Влад Землянин

Амба

Том перший. Втеча

Це не роман про табори, а про людей загалом.

Іван Дзюба

Слово про автора

Твердіше За Алмаз

Геологи не сумніваються: у живій та неживій природі найміцніший – алмаз. Його твердість за спеціальною таблицею – 10 одиниць.

Книгу «Твердість одинадцять» я вперше прочитав у рукопису. І було це тридцять із гаком років тому[1]. Саме тоді мене, в ту пору дев’ятнадцятирічного, доля звела з Володимиром Карпенком.

Учорашнього геолога волею безглуздого випадку життя викинуло на узбіччя. Та й саме життя його після укусу енцефалітного кліща деякий час тліло вуглинкою, вкритою попелом. У 26 – інвалід праці другої групи. Під питанням опинився сенс самого буття: задля чого жити, якщо немає можливості займатися справою, якій присвятив юнацькі мрії.

Та про все це я довідався пізніше. Як і про те, що книга-рукопис – лише фрагмент великого роману. Жалісливе співчуття не властиве натурі колишнього геолога. Він не розповідав докладно про раптовий тектонічний розлом, який розбив його долю на дві частини. До моменту нашого знайомства в Полтавському літоб’єднанні він остаточно визначив, якою стежкою продовжувати шлях, якою має бути подальша його доля. Ризикну сказати – головною.

З’ясувалося, з далекого «відлигового» 1965 року він уже писав свою «Амбу». І чверть століття тому (1971 року) я став одним із перших і небагатьох читачів цієї незвичайної для того часу книги. Як і «Твердість одинадцять», вона приголомшила мене. Тому що письменник наважився через долі табірників-зеків показати жорстокість Системи (1965–1971 роки), яка «чавунною силою» МАХОВИКА перемелювала «людський матеріал» нашої новітньої історії. Сам же автор здавався мені неймовірно відчайдушним ди-сидентом, хоча він, цілком зрозуміло чому, не визнавав цього тоді, але не погоджується з цим і тепер, стверджуючи, що завжди писав правду життя.

Згадані книги і сьогодні читаються на одному подиху. У тому, що їх, можливо, хтось сприйматиме менш гостро і болісно, ніж у ті роки, коли ще не передавався голосами з-за «бугра» «Архіпелаг ГУЛАГ» Олександра Солженіцина і не побачила світу табірна проза Варлама Шаламова, невинні автор та його твір.

Але, як мовиться, немає пророка в своїй вітчизні… Та й на що міг розраховувати невідомий письменник-початківець із провінційної Полтави, беручись за ТАКЕ?! Напевно, самому ж Володимирові Карпенку потрібно було не тільки розповісти про те, з чим довелося зіткнутися на тайгових стежках, у глухомані, але й довести насамперед самому собі: так, він може! А те, що відмовляли у друці – так він же творить не заради миттєвого визнання, коли «балом» править МАХОВИК. Автор «Амби» писав та навчався в Москві на відділенні прози Літературного інституту імені Горького при Спілці письменників колишнього СРСР.

І його дипломна робота після копіткої праці «ножиць» стала фрагментом «Амби» (книга «Втеча»), яка на той час отримала чимало схвальних відгуків і… порад заховати рукопис подалі від гріха.

І потекла річка часу…

…Книги Володимира Карпенка прийшли до читача зовсім недавно – з 1990 року. Через п’ять років – він уже член Спілки письменників України.

Можливість видрукувати свою головну працю в повному обсязі, здається, з’являється лише зараз. Подякуємо ж і ми тим, хто в наш смуто-акулячий час (за визначенням автора роману) дав життя книзі, гідно оцінивши її долю. І самого письменника…

Шановний читачу! Ви читаєте перший том твору, який понад чверть віку чекав свого читача і часу, не втративши при цьому актуальності та кровного зв’язку з минулим і з майбутнім. Часу дивного, з подіями жахливими. Часу, який мало хто правильно розумів. І найголовніше – часу, який не став уроком для більшості з нас…

Хай будуть почуті ті, кого відвідало ОСЯЯННЯ!

Володимир ДЕНИСЕНКО

Травень, 1996 рік

Замість передмови

Любій Батьківщині, протягом тисячоліть зболеній і знекровленій, присвячую.

Сподіваюся на те, що врешті-решт земляни схаменуться, і наша Голуба Планета буде прекрасною не лише з ілюмінатора космічного корабля.

Небо високе, чисте, дзвінке, таке, яким буває на межі літа й осені, коли тепло ще проступає в зелених шатах тайги, а холодні вітри не встигли обпекти листя і землю. Стомлена від літніх трудів тайга стоїть притихла, урочиста, по-господарськи оглядає розсипані щедроти. Довкола спокійно та затишно. Не чути навіть монотонного, що діймає все живе, дзижчання ненажерливих комарів і мошки, й лише круглясте листя поодиноких осик у вічному чеканні невідомого лиха не припиняє тремтливо-зелену пісню…

І раптом ледь чутну осикову мелодію підхоплює довге сріблясте листя верби, йому підспівують крислаті в’язи, підголосками вплітається густий тайговий підлісок; поступово одинокі голоси приглушив, усвідомлюючи свою силу, хор із засмаглих сосен і поважних, умудрених життям модрин. А вітер усе дужчав, міцнішав; у безтурботний спів іноді вкрадався тривожний мотив; усе частіше, порушуючи зелену гармонію, вривалося різке натужливе скрипіння.

Незабаром вітер, посвистуючи непомітними арканами, легко трощив скрипливо-стогнучу старість, а дерева, сповнені силою, силкувався пригнути нижче до землі. Подібні до туго натягнутих велетенських луків, зрілі дерева висловлювали невдоволення галасливим гомоном листя або зневажливим тріском, але, спіймавши надто потужний порив вітру, розлого-зеленокронні занадто впевнені чепуруни не витримували навали, ламали зелену гриву й з гуркотом валилися на землю… Бешкетним виттям і розбійним пересвистом відзначала перемогу сліпа стихія над самовпевненою силою живою…

Коли ж попустить вітер тятиву, дерева, крекчучи, випростовуються, стурбовано стугонять, озираються, щоб із новою силою зустріти посіченими грудьми навалу відпочилої стихії. І знову стогнуть, скриплять і падають дерева… Лише сосни не гнуться, не вклоняються вітру; їхні стовбури, немов відлиті з бронзи, стоять майже нерухомо, і лише темно-зелені верхівки кружляють у неквапливому танку спочатку в один бік, потім – в інший; а інколи, зупинивши кружляння, колихнуться з боку на бік і знову наперекір стихії заводять свій гордівливий танок…

Передмова. Арешт

Найвищий ступінь людини

полягає в тому,

щоб бути людиною.

Григорій Сковорода

1

Після Революції життя не раз змушувало людей ходити по лезу ножа. «Талантище. Геній», – шанобливо відгукувалися про молодого слідчого навіть вусаті дядьки. Безвусий Генін, як охрестив його чекіст Захватаєв, товариш Іванов Іван Іванович працював слідчим. Робота подобалася, хоча постійно доводилося занурюватися в нечистоти людської мерзоти. Інколи після першого допиту він, відчуваючи нутро людини, знав: хитрує підслідний чи каже правду. Інтуїція практично не підводила. З часом найважчі і заплутані справи доручали безвідмовному Івановичу. Тяжкий злочин – мов незнайома і глуха тайбола. Подобалося продиратися крізь вітровали, хащі, відшукувати стежку в потоці словоблуддя, діставатися до витоків, притискувати речовими доказами спритну душу ворожу, тонкими запитаннями висвітлювати злодійський бруд, щоб тому, хто переступить закон, ставало соромно й боляче від скоєного.

Рідкісний дар швидко підіймав кар’єрними сходами. Здавалося, ніщо не віщувало лиха. І раптом – наказ згори: слідчий власноруч виконує смертний вирок. Після закінчення першої ж підрострільної справи Іванов постав перед суворим керівництвом.

– Як єнто не могєш? – Захватаєв, розхитуючись на носках, здивовано, наче вперше бачив, знизу розглядав гордість кримінального розшуку.

– Не можу і все! – без страху, дивлячись в ясні очі начальства, заперечив слідчий.

– Не можу, не можу… – передражнив Захватаєв. – Ти що, солдат Революції чи воша вчена?! Я тебе-е не могє-є-єш! Ти що – манірне дівчисько? Чи ще гірше – тендітиська панночка киселева?!

– Я – слідчий! Не кат! І не тендітиська киселева, – тихо, але твердо повторив Іванов.

– А-ах, ти не ка-а-т? Хочеш бути чистісіньким. А Світову Революцію за тебе дядько сотворятиме? – ще тихіше почав низькорослий чоловічок, затим мирна розмова вибухнула басовитим семиповерховим матюком у Бога, душу й матір. Захватаєв гримнув кулаком по столу. Рука смикнулася до кобури нагана, і знову кулак врізався в стіл. – Та я-я… Та-а я тебе своєю рукою пуш-шу в розпил. Пуш-ш-у разом із контрою. Ти дивись, жалісливий який! Каво жалкуєш?! Чи могєть добру людину підвів під наган? А? Каво питаю?

– Чого запитувати? Контра! Тут без сумнівів.

– А якщо контра, та без сумління – зараз же наган у зуби і веди гідру світову до стінки!

– Сказав – не можу, – по-хлопчачому насупився слідчий, намагаючись стримати сміх.

– Ти чаво, на революційних хронтах не бував? Смерті не бачив?

– Мало, але воював. – Іванов знав вибухову гарячковість півтораметрового чоловічка, хоча все ще не відчував справжньої небезпеки.

– Воював-воював… Як же ти воював, якщо слабо курок спустити? З бабами на хуторах, либонь, воював! Підштанки в обозі відмивав. Від першої кулі в штани накладував, посля первово залпу…

– Та я… – Іванов смикнувся вперед.

– Сто-я-яти! – Захватаєв спритно вихопив нагана з кобури. – Кому сказано – сто-я-яти, розтудить твою матір! Дивись, який прудкий та хоробрий?! На мене, на свово командира, могєш руку підняти, а з контрою жалостішсі! Могєт, ти сам замаскована контра? Ото ж то мене завжди відвертало, коли тута всілякі невгамовні язиками цмокали: «Талан! Талан! Ге-н-нін!» Я тя поталаню – навпіл перекусю! Либонь, у документах липа, шо з контрой бився на хронтах Революції. Перевірю! Особисто перевірю. І ш-шльопну.

– Перевіряйте, – Іванов посміхнувся своїй думці. – На фронті хто кого. Нарівні, а тут…

– Ти зачого шкіришсі? Ворог – він завжди і скрозь ворог.

Ще не раз Захватаєв гримав кулаком об стіл, хапався за наган, але зрозуміти, чому цей хлопчина, що не ввійшов у чоловічу силу, жаліє білу кістку, – не міг.

– Добром говору. В найостанніший раз говору: чи стрелиш особисто контру? стрелиш на моїх очах! чи здавай левольвер і ступай у підвал. Не охолонеш у підвалі – братайся з кровями голубими, а я вас єнтой рукою обох пу-шу в розхід к єдреній матері… Он тама, біля стінки. І подивлюся – яка у тебе кровушка. Нехай всі видять, шо голуба, а не кольорів революційних знамен!

У сирому й задушливому, але холодному підвалі Іванов не охолонув. Можливо, якогось убивцю, ґвалтівника-садиста і відвів би до стіни, але не по літах стриманого майже однолітка, з усього видно, переконану у своїй правоті людину, – не зможе.

Через день, знову почувши відмову слідчого виконати вирок, Захватаєв справді закрив його та контру в одній камері. Недавній підслідний, зрозумівши нарешті що до чого, довго реготав, а дізнавшись про селянське коріння колишнього слідчого, сторопів не менше, ніж Захватаєв. Син мужика не міг підняти руку на пана. Що це? Не можна ж усерйоз говорити про шляхетність! Сам ніколи не сумнівався, що подібний порив властивий лише справжньому інтелігентові, людині, яка ввібрала з молоком матері поняття добра й честі, порядності та справжньої гідності. І друзі з його кола так само вважали. Ні-ні, тут щось не так. Швидше за все – підлота. Чекістська хитрість. «Утка» підсадна… Справжня інтелігентність можлива лише в третьому поколінні. Не буває винятків.

Як і обіцяв, Захватаєв пустив у розпил білу кістку на очах недавнього підлеглого. Одна куля потрапила точно в серце. Інша, контрольна, – в голову. Стріляти Павло Лаврентійович умів. Умів і пишатися своїм мистецтвом.

– А кров – червона! – сам не знаючи чому, не стримав іронії Іванов, хоча добре усвідомив: жарти закінчилися.

– Нічаво. Вона єш-шо поголубієть. – Захватаєв подув у ствол нагана, ввігнав зброю в кобуру. – А ти, контро жаліслива, рушай покєда в «хороми палацу». Панькаються-панькаються, а чого панькатися, якщо і так усе ясніше ясного… Нічаво, ми – люди не горді. Падаждьом…

Не знав Іванов, за чиїм наказом його відправили з тюрми в будинок губчека. Після допиту й очної ставки із Захватаєвим Іванов знову опинився в камері. Розумів: смерть чатує поряд, але не чекав, що після полудня за ним прийде мовчазний підтягнутий служивий. Арештант завмер перед вікном-душником біля самої стелі, намагаючись востаннє відчути ковточок блакитного неба. Це останнє бажання смолистим варом прихопило ноги. Чекіст підштовхнув у спину. Перед східцями в’язень попросив конвоїра:

– Будь людиною, товаришу. Я такий самий комуніст. Виведи на волю. Дай востаннє поглянути на неба синь. Волею дихнути…

– Комуністи за ґратами в нас не сидять. Кисню захотілося… Нюхом відчуваю панську кров. – Ствол маузера натиснув між лопатками.

Людина в шкірянці нічим не відрізнялася від Захватаєва. Тільки мова правильна, гладенька, хоч інтонація та слова ті самі.

На повороті Іванов зробив крок униз.

– Сто-яти! Туди ще встигнеш. Нутром, гаде, відчуваєш, куди треба топати. Чистоплюй смердючий. Та я заради Світової Революції батька рідного з ненькою не пожалію. А йому, дивись, кисню ковтнути…

Куди ведуть – арештант не зрозумів. На допит дорога в інший бік. Слова конвоїра ледве торкалися свідомості. За останні дні вони стали звичними, як шелестіння листя в осінньому лісі. «Та поряд же кабінет «Дзержинського». – Заарештований сповільнював крок. У спину знову ткнули стволом.

– Топай-топай, контро!

«Якщо вскочити в двері? Що, стрілятиме в кабінеті керівництва? А пощастить, у себе «Сталевий Федір» – повинен вислухати. Полюбляє пофілософствувати. Пограти словом». Різні легенди ходили про голову губчека, але всі знали: при крутості й нещадності до ворогів справедливий навіть до контри.

Заарештований прискорив ходу. На щастя, хтось вийшов із приймальні. Іванов зробив крок у відчинені двері. Позаду не почулося грізного окрику. Швидше. Швидше! Арештант зіштовхнувся зі знайомою фігурою в довгій шинелі. Витягнуте миловидне обличчя. Борідка клинцем. Вуса. Все, як на фотографії. Навіть розріз очей трохи подовжений, а погляд гострий, мов два клинки.

2

– Як наказано – доставив, Федоре Карловичу! Тільки даремно час витрачаємо – контра, – зі знанням справи доповідав конвоїр. – Захватаєва я з фронту знаю. Віддана Революції людина. Рідного батька не пожаліє.

– Дякую. Ви вільні, – нетерпляче зупинив «Дзержинський» доповідь чекіста, ховаючи посмішку у вусах. Захватаєва не лише знав – двічі рятував від лютої смерті.

Від несподіванки Іванов оторопів. Виявляється, не він обвів конвоїра навколо пальця, а голова викликав до себе. Чи то від здивування, чи то від п’янкого, як вино, після сморідної камери повітря арештант задихнувся і розгубився так, що не зумів відновити в пам’яті початок розмови.

– Не можу. Розумієте, рука німіє! Робіть, що хочете, але не можу, Феліксе Едмундовичу, – дивлячись на фотографію Дзержинського, випалив, як зіпсований грамофон, Іванов, і відразу виправився. – Пробачте, Федоре Карловичу…

– Та ви заспокойтеся. З різних причин не можуть, – голова губчека уважно роздивлявся безвусого юнака – не бреше, але не це головне. Найважливіше зрозуміти, чому людина вчиняє так або так. Що нею рухає: страх чи користь? кар’єра чи внутрішнє переконання? Чистота помислів.

– Але я не міг! Розумієте, не міг!

– Можливо, ви не впевнені у вині тієї людини?

– Як не впевнений? Я ж слідчий! – Іванов здивовано поглянув на «Дзержинського». – Контра! Справжнісінька, махрова контра.

– Інтуїція інколи підводить.

– При чому інтуїція? Повторюю, я слідчий. Не бабка-ворожка. – Іванов здивовано дивився на людину в шинелі, не в змозі приховати розчарування: «Як таке каже той, хто знає Першого чекіста Республіки?» – Контра сам зізнався у скоєному.

– Арештант із різних причин зізнається. – Голова губчека, здавалося, не помічав здивованого погляду.

– Зрозуміло, зізнання – не головний доказ провини. У справі речових доказів вистачить на двох. Логіка, свідки – все чисто, як погожий день. Без помилки.

– У чому ж справа? Революція – не гра в козаки-розбійники. У всі часи революція – жорстока і кривава справа. Тут – хто кого.

– Усе розумію, але не можу, – від уважно-проймаючого погляду, який, здавалося, пропалював до самісінького денця душу, стало ніяково. – У бою – рубав, стріляв. Там нарівні. Там, ви правильно сказали, хто кого. А біля стінки… Біля стінки – почуваєшся, як перед немовлям. Ні-ні, не зможу. Як в очі поглянути? А в спину – не по-чоловічи. Наче бандит із-за рогу…

Мовчки, не перебиваючи, слухав старший за віком і посадою, але ще молодий і твердий духом революціонер. Що довше й гарячковіше доводив Іванов, то більше проймав гострий відчутно-гарячий погляд. Живий погляд і обличчя, ніби з каменя або дерева витесане. Обличчя-фреска. Не жива людина – пам’ятник. Хоч зараз на майдан. На п’єдестал.

А Іванов усе говорив і говорив, ніби знав: як тільки замовкне – тієї ж миті опиниться біля стіни. І Захватаєв із наганом у руці. Щоправда, інколи хотів зупинитися: який сенс нагромаджувати слова перед кам’яною статуєю, але живі очі знову й знову запрошували до розмови.

– Чиніть, як знаєте, Федоре Карловичу, але стріляти в неозброєну, по-своєму порядну і переконану у своїй правоті людину не зможу. Розумієте…

– Розумію. Усе розумію. – Голова губчека вийняв руку з кишені шинелі, сперся на стіл. – Смертна кара – це протиприродне явище. Але в певні періоди історії людства бувають випадки, коли вища міра – необхідність.

– У житті все буває. Але навіщо перегинати палицю? Навіщо терор проти жінок або…

– Ви про що? – запитання пролунало нетерпляче суворо. На вилицях ожили тугі жовенці. – Слова… Слова… Приклади. Факти.

– Хоча б Нижній.

– А якщо самодіяльність на місцях?

– У Нижньому не самодіяльність. Мабуть, знаєте про телеграму з Центру, – Іванов звів повіки, заворушив губами. – Розстріляти. Ні-ні, пробачте. Розстріляти потім. «Треба напружити всі сили, навести масовий терор, розстріляти і вивезти сотні повій, які споюють солдатів, колишніх офіцерів».

– Оце пам’ять! – господар кабінету знову з пильною цікавістю дивився на заарештованого, відчуваючи, що той не переказав, а процитував текст телеграми. – З такою пам’яттю більше користі принесете в ЧК, ніж у кримінальному розшуку.

– Не скаржуся. Це в мене з дитинства. Раз прочитав – на все життя. Само собою, якщо цікаво або страшно.

– Нумо, – «Дзержинський» схилився над аркушем паперу.

Цього разу Іванов без запинання повторив текст телеграми.

– Можливо, пропустив яке слово. Або зробив перестановку. Щось миготить, але не піймаю. Але в цілому – точно.

Пізніше, перевіривши ще раз текст телеграми, голова губчека переконався, що Іванов пропустив лише одне слово «негайно» та в самому кінці не згадав після слова «офіцерів» – «тощо».

– Так що сталося з дамами найдревнішої професії?

– Як що? – здивувався Іванов. – Ви сумніваєтеся, що такі накази Центру саботують? Про щось путнє можуть і призабути. А палити патрони – охочих хоч греблю гати. Особливо, якщо натура в людини гнилувата.

– А що б ви запропонували? Що робити з жінками, які розбещують солдатів, знижуючи боєздатність армії. Шпигують. Заражають хворобами.

– Не знаю.

– Ви не знаєте. Я не знаю. Він не знає. А хто ж знає? Легше за все критикувати. – «Сталевий Федір» зробив кілька квапливих кроків, подивився на запис. – По-перше, легше за все критикувати. По-друге, телеграма складена, як би це сказати, не зовсім чітко. Або навпаки – надто добре, для мислячої людини, а не для фельдфебеля-виконавця. «Розстріляти і вивезти сотні повій…» За відомим історичним висловом царя. «Помилувати не можна стратити». Ось і думай, як учинити: чи то всіх стріляти і вивозити, чи то розстрілювати, щоб налякати найзлісніших і вороже налаштованих, а реш-ту – вивезти геть. Мабуть, текст розрахований на розумну та кмітливу людину.

Голос годинника приглушив останні слова чекіста. Мелодійний бій нагадував поминальний дзвін за загиблими випадково чи по злобі людській або вбитими, покараними за законами суспільства через користь або лиходійство.

– Гаразд, про телеграму і дам з’ясували, – у тиші голос пролунав особливо гучно. – А як же накажете чинити з контрою?

Іванов знизав плечима, мовляв, навіщо повторюватися. Не знаю – та й край.

Очі господаря кабінету заблищали, потім примружилися, погляд поринув крізь скло в далечінь, ніби в тій прихованій роками майбутній далечіні шукав не тільки відповідь на болючо-важкі запитання, але й прагнув знати, як сприймуть нащадки, заради щасливого життя яких затіяли всю цю колотнечу. Революція переросла в громадянську бійню. Вона руйнує країну. Проливає стільки крові й сліз, знищуючи найцінніше, найсвятіше – життя… Боляче й прикро. Одне втішає, що сам по собі терор, як і будь-яке явище в житті, ані благо, ані зло. Усе залежить від того, заради досягнення якої мети здійснюються вчинки. А в чистоті помислів і мети тих, хто все це затіяв, голова губчека не сумнівався. Інакше не варто було проходити всі ті нелюдсько-жорстокі випробування, котрі випали на їхню долю. Інакше взагалі не варто було жити… Майбутнє уявляв безхмарним і світлим, як чиста і прекрасна за вікном сонячна блакить.

– Хто розпочав терор? Ми відпускали під чесне слово офіцерів та козаків. Біляки ж слово порушили. І терор перші розпочали. Революція повинна вміти себе захищати, – нагадав заарештованому голова губчека. – У всі часи в революцію лилася кров. Згадайте Англію, Францію: рубали голови не народу – королям, гноїли жінок і немовлят у в’язницях. І ми відзначилися. Без революцій. Рвали ніздрі. Четвертували. Саджали на палю. Царевич Дмитрій, княжна Тараканова – чи варто й далі перелічувати?!

– А як же його слова? – Арештант кивнув у бік фотографії, – про чекіста з холодною головою, гарячим серцем…

– …і з чистими руками, – уперше господар кабінету перебив співрозмовника. На худих вилицях здувалися й опадали жовенці.

– Не тільки красиві, але і правильні слова, – від полум’яного погляду кам’яного й водночас живого обличчя чекіста Іванову все більше ставало зле. Відчував себе, ніби на морозі, і вперше в житті зрозумів вислів «у грудях усе обірвалося», але зупинитися вже не міг. – Ув’язнювали, різали царевичів темні експлуататори. Ми ж – більшовики. Несемо людям свободу, світло, щастя.

– Та ви не тільки слідчий – філософ… Не чекав при вашому походженні. Хоча справжні філософи і поети – рідкість. Так, руки, як і душа чекіста, повинні бути чистими. Але лікар-хірург, рятуючи людину, користується не лише голкою! А з операційної виходить, самі розумієте… Не кожна людина, навіть лікар, може стати хірургом. А справжнім чекістом – і поготів…

– Згоден. Цілком згоден. Але це не стосується моєї справи. Чому я, слідчий, повинен виконувати чужу роботу? Хірург ріже, але не шиє чоботи…

– Ми дійшли згоди, що страта людини – протиприродне явище. Можливо, в майбутньому буде вважатися протиправним діянням. Можна виправити будь-яку помилку. Повторюю, будь-яку. Тільки відібраного життя навіть наймогутніша людина не поверне. Життя неоціненне й неповторне. І якщо ви, слідчий, підводячи людину до прірви, впевнені в її провині цілком і повністю – будьте люб’язні, виконайте вирок… Не перекладайте брудну роботу на інших. Якщо совість чиста – ви спатимете спокійно. Мисливець страждає?! Приємні сни бачить. А полювання – забава. Без полювання людина може жити. А скажених собак, лева-людоїда, самі розумієте, – іншого виходу немає…

Господар кабінету поглядав на годинник, стрімко крокуючи від стіни до стіни.

– Вибачте, Федоре Карловичу, не треба переконувати мене, що скажених собак завжди знищували. Я про кров. Велика і безвинна кров тривожить. Де і в чому виправдання? Скільки себе пам’ятаю – батько завжди повчав: «Усьому свій строк. А великі справи, як і влада, кров’ю повіряються…»

– Революції без крові не буває! – людина в довгій шинелі несподівано сіпнулася, обличчя спотворила гримаса, ніби голова губчека торкнувся рукою оголеного дроту під напругою, а коли знову заговорив, здавалося, переконував більше себе, ніж арештанта. – Добровільно ніхто й ніколи не віддавав владу, а багатство – особливо вабить. Жовтий диявол править світом споконвіку, править зараз і, на жаль, ще невідомо, скільки правитиме в майбутньому.

– Не віддають і править, – погоджуючись, кивнув Іванов і продовжив зболено. Запально. – Якщо і вчасно вирішили зводити Майбутнє Світле, але… На крові та кістках… Та на мерзлоті… Швидше за все, через це і Велика Французька революція непередбаченим руслом пішла. Прорахувалися Творці. Захопилися боротьбою за владу. А народу – мокро та прохолодно…

– Ви маєте рацію. Багатьом зараз холодно. Революція морозить накип у душах. Маховик Революції важким котком по країні котить.

– Отож-бо. А кров же гаряча і солона. Звичайна вода не споруди – корінні скелі підточує, – підслідний повільно підбирав слова, щоб точніше висловити думку. – Боюсь, що біль людський та сіль розм’якшать мерзлоту. Через десятиріччя фундамент просяде під тягарем – усе завалиться.

– Те, що ви кажете, – жахливо. – «Дзержинський», уявивши, як руйнується мерзлота, закрокував швидше. – Але храми та костьоли, цілі міста в Європі, як і Пітер, теж зведені на сльозах і кістках, а в цемент у всі часи додавали не тільки яйця, але і кров. Вистачає і людської! І нічого – стоять, століття милують око…

– Милують… Однак народ пам’ятає про кров і сльози. До того ж, чи варто, якщо люди не хочуть, силоміць їх заганяти будувати світле майбутнє. Адже навіть добро, піднесене до крайнього ступеня, рано чи пізно переходить у свою протилежність. Табори споруджуємо… Не з руки нам те, що дозволено буржуям.

– У великі нетрі забираємося. – Чекіст задумливо поглянув на заарештованого: не юнак, але ще й незрілий чоловік. – Життя покаже, що ми зводимо, чи виправдані жертви теперішні і ті, яких, на жаль, ще не уникнути… На повну потужність розкрутили Маховик Революції, не підозрюючи, яку силу набирає Він. Інколи, на нещастя, і безвинні в безладі потрапляють під його некеровану, чавунну силу.

– Ось тут і регбус, сказав би Захватаєв! – Арештант переможно поглянув на господаря кабінету, за спиною якого висіла фотографія Дзержинського.

– Який регбус? – Федір Карлович полюбляв час від часу ставати між співрозмовником і фотографією, аби кожен переконався, що він схожий на Першого чекіста Республіки. – Що за регбус?

– Немає знаку рівності між тваринами й людьми. – Не сумніваючись у своїй правоті, Іванов не боявся гніву всесильної людини під фотографією. – Маховику ж усе без різниці!

– Знак рівності? – Чекіст обпалив співрозмовника поглядом. Треба ж, схибив! Гострий Філософ. Не по літах гострий. – М-та-а-ак, знак рівності…

– Скажена собака – хвора і невиліковна. Вона небезпечна для всього живого, а людина – може помилятися, усвідомити неправоту. Порозумнішавши, змінити погляди. Грубо кажучи, – «виліковна», – нагадав Іванов, думаючи, що голова губчека нічого не зрозумів або забув нещодавню думку. – І тигр-людоїд… Як би це сказати точніше… На відміну від вовка, амба – тварина благородна. Зайвого не дозволяє. І на людину нападає швидше не від злоби – старість голодна змушує…

– Кажете, «ам-ба-а». Це ж якою мовою?

– По-удегейськи, – арештант мимоволі порівнював господаря кабінету з фотографією. У певному ракурсі – як близнюки. Коли ж чекіст вимовив знайоме, але з іншим значенням слово, з обличчя-фрески зникла мерзлота льоду, поступившись місцем допитливому теплу і посмішці, яка на мить проступила, через що повна схожість із Дзержинським розплилася, наче затяглася туманом.

– А-ам-м-мба-а-а-а! Красиво звучить, – від знову співучо вимовленого слова в кабінеті ніби потепліло і стало затишніше. Якщо поставити на стіл самовар та чашки, допит перетвориться на розмову двох співбесідників. – А-амба-а-а! Шкода, що красиво-таємниче слово на злодійському жаргоні має інше…

3

Фраза залишилася незакінченою, а жива з плоті й крові людина перетворилася на монумент. У кабінет немовби завітав залізно-неприступний Фелікс, про якого легенд ходило більше, ніж про Федора Карловича. У голові арештанта промайнула думка: жива людина примарилася. І, мабуть, немає такого жару, щоб розтопити кригу очей на фотографії або очей голови губчека. Посмішці, а тим паче сумніву, ніде утриматися й на льодистому вигині заморожених губ.

– Бачите, молодий чоловіче, одне й те саме слово може мати різне значення. А в жит… – Господар кабінету поставив поряд два стільці й показав рукою на один із них. – Ви не замислювалися, що люди часто не розуміють один одного, хоч і розмовляють однією мовою? Різні поняття… інший стиль мислення… Можливо, через це нас і не розуміють ті, заради кого заварився куліш цей?!

Мовчав Іванов. Надто слизькою стежкою пропонують прогулятися… Небезпечна стежинка, хоча і принадна. Про щось подібне думав на волі й уже тут, у камерах… У безправ’ї…

– Зізнайтеся, і вас бентежить це ж запитання, – вгадавши думку колишнього слідчого, продовжував чекіст: – Не бійтеся! Роздуми – не крамола. Мислячі люди конче потрібні Республіці. Революції!

– Розумієте… – після паузи обережно почав арештант. – Спілкуватися можна і через перекладача. А розуміти… Сприйняти… Повірити, врешті-решт…

– Саме так, молодий чоловіче, – запально вигукнув господар кабінету. – Переворот здійснювали однодумці, а не купка випадкових злодіїв, як намагається донести до обивателя злостива преса. Йдемо під кулі не через користь, а на благо більшості!

– Існує цікава закономірність: протягом історії людства, доступної для огляду, всі благі справи здійснювалися в ім’я більшості. Потім руками цієї ж більшості та знову в ім’я й задля блага більшості лилися моря безмірні крові та сліз…

– В і-ім’я-я і ру-у-ука-ами-и більшості, – прошепотів «Сталевий Федір», знову дивлячись крізь арештанта у віконну далечінь.

У шепітному розтягуванні почулося стільки холоду й страху, ніби над головою пролетіли кулі. Іванов пошкодував, що погодився зробити крок на лід і пройтися над краєм прі-рви; чекіст не дозволив повернутися назад і, взявши за руку, знову повів за собою.

– Нерозуміння – не тільки найстрашніше в нашій справі. Образливе. Людина «в ім’я» вивертає себе навиворіт, жертвує собою, а їй, у кращому випадку, плюнуть у душу. І пі-дуть. Можуть і кулею в спину провести. Що солодше Свободи, Рівності та Братерства?! Тисячоліття людство мріяло про це. Боролося! Світлі голови не тільки мріяли, але заради цієї Ідеї свідомо зробили крок під дибу й на багаття Інквізиції. І що ж? Розкололася Держава. Кров на кров пішла. Син батька не розуміє…

– Можливо, зарано?!

– Зара-ано-о?! Невже зарано?! – усе ще дивлячись удалечінь, повторив Федір Карлович.

Інтуїтивно арештант відчув: це не гра, не провокація, не звичайна слідча пастка. Виявляється, сумніви шматують і сталевих людей! Мабуть, вони частіше за звичайних смертних заганяють тривоги подалі від чужих очей і самих себе, щоб вірити в те, що коять праве діло…

– Прислів’я навчає: кожному овочу свій час…

– Вважаєте, зарано?! Різного начувся про Революцію. Був присутнім при щиросердних і відвертих розмовах ТАМ, – палець чекіста показав на фото, а потім піднявся в напрямку стелі. – Про такий хід ніхто не заїкався. Не додумалися найсвітліші й найрозумніші голови. Що ж, вони дурніші за нас?

– Не в дурості справа, – забарившись, заперечив арештант. – Світлу ідею спроможний сприйняти озброєний знаннями розум і чисті, безкорисливі душі. Людина скута пітьмою незнання та звичками, заповітами дідів і звичаями. Вірою…

– Правий Борода! Як завжди правий! Висять… Гирями висять… Як прокляття, – перебивши співрозмовника, шепотів господар кабінету. – Через це звільнені раби залишалися з рабовласниками. І зовсім поряд: після реформи 1861 року вчорашні кріпаки трималися доброго пана.

Не зрозумів Іванов, хто такий Борода[2]? Про які гирі та ланцюги розмова[3]? Інтуїція підказала: вони забираються в такі нетрі, крізь які й вужу важко проповзти.

– Оригінально міркуєте, молодий чоловіче. Нестандартно. – З далекої далечіні в кабінет повернувся двійник Першого чекіста.

У розмові він рідко з ким втрачав контроль за собою. Слова і погляд, манера триматися під знаменитого шефа – усе використовував, щоб, вивчивши, зрозуміти й розпізнати підслідного. Як? Чим зачепив безвусий юнак? Стривожив те, про що з деякого часу боявся замислюватися не лише наяву, але і в напівдрімоті. У темряві. Незрозуміло, що відносило найміцніший і водночас сторожкий сон, який долає втомленого мисливця або втікача. Голова губчека під час інструктажу полюбляв порівнювати чекістів із мисливцями, але сам він тепер спав не біля тайгового багаття просто неба, а за товстими цегляними стінами. Під надійним замком. Рука мимоволі потягнулася до маузера, з яким не розлучався ні вдень, ні вночі. – У вас яка освіта? Після школи навчалися?

Арештант помітив незрозумілий рух руки, схопився зі стільця.

– Ні. Можливості не було. Сім’я велика. Надто бурхливий час. Яке навчання?

– Вам би не завадило вчитися… Та ви сидіть. Сидіть.

Не зрозумів Іванов: почув його «Сталевий Федір» чи, думаючи про своє, відповідав передовсім собі, а не співрозмовникові. Часом, полинувши за стіни кабінету, голова губчека і справді не помічав у розмові щось незначне, але фіксував будь-яку дрібницю або рух, які розкривали підслідного з невідомого боку. Чекіст давно визначив, хто сидить перед ним. Не по літах розумний юнак. Правду казали – самородок. Такого трішки огранити, де потрібно, відполірувати, навести ювелірний лиск, – будь-який наркомат ощасливить. Справжній набуток народу. Республіки…

– Із навчанням доведеться зачекати, – гучніше повторив нещодавній слідчий.

– А чому рано?! – у запитанні вчувалося не лише здивування, але й обурення. – Чи не вважаєте ви, що сама ІДЕЯ КОМУНІЗМУ – утопія?!

– У теорії слабак. На жаль, не читав по-справжньому і основоположників.

– Хіба потрібні університети для розуміння, що добре і що погано, – нетерпляче заперечив господар кабінету, знову і знову пригладжуючи борідку.

– На історію дивлюся як слідчий. Метод аналогії. – Арештант відчував: лід під ногами стає тоншим і більш слизьким, а стежка – звивистішою і крутішою. Хибних півкроку – і в прірву. Але зупинитися вже не міг. Не хотів. Сподівався й на інтуїцію слідчого. Не відчував навіть пастки. Та й якщо вже падати, то з розгорнутими крилами. – Як би сприймали в кам’яному віці або в рабовласницькому суспільстві ідею капіталізму? Впевнений, не тільки рабовласники – самі раби підняли б бунт. Тому про комунізм не варто, мабуть, і натякати. Людство й окрема людина не готові своїм нутром навіть до соціалізму. Не знаю, як сказати по-вченому. Усвідомлення не те. МОЄ надто міцно тримає. Увібралося з молоком матері в усі пори. Із селянина легше шкіру зідрати, ніж відібрати корівку чи аршин землиці…

– Як не зрозуміти, коли пропонується своїми руками будувати світле життя зараз, а не у віддаленому майбутньому?! Мільйони повірили в релігійну нісенітницю. Брехню. Про світлий рай загробного життя. Вірили і вірять сліпо в те, що не можна перевірити дослідами або…

– Помацати руками, – підказав арештант, відчуваючи, що і чекіста розмова зачепила за живе.

– Са-а-ме так!

– Прочитавши усвідомлено Біблію, важко залишитися віруючим. На собі випробував. А рідні не зрозуміли. – Губи Іванова хворобливо викривилися.

– Не такі чисті витоки християнства, як навіюють служителі культу. За дві тисячі років такого негативу назбиралося: загублені душі, кров, пролита під релігійними знаменами… Справді не моря – океани! Кров не тільки сьогоденних, але й майбутніх революцій виявиться відром в озері. Півтори тисячі років під зеленими знаменами схід б’є невірних на заході, і дві тисячі років християни, осінені хрестом, б’ють своїх ворогів…

– Що казати про мусульман і буддистів, коли в храмі християнства немає єдності, – уперше співрозмовники не суперечили, а доповнювали один одного. Іванов зручніше вмостився на стільці. – Служителям важливіше не віра, а обряди: як і скількома пальцями хреститися? Згинати коліна перед Дівою Марією чи перед Ісусом?!

– Хотілося б подивитися на вождів перших християнських громад, хто вів вірян на смерть заради Свободи, Рівності і Братерства, – чекіст раптом зайшовся звичайним людським сміхом. Обличчя його знову втратило фрескову нерухомість. – Боролися за одне, а через століття спалахнула багаттям інквізиція… Але багаття й найжорстокіші тортури не об’єднали людей. У світі зростає кількість атеїстів.

– Історія майже ніколи й нічого не навчає, – Іванов не приховував гіркоту й біль. – Укотре маятник, досягнувши своєї максимальної висоти, завмер на мить і, набравши швидкості, понісся в інший бік, розвалюючи на шляху храми, хоронячи під руїнами не лише служителів культу, але й вірян.

– Ви не згодні, що релігія – опіум для народу? – у запитанні чекіста раптом зазвучав метал, а обличчя знову застигло маскою.

– До чого тут я? – у голосі арештанта вперше прорвалися нотки зверхності. – Як зробити, щоб не силоміць, не через страх мої бабця і мати та й уся рідня стали справжніми, свідомими атеїстами?! Руйнувати ж храми – неймовірна дурниця. У чому винні історія і краса?! Згадайте бунти британських ткачів. Машини полегшували працю, а робітничий люд їх громив. Мільйони вживають тютюн, хоча більшість курців чули, що нікотин – отрута. Чути і знати – дві великі різниці.

– Логіка ваша залізна, – металу в похвалі співбесідника зменшилося. З’явилися нотки неусвідомленого болю й розгубленості. – Але слідуючи подібній логіці, ми, та й ви, займаємося даремною справою, щоб не сказати міцніше… Це жахливо!

– У політиці, ймовірно, найнебезпечніші дурні й фанати, наділені владою. І само собою – пристосуванці. Флюгери…

– Продовжуйте… Не бійтеся…

– Мені вже боятися нічого. – Подоба усмішки перекосила губи арештанта. – Можна довести до абсурду найгарніше і найчистіше…

– Усе більше переконуюся, молодий чоловіче, що ви не за віком мудрий. Тільки не життєвою мудрістю, що приходить із роками після набитих синців і ґуль, а тією ідеалістично-науковою, теоретичною, яка йде не від знань – від природи, від внутрішнього стану душі. Мудрий самородок зустрічається так само рідко, як і благородні метали. Платина, золото й срібло стійкі до окислення та корозії, але, на жаль, не мають механічної міцності. Бояться удару. Камінь і навіть дерево, не кажучи про сталь, легко перетворюють шедеври мистецтва на брухт. Хоча й благородний. Але брухт…

4

Відчужений погляд підвів чекіста зі стільця і спрямував до вікна. Мовчав арештант, «перетравлюючи» сказане. Плечі огорнув холод. Він розтікався по спині і грудях, просочувався в глибини єства. Мимовільний страх зачепив щось більше, ніж побоювання за свою долю, відкрив співрозмовникам безодню, про яку рідко підозрюють люди; вона назавжди рве не лише дружні стосунки, але і кровні; прірву вміло поглиб-люють і розширюють фанати та владолюбні, хитромудрі голови, використовуючи найчистіші й найсвятіші поривання шляхетно-непідкупних душ і тих, у кому тліють і чадять жадоба, злоба, ненависть…

– Довести до абсурду… До абсурду, – усе гучніше повторював чекіст, повертаючись від вікна. – Як ви дійшли до такої думки? Чи хтось підказав?

– Життя навчило, – гірко посміхнувся арештант. – Часто-густо навіть добро, піднесене до крайнього ступеня, переходить у свою протилежність.

– У свою протилежність… Ваша формула жахлива!

Чекіст, куйовдячи борідку, квапливо закрокував по кабінету, не помічаючи безвусого юнака. Зникли стіл і стільці, шафа з книгами й підлоговий годинник, сейф і телеграфний апарат. Кабінет заповнили гранітні брили слів; слова важкі, гострі та безжальні, як шаблюки і багнети в руках озвірілих солдатів під час атаки.

Мовчав арештант. Розумів: вирішується його доля. Щоки господаря кабінету стали такого самого кольору, як і на фотографії на стіні. Голова губчека крокував від столу до дверей. Здавалося, ще мить – він побіжить, махне довгополою шинеллю, вилетить через напіввідчинену кватирку й порине в далечінь часів, аби там, у майбутньому, знайти та пізнати правду сьогодення.

Різко, як уміють це робити лише малюки, Федір Карлович зупинився перед співрозмовником. Арештант здригнувся.

– Розумієте! Це ножиці життя! А в ножиць – два леза! Вашому поколінню зводити Світле Майбутнє! Чи подужаєте? Старі партійці-каторжники розкрутили Маховик Революції та готують насип під рейки. А будувати таким, як ви: безвусим хоробрим людям, мудрим чи самогубцям-дурням.

– Усе це зрозуміло. – Несподівано арештант пальцями вибив на столі нервовий дріб. – Тільки майбутніх поїздів не витримає насип із кісток, злоби та жорстокості. Кров – вона…

– Пробачте, молодий чоловіче, повторю, але за такою логікою ваші думки, як і наші діяння, жахливі. Зараз неможливо все передбачити й розрахувати. Як і всі попередні революції, нашу розсудять час і нащадки. Те, що майбутнє за соціалізмом – немає жодного сумніву. Жовтень для Світу багато зробив добра: робочий день до 8 годин крокує. Де? Чому? Першу допомогу з безробіття коли виплатили? Через любов до робочого класу?

– Не знаю.

– Отож-то й є! У 1919 році. В Америці. Революції в Німеччині і в Угорщині прискорили. Злякалися розумники втратити мільйони і мільярди – сотні кинули. Гризіть свою кістку… Бачте, я – гарний учень. Припустимо, розмова про комунізм передчасна. Тоді він, м’яко кажучи, малокорисний. Якщо ж народ не готовий до найближчого Світлого Майбутнього, то нас, сподіваюсь, вибачать лише далекі нащадки; з’ясують і зрозуміють наші діяння, враховуючи, як ви зробили ласку висловитися, усвідомлення народу в наш жорстокий і кривавий час. До речі, у цілому світі. Неможливо судити про минуле, стоячи на плечах предків, не зрозумівши їхньої моралі й суспільної свідомості, їхні поняття добра та зла. В оцінці подій минулого повинен жити дух часу, який панував як у передових умах, так і в народних масах. Мені до віддаленого майбутнього не дотягти, а ви, якщо вцілієте, багато побачите… І, сподіваюсь, згадаєте нашу розмову, Філософе…

Нещодавній арештант відкрив було рота, але нічого не сказав, очікуючи, коли «Сталевий Федір», мисляча людина з майбутнього, повернеться до кабінету. Зашарудів підлоговий годинник. Ударив раз, нагадуючи про безмірність часу.

– Цікава розмова. Не очікував. На жаль, повинен їхати. – Не чекіст, а Федір Карлович, як і при зустрічі, з ніг до голови знову оглянув арештанта. – Справді було дуже цікаво. Дякую за бесіду. А насамкінець – одна порада. У різнодумстві немає криміналу, але захватаєви не зрозуміють і, як сказав ваш конвоїр, батька рідного не пожаліють. Їх теж треба зрозуміти. Їхніми руками коїться зло… І добро. Тому в смуту такі думки краще тримати навіть не в сейфі – при собі. Інакше легко потрапити під Маховик…

Слова господаря кабінету віддавали арештантові ударами у скронях. Раптом зрозумів: прогулювався з чекістом над краєм прірви, а перейшов її по тонкій жердинці. Його страхувала лише відвертість. Нахиливши голову, виразно бачив, як під гімнастеркою стукає серце. Здавалося, пересохлі губи ось-ось лопнуть, а волосся на голові стане дибки.

– Бачите, молодий чоловіче, життя багатоманітне. Одні вас вважають контрою, інші називали слідчим від Бога: «Талан. Генін. Пілосоп», – здається, так величає вас Захватаєв. Але з вашими переконаннями, точніше, зі схильністю до роздумів і аналізу краще спробувати себе на кордоні. Якби не одне «але» – чудовий вийшов би комісар. Думаю, не помиляюсь. Рекомендацію дам. Тільки не забувайте, як казав Володимир Ленін: навчатися, навчатися й навчатися… Будь-якій людині в наш час без знань не обійтися. Чекіст же без книг – мов птах без крил… Падає з висоти…

Останнє речення Федір Карлович ледь прошепотів: чи то не хотів, щоб почув нещодавній арештант, чи то від несподіванки, побачивши, як у юнака смоляниста копиця волосся на голові раптом почала вкриватися білим інеєм…

Стежа перша. Зона

Життя людини – як невідома стежка…

До втечі все готове. Лише негоди очікував Макар Джовба. Щоранку, підводячись із нар, спочатку дивився на свій «барометр» – підсохлий ялиновий сучок, прибитий до стіни окоренком. Але тонкий обкорований кінчик свій кирпатий «ніс» щодня задирав веселіше й вище. Макар бурмотів прокльони. Він знав напевно, що сучок не схибить, але поглядав із надією на небо, на роботі придивлявся до жуків та іншої тайгової живої дрібноти. Однак ніщо не віщувало швидкої зміни погоди. І мурахи від світанку до смеркання звично поралися біля свого житла.

Що яснішало небо над головою, то похмурішим ставав Макар. Невиразна тривога охоплювала все більше, переслідуючи всюди, наче гнус у спеку. Знав: у тайзі не наздоженуть. Не знайдуть. Одне слово, не загине. Турбувало інше: чим виміряти, як зважити свою правду та правду Закону. Адже втеча – не відвідини родичів, які частуватимуть чаркою й пельменями. З ким порадитися?! Навіть двом товаришам, котрих несподівано подарувала неволя, відкрився не до самісінького денця… Скільки думок «зважив»?! Особливо тяжко вечорами, коли після нелегкого дня барак затихає у важкому сні і лише різноголосе хропіння порушує нічну тишу та його нестерпні думи.

Хлопець сполохано крутився на жорстких нарах. Погляд звично «бігав» по темних, похапцем тесаних дошках барака, розмальованих соромітництвом; а забудеться юнак під ранок у тривожному сні – тріщини й щілини стають чистими ріками; дерев’яні візерунки й шорсткості – завалами та безкінечними нетрями з раптовими галявинами ягід лохини[4], брусниці та малини. Він продирається крізь хащі, а позаду переслідувачі – ні, не погоня це, не звір. Та й не боїться він звіра, а від ловитви давно відірвався. Це щось невідоме, невидиме невідступно стежить за кожним його кроком і, здається, іноді зітхає тихо, осудливо…

Минув майже місяць. Макар нарешті зважився на втечу. Розгулює десь тайгою негода, не квапиться у їхні краї. З кожним днем думи, як необтесані брили, важчали, тривожнішали. Не книжкові сторінки перегортав. Перекидав здоровенні колоди-топляки, що не один рік пролежали на дні річки…

1

У дитячій колонії Макар тримався осібно. У стані тупого оціпеніння працював, закінчував школу, не спроможний усвідомити те, що сталося. Сімнадцять років виповнилося хлопцеві, а вигляд мав на двадцять п’ять: м’язистий, кремезний, наче з кедра тесаний, а зростом – у жодні двері без поклону не заходив. Лише пушок на бороді й щоках та високі, дзвінкі нотки, що інколи проривалися в густому басі, підказували про молодість.

Відтоді, коли домашні довідалися про адресу колонії, Макарові зачастили білі трикутники від матері і списані знайомими, схожими на бублики карлючками від діда. Старий повідомляв: на ділянці Михайловича палала тайга. Він трішки обпік руки, брови підсмалив і бороду зачепило – тепер ходить голомозий. Пустили ж червоного півня високі гості Михайловича. Перебрали «бобри» й не втримали шашличний вогонь. А дерева згоріло чимало. Добре, що небо подарувало мокрий сніг, бо вогонь перекинувся б і на їхній кордон. Шкода дерева, але лихо не без добра: тепер «бобри» для шабашу вподобали іншу ділянку, тому в нас поспокійнішало. Взимку дід писав про ведмедя-шатуна. Мабуть, потурбували ненароком клишоногого в барлозі, ось і пішов вештатися тайгою. А шатун – він завжди шатун. Лихо – поряд. Довелося «нагодувати» жаканом господаря тайги. М’яса вистачить до весни. А так усе спокійно. За всіма прикметами звір відзимує.

Писали друзі. Від Льонька, Андрія, а іноді й від Герки листи надходили в конвертах і тому здавалися не такими теплими, близькими. Та найчастіше писала Жека. Майже через день хлопцеві вручали трикутник. У ньому – усі подробиці про життя будинку на кордоні і навіть у селищі.

Мовби наяву, Макар бачив Гордого і Дружка. Чотирилапі друзі тужливо очікували його біля хвіртки або перелазу; хлопець чув нетерпляче іржання Орлика, дзвінкоголосий спів півня вранці, степенно-лінькувату бесіду рогатої Машки з льохою. Потік листів від сестри не вичерпувався. До них звик навіть цензор. З усього видно, він лише інколи виконував свої обов’язки…

Одержувати листи Макар любив, але конверт обпікав пальці: його адреса, здавалося, складалася більше з цифр, ніж із літер.

Настав 1953 рік. Десь на півдні країни та й у Європі починала буяти весна, а в дитячій колонії у душах неповнолітніх в’язнів лютувала зима, коли голос Левітана через «тарілку», що висіла на стіні, землетрусом приголомшив людей на планеті Земля. Повідомлення про хворобу Вождя знедоленого людства не просто схвилювало. Хто раніше міг подумати, що захворіє сам Сталін. Наступний день подарував надію. Після введення кисню вранці четвертого березня стан здоров’я вождя дещо покращився. Під час читання бюлетеня не лише друзі, а й вороги в усьому світі затамували подих. Чекають слів диктора. Чекають газети. Байдужих не було. Друзі чекали слів добрих, вороги з неменшим нетерпінням – кінця. Для друзів смерть здавалася неможливо-неймовірною – Місяць упаде на Землю…

Почувши 5 березня повідомлення по радіо, Макар оціпенів: серце ніби на мить зупинилося, потім застукало, закалатало, в голові і в грудях наче щось вибухнуло, лопнуло; зникли люди, «колючка» з кульгавими вишками в кутах, бараки; зникли земля і небо, мов голову зачепило краєм дерева, що завалилося в робочій зоні, – він не пам’ятав, скільки пробув у темно-глухому світі; а прийшовши до тями, не міг збагнути, чому з носа юшить кров: чи то від внутрішньої перенатуги і болю душі, чи то від удару об стінку барака. Чомусь згадав, як із Льоньком, Геркою та Андрієм мріяли: вступлять до МГУ і прокрокують восени парадом Червоною площею, щоб на власні очі побачити тих, кого з колиски знали тільки за фотографіями й портретами.

Нарешті ті, хто не довіряли словам, прочитали в газетах:

№ 63. Правда. Середа, 4 березня 1953 р. Ціна 20 коп.

УРЯДОВЕ ПОВІДОМЛЕННЯ

про хворобу Голови Ради Міністрів Союзу РСР і Секретаря Центрального Комітету КПРС товариша Йосифа Віссаріоновича Сталіна.

Центральний Комітет… повідомляє про нещастя, що спіткало нашу партію і народ наш – тяжку хворобу товариша Й. В. Сталіна… стався крововилив у мозок, що охопив важливі для життя ділянки мозку. Товариш Сталін втратив свідомість. Розвинувся параліч правої руки і ноги. Настала втрата мови.

Для лікування… кращі медичні сили.

Центральний Комітет Комуністичної партії Радянського Союзу і Ради Міністрів СРСР… спричинене… тривалу неучасть його в керівній діяльності… єдність і об’єднаність… твердість духу… ще тісніше об’єднаються…

БЮЛЕТЕНЬ про стан здоров’я Й. В. Сталіна на 2 годину 4 березня 1953 р.

…значні розлади дихання… прискорення пульсу до 120 ударів на хвилину… тиск максимальний 220, мінімальний – 120. Температура – 38,2.

Четвер, 5 березня

…до ураження стовбурової частини мозку з розладом найважливіших функцій: почастішали явища періодичного т. зв. Чейн-Стоксова дихання… введення кисню… поступово дещо покращився стан і вранці 4 березня ступінь… протягом дня четвертого березня, знову поновилися тяжкі розлади дихання. У сечі виявлено білок і червоні кров’яні тільця при нормальній питомій вазі… Температура… до 38,6 (град.).

Минали не тижні і навіть не дні, а години, хвилини та секунди болючого розпачу для одних, а для когось – радощів.

П’ятниця, 6 березня 1953 р. Ціна 20 коп.

ВІД ЦЕНТРАЛЬНОГО КОМІТЕТУ

КОМУНІСТИЧНОЇ ПАРТІЇ РАДЯНСЬКОГО СОЮЗУ,

РАДИ МІНІСТРІВ СОЮЗУ РСР

І ПРЕЗИДІЇ ВЕРХОВНОЇ РАДИ РСР

До всіх членів партії, до всіх трудящих Радянського Союзу. Дорогі товариші і друзі!.. що 5 березня о 9 год. 50 хв. вечора після тяжкої хвороби помер Голова… Секретар… СТАЛІН.

Перестало битися серце соратника і геніального продовжувача справи Леніна, мудрого вождя і вчителя Комуністичної партії і радянського народу – Йосифа Віссаріоновича Сталіна. Звістка про кончину… глибоким болем відгукнеться у серцях… У ці скорботні дні всі народи… ще тісніше об’єднаються… Безсмертне ім’я Сталіна назавжди буде жити в серцях радянського народу і всього прогресивного людства… Хай славиться велике, всепереможне вчення Маркса-Енгельса-Леніна-Сталіна!

Рада Міністрів Союзу РСР

Президія Верховної Ради Союзу РСР

У день смерті Сталіна життя, здавалося, припинилося не тільки в дитячих колоніях, а й у дорослих зонах. Робочі команди поверталися в табір після підневільної праці, а начальник табору підполковник на прізвисько Кроксфорд та замполіт Іванов ще не вирішили: повідомляти в’язням про трагедію або перечасувати. Почекати відповідний циркуляр згори. Доки мізкували, намагалися зв’язатися з управлінням, табірний телеграф, як зазвичай, спрацював безвідмовно.

Не встигли робочі команди минути вахту – табір загудів від неймовірної звістки. Довелося вмикати радіомережу. У зоні все змішалося. В’язні табунилися бригадами, бараками, про щось сперечалися, жестикулювали, але як тільки долинув знайомий густий заморожений голос, сіра маса у ватниках зрушила й завмерла біля репродуктора. Замполіт помітив, як зблід Кволий, закам’янів Булах із бригадою, не метушилися друзяки Профа. Сірі обличчя насторожено витягнулися, чимось стали схожими. Після слів «тяжкої хвороби помер» Кволий, разом з усіма видихнув «о-о-ой», приклав руку до серця, осів і розтягнувся на землі. Наче заснув. Через загальний гармидер майже ніхто не помітив, що мить тому людина про щось думала, мріяла, дихала, а після одного слова – ще одним життям на землі стало менше. Іван Іванович проводжав поглядом носилки. Не міг згадати прізвище Кволого, як і не знав: з горя чи з радощів зек відправився в інший світ.

День потягнувся за днем. Медичний висновок. Комісія з поховання. «Де поховають Сталіна? У Мавзолеї?! Ні?!» Місце поховання цікавило всіх. Від загальної цікавості віяло чимось тривожно-турботливим і водночас обивательськи не-охайним. Ницим. Але як непросто вчиняти так, щоб схвалювали сучасники, розуміли нащадки.

Усі газети переповнені матеріалами про Сталіна: спогадами, закликами, клятвами, новими призначеннями.

І

Призначити Головою Ради Міністрів СРСР тов. МАЛЕНКОВА Георгія Максиміліановича.

5

Об’єднати Міністерство державної безпеки СРСР і Міністерство внутрішніх справ СРСР в одне Міністерство – Міністерство внутрішніх справ СРСР.

Замполіт присунув газету ближче, поглянув на верх сторінки – 7 березня. Промайнула думка: «Навіщо об’єднувати? Хто очолить?» Очі тут же вп’ялися в нові рядки.

ПРО МІНІСТЕРСТВО ВНУТРІШНІХ СПРАВ СРСР

Призначити Міністром внутрішніх справ СРСР тов. Берія Лаврентія Павловича.

Довго Іван Іванович Іванов, замполіт табору, просидів у роздумах за цим повідомленням. Як тепер буде? Міністр – людина ділова, вольова, рішуча, сувора. Багато років пробув поруч зі Сталіним. Можливо, і зміни почнуться, про які останнім часом стільки думав.

У країні щодня відбувалося щось нове: оголошено траур на 6, 7, 8 та 9 березня; у момент похорон зупинити на п’ять хвилин роботу, щоб віддати останню шану; врешті-решт, надійшло повідомлення, що саркофаг із тілом Й. В. Сталіна встановлять у Мавзолеї поряд із саркофагом В. І. Леніна.

До болю в пальцях Макар стиснув кулаки: усе – ніколи не побачить найдорожчу людину на землі. Дід замінив батька, став найкращим другом, мисливцем-наставником і годувальником, а людина з м’якою посмішкою під вусами – невидимою захисною силою, яку можна порівняти хіба що з рідним обійстям і навколишньою тайгою, де одночасно знаходять порятунок від негоди, лютого звіра або лиходіїв; де кожен забезпечує себе припасами на зиму, відпочиває, радіє життю. Пізнає світ. Людина, яка відійшла у вічність, для Макара уособлювала життя і найкраще, що в ньому було. Юнак не уявляв, як житимуть без вождя, як продовжуватиметься саме життя?! Голова не просто боліла – стала неначе велетенськи-чавунною. Хлопець мов учадів. Від нестерпного тягаря не міг думати. Ледь розплющував очі. У порівнянні з неправдоподібною, неймовірною смертю здавалися дрібними власні турботи, тривоги, сумніви. Одне угніздилося в голові і, не покоячи, стукало, як дятел, у скронях: «Як же тепер жити?! Що буде з усіма? Що станеться з країною?!»

Діти в колонії не бешкетували: в багатьох очі блищали від сліз, дивилися на світ, як і Макар, із такою тугою. Навіть у дорослих таборах багато хто із в’язнів забули на деякий час про колючий дріт, собак і спарені кулемети на вишках у кутах зони.

Смерть Сталіна збіглася з переведенням Джовби з дитячої колонії до табору – йому виповнилося вісімнадцять.

Усі дні після п’ятого березня Макар ходив ще відчуженішим, ніж після суду. Байдуже сприйняв переїзд до табору, і лише чутки про можливу амністію, що вихором пронеслися колонією, знову повернули до життя. А якщо і справді оголосять амністію? Бувалі не сумнівалися, проте для юнака воля мерехтіла далекою й недосяжною зіркою. Та хмари на мить розійшлися – у чорноті неба блиснув рятівний промінчик. Амністія… Амністія і Воля – рідні сестри для зека. Промінь-надія блиснув, стало нестерпно боляче й прикро: для того, хто навіки лежить поруч із Леніним, небо назавжди почорніло… Макар згоден залишитися в неволі 10, 15 або 25 років, лише б не наставало п’яте березня.

Про амністію, про те, що вийшов Указ, в’язень довідався на етапі, коли переводили з колонії для неповнолітніх до дорослої зони. По-різному міркували зеки: із розмов одних – йому випадала воля, послухає інших – тим, хто відбував термін за вбивство, мабуть, покарання збільшать. Розмови, розмови, але газету з Указом ніхто не тримав. Не змогли дістати її і через конвойних. Багато чого віддали б зеки за газету, за те, щоб довідатися, як піде життя, куди закине доля.

Макар проклинав зупинки. Від них перехоплювало подих. Коли ж колеса вагона починали свій безкінечний перестук, урешті-решт дихав на повні груди – здавалося, постоїть поїзд ще хвилину – й зовсім хлопець задихнеться. Почувався в тісному вагоні так, як тієї миті, коли вперше почув про смерть Сталіна.

2

За глухими ворітьми щойно прибулий етап зустрів сам начальник табору. Пильно вдивляючись в обличчя, підполковник пройшов уздовж нерівного строю, похитав головою і сказав майже зворушливо:

– Бачу, зморилися на пересилках та в дорозі. Неблизький світ. Нічого, відпочинете кілька днів, розіб’єтеся на бригади, а там уже, вибачте, як належить, на роботу. Кому пилка, кому сокира, а кому авоськи в’язати. Тільки на авось усі не розраховуйте – лікар визначить, куди кому. Усе за законом.

– А хворі, громадянине начальнику? – подав голос хтось із новачків.

– Хворі, як належить за законом, у больнічку. – Підполковник посміхнувся тугим обличчям, кивнув на красиву сувору жінку. – Медицина вирішить. У нас усе за законом. Медицину не скасує навіть сам громадянин начальник.

Поміж щойно прибулих хтось посміхнувся. Жарт підтримали табірні зеки, які юрбилися навколо. Для новачків весела вільність старожилів здалася незвичною. Невимушена для табору атмосфера дарувала надію, що життя тут трохи легше, ніж у тюрмах, на пересилках і в інших таборах, про які наслухалися всілякого на тягучих, як гума, етапах.

– Запам’ятайте, молодці-молодці, все у ваших руках, ногах і в макітрі. – Підполковник знову помовчав, прискіпливо вдивлявся в новачків. Етап як етап. Терті є. Салажат вистачає. – Щодо табору все. Тепер запитання приватне. Для душі. У нас не лише кару відбувають, але й розвиваються інтелектуально. Фанати кросвордів є?

– А як же, громадянине начальнику!

– В-е-еликі прихильники є. Своєрідні наркомани. І не тільки розгадувати. Можуть таку кроксворду змайструвати – строку не вистачить розгадати.

– У нас такого не буває. – Підполковник білозубо посміхнувся і, немовби шукаючи підтримки для своїх слів, кивнув у бік старожилів зони. – Народ підтвердить – ми всі кросворди і кроксворди лущимо, як горішки кедрові.

– Для громадянина начальника будь-який кроксворд, як раку ногу відірвати, – підтвердив хтось із «місцевих».

– Нумо, любителі загадок, в один бік, а хто не тямкує в цьому ділі – стояти на місці. Та ви не бійтеся! – підполковник посміхнувся ще ширше і додав доброзичливіше: – Ну, хто сміливіший?!

– Громадянин начальник – фанат із фанатів. Виходь, братво, – пролунали вигуки старожилів. – Тута безо всякого понту.

Кілька чоловік вийшли вперед. З юрби табірних почувся сміх, підструнчування. Вставив солоно-веселе слівце і підполковник. Це поступово розтоплювало недовіру, і більшість прибулих подалися вперед.

– А ви що ж, мішки-чували? – у голосі підполковника вчувалися жалісливі нотки. – Не знаєте, з чим їдять-жмакають кроксвордного звіра.

– Звідки нам знати, громадянине начальнику? Наша справа – землю орати та гній чистити. У кросвордному ділі ми без вини. Не водилися в нас кроквознавці.

Зона вибухнула реготом: сміялися старожили й новачки, посміхалася охорона й навіть собаки, здавалося, шкірилися від слів рудого хлопця з важкими порепаними кистями, які не встигли загоїтися ні в тюрмі, ні на етапі.

– Без вікон і без дверей, повна хата людей? Що за звір? Шість букв. – Підполковник підморгнув Рудому. – Думай-думай, гусачку лапчатий. Ну, подь суди, Рудий.

Рудий зніяковіло зам’явся, поглянув на товаришів, із якими здружився на етапі. Лише після лагідного запрошення він зробив крок до начальника табору.

– То що воно без дверей? Вари макітрою – дивись, каша буде, – непомітно підказав підполковник.

– Мобить, гарбуз, – Рудий озирнувся навкруги, додав сміливіше: – Взимку насіннячко на печі полускати – смакота!

– Бачиш, який молоток! Хоч цвяхи забивай. А бідкався. Мовляв, у кросворди не граєш, – жартівливо почав підполковник, потім мовив суворо, з металом у голосі і сталлю в очах: – І дивіться мені, безвинно-скривджені… Жити в зоні без дурників. Піймаю на брехні – на себе ремствуйте. А з кросвордами – всім працювати. Найпростіше й найдоступніше культурне дозвілля. Хоч пилкою махай, хоч ложкою – голова вільна. Метикуй, що до чого. Розвивай мозок і ні про що інше не думай. Через неробство всі порушення режиму. Для вас же стараюся.

Напруга поміж етапу спала. Почали посміхатися не лише ті, хто не чув нічого про кросворд, але й ті, хто вийшов уперед.

– А-а, знавці, повеселішали? – Підполковник уважно оглянув юрбу. – Зараз екзаменуватиму. Виступай, хто сміливіший.

Жоден не зрушив із місця. «Нікому не вір», – перша заповідь зека. Навчений життям, він чекає каверзи з будь-якого, найнесподіванішого приводу. Для чого затівається гра?

– Щоденна природна втрата – п’ять букв?

Новачки здивовано переглядалися, а старожили з Кроксфордом, як за командою, кидали погляди в бік вахти[5].

– Що молодці-молодці – слабо?! – Господар зони, посміхаючись, хитався на носках. На його обличчі – тужливе невдоволення педагога, що вперше зустрівся з нетямущими учнями, з якими доведеться працювати не один рік. – Згоден, запитання архіскладне. Єдине запитання, на якому навіть наш знавець згорів. Даю трохи легше. Запитання. Приймальний пристрій з антеною спрямованої дії. П’ятнадцять літер.

Етап принишк. Підполковник витримав паузу, потім сумно посміхнувся і оглянув усіх переможним поглядом.

– І це слабо? Доведеться серйозно працювати. То-то й воно: кросворд розгадувати – не закон порушувати! Гаразд, вважатимемо – стомилися з дороги. Поміркуйте. Пометикуйте. Ще легше. Український народний танок. П’ять буковок. Давайте ви.

Підполковник кивнув головою чоловіку середнього віку із сумними очима.

– Гопак, – трохи погаявшись, відповів новенький.

– Хвацько! Треба ж, яке поповнення. Заживемо.

Чоловік ніяково переступав із ноги на ногу, ошелешений не стільки запитанням, скільки ситуацією, в якій опинився в місці, де доведеться відбувати термін за невинну провину. Мордобій, приниження, лихослів’я – це звичне, знайоме. І раптом звертання на «Ви», гра у кросворд – усе це ближче не до табору, а до затишної оселі, до настільної лампи й тихої музики, що лунає з репродуктора на стіні… Дружина… Діти… Кіт мурчить на дивані…

– Капелюх якого розміру?

– Вибачте, скільки букв? – Від несподіванки зажурений зек труснув головою і розгублено подивився на табірного бога. – Замріявся. Відволікся.

– Запитую: розмір вашого капелюха? – Підполковник звично хитнувся з п’яток на носки, ковзнув поглядом по щой-но прибулому, підморгнув старожилам зони.

– Розмір капелюха… Розмір. Вибачте, не збагну, – крізь регіт натовпу лунало розгублене бурмотання, від чого зеки сміялися ще гучніше й веселіше. – Я зараз… Зараз… Так, згадав п’ятдесят восьмий…

– А пункти? За якими пунктами? – запитання пролунало слідом, коли новачок ще не встиг отямитися. У голосі підполковника – ні доброзичливості, ні тепла. Лід.

– Пункти? Які пункти? – У постаті, голосі новачка – розгубленість, нерозуміння. Чим заслужив гнів? – Ви маєте на увазі глибину капелюха? Або…

– І глибину, й або. Ти за якою статтею парися?

– За п’ятдесят восьмою, громадянине начальнику.

– Що ж ти мені, вороже душеня, теревені правиш?! Не знаєш, за які гріхи на держрахунок прикотив? Кроксворди розгадувати мастак. Чому ж пунктів кревних, падло, не знаєш?

Підполковник шпетив нетямущого зека, а старожили зони реготали, хапалися за животи, кидали солоні слівця, веселилися від того, від чого також страждали й самі, коли вперше перетнули вахту. Що довше вичитував підполковник новачка, то сильніше потішалися старожили, радіючи: недарма зібралися біля вахти, очікуючи етапу. Улеслива посмішка ковзала по обличчях прибулих, коли погляд громадянина начальника з гостро-сталевим відливом зупинявся на комусь із них.

– А ти, стовпче верстовий, чого застиг? Чи по-руськи не шпрехаєш? На вигляд – нашого Бога дитя?

– Які веселощі? – не відводячи погляду, відгукнувся Макар. – Душа болить.

– У всіх болить. У цих місцях у кожного заболить: по цей бік колючки і навіть по той. – Підполковник ще пильніше вдивлявся у хлопця, котрий височів над натовпом на голову і вперто не відводив погляду. – Знаю, болить тому, що ні в чому не винен! Помилочка судова! Так?!

– Як можна веселитися, коли в державі горе? Коли душа, серце кров’ю спливає?! – гуднув Макар, і вуста його затремтіли.

– Н-д-да?! – Підполковник крутнув головою, облив поглядом натовп.

Запанувала тиша. Погляди надто цікавих бігали від хлопця-каланчі до господаря зони.

– За якою ж ти справою сів, соколику, якщо душа така чиста й віддана?

Мовчав Макар. Мовчали зеки, наче сумні слова повернули п’яте березня[6].

– Гаразд. Потім з’ясуємо і цей кроксворд. – Підполковник зробив крок убік, щоб краще розгледіти новачка. – Поки що розіходьтеся та облаштовуйтеся. І в бібліотеку навідуйтеся. Кроксворди всім рішати, щоб не марудилася дурощами довбешка. Зрозуміли, ворожі душі! Ро-оз-гадувати! Сам питать буду. Кожного й особисто… І ще раз нагадую та попереджаю: у нас порядок суворий. Без дурників живемо. Щоб добре ішачити, потрібно мізки розвивати та розгадувати кроксворди. Пам’ятаєте слова Вождя: хто не працює, той… Що-о?

Суворий погляд начальника табору та пауза неначе мацали щойно прибулих.

– Ну, ну-ну. Сміливіше…

– Той не їсть, – долинув голос зі строю.

– Браво! Тямите! Бачу, путящий етап. Порозуміємося, – ще ширше посміхнувся підполковник. – Життя циркового артиста поту вимагає. Великого поту. У цирку на халяву не прокантуватися. Глядач халтуру не прийме. У нашій трупі, хоч трупом лягай, але все, як належить на арені. Аматорів не тримаємо. У нас – професіонали. Обрав долю артиста – труби або в «штабеля».

Етап, наче за командою, розвернувся і простежив за поглядом-кивком підполковника. Поряд із вахтою, праворуч від воріт, височів незрозумілий «стос дров». Придивилися – мерці.

– Оце щоденна природна втрата, – начальник табору переможним поглядом оббіг стрій, урочисто відкашлявся. – У нас цілковита свобода: хочеш із наваром пайку – давай норму. Принось користь державі. Ніякої примусовості. Не благаємо. Усе на свідомості. Немає бажання ішачити, працювати для блага вітчизни – у штабелях відпочивай. Силоміць на цьому світі нікого не затримуємо. Взимку – більше, влітку – менше. Мінімальна щоденна природна втрата – сім рил. Ось відповідь – вирішення архіскладного кроксворду. Щоб вистачило для наочної агітації – менше не буває. Розумієте, менше ніяк нізя… Вистава закінчена. Вибачте, ми працюємо без антрактів. Кому близько – пішки, кому далеченько – на трамваї, автобусах, на метро або таксі. Коротше, хто як звик – по домівках. Дякую за увагу.

Етап мимоволі зробив крок назад до вахти, і кілька чоловік видихнули: «сачки», прочитавши поряд зі «штабелем» викладене тілами слово.

Усі, хто нещодавно посміхався і забув першу заповідь зека, похнюпилися, ховали погляди від привітно-веселого начальника табору… Незабаром, як і старожили зони, вони виноситимуть із лісоповалу, із бараків або «больнічки» тих, кому не потрібна пайка, хто легально – ногами вперед, залишить зону раніше терміну, відміряного трійкою, за загальним списком, праведним або неправедним судом… Що вище, ширше і довше «штабель» височів біля вахти, то веселішало на душі в господаря табору – він знав, що недаремно отримує зарплату, форму, пайок, ордени, подяки, зірки на погони і з користю для суспільства проводить життя у цих місцях, забутих усіма богами, дияволом та іншою нечистою силою…

3

Приголомшені «виставою», зеки розійшлися. Після облаштування, знайшовши час, Макар поспішив до бібліотеки. Здоровенний амбарний замок на дверях зустрів хлопця. Здавалося, після ковтка повітря він знову сховався під хвилею, не знаючи, чи вистачить цього ковтка до тієї секунди, коли переступить бажаний поріг. Іще кілька разів до відбою Макар при зручній нагоді ходив на побачення до заповітних дверей. Одного разу навіть смикав замок, але…

– Вибачте, молодий чоловіче. Що вас цікавить у скарбниці мудрості?

– Газета, – механічно відповів Макар і лише зараз роздивився сусіда по нарах – невеликого, вузькоплечого, тонкогрудого зека. Він тримався сторожко, лякливо. Одяг і обличчя чоловічка здавалися попелясто-сірими, неживими, згаслими, а полохливо-тужливі очі й сива голова ще більше відтіняли мертвотність обличчя.

– Так-так, розумію, – озираючись на всі боки, ще тихіше зашепотів сивий чоловічок. – «Ізвєстія» від 28 березня.

– Та-ак-так! – видихнув Макар.

– Т-тих-хіш-ше-е! Т-тих-хіш-ше-е! – хрипів Сивий, кидаючи тривожні погляди у веселий кут, де компанія Профа різалась у карти, відступив у прохід нар, наче миша в нору. – Я допоможу вам.

– Як? – здивовано забасив Макар.

– Дуже вас прошу! Т-ти-ихі-ше-е! – Сивий притулив до губ маленьку долоню, знову покосився на веселий куток і витягнув із внутрішньої кишені куфайки складену газету. – Тільки обережно. Благаю вас! Щоб ТІ не помітили.

Макар майже вихопив із рук Сивого газету, не зрозумівши, кого стосується багатозначне обережне «ТІ»: табірної адміністрації чи когось із зеків. Перша сторінка. Остання.

– Та не розгортайте! Не треба розгортати, – зашепотів Сивий, розуміючи стан здорованя. Здавалося, ось-ось підстрибне – вріжиться головою у стелю барака. – Перша сторінка. Ліва нижня чверть аркуша.

Перед очима Макара промайнуло зображення ордена Трудового Червоного Прапора, жирні заголовки статей. Нарешті те, що треба:

Указ Президії Верховної Ради СРСР

ПРО АМНІСТІЮ

У результаті зміцнення радянського суспільства і державного ладу, підвищення добробуту і культурного рівня населення…

Як не стримувався Макар, погляд рвався вниз, пропускаючи слова, що зараз його не стосувалися, слова правильні, потрібні, вагомі, але які «мовчали» про його свободу. Про вільне життя його.

Президія Верховної Ради СРСР

Постановляє:

1. Звільнити з місць ув’язнення… осіб, засуджених на термін до 5 років включно.

2…

– Ні-ні, не те, – ледь чутно зашепотів Макар, пропускаючи другий пункт Указу.

3. Звільнити з місць ув’язнення, незалежно від терміну покарання, засуджених: жінок, які мають дітей віком до 10 років, і вагітних жінок; неповнолітніх віком до 18 років; чоловіків, старших…

Сивий не випускав з поля зору брилоподібного новачка: той то полегшено зітхав, то нетерпляче завмирав, то знову застигав обличчям. Лише зараз Сивий збагнув: перед ним не дорослий чоловік, а хлопець, який тільки-но досяг повноліття, від природи наділений ведмежою силою і билинною статурою, не зіпсований ні на волі, ні навіть тут, в ув’язненні, де, судячи з усього, пробув недовго. В’язня зі стажем, як і новачка, бувалий зек визначає безпомилково, впізнає за жестами, поглядом, за кольором обличчя, розмовою; досвідчений зек новачка вираховує миттєво, як легко визначає знавець вік коня за зубами.

Надія освітила обличчя Макара, очі заблищали:

4. Скоротити наполовину термін покарання засудженим до позбавлення волі на термін понад 5 років.

Сивий почув важке зітхання незнайомця, помітив, як миттєво згасло і застигло щойно живе обличчя, коли той пропустив 5-й пункт із підпунктами а), б), в) і 6-й пункт продовжував читати далі, не поспішаючи, наче завчав вірш, 7-й пункт Указу:

7. Не застосовувати амністію до осіб, засуджених на термін понад 5 років за контрреволюційні злочини, велике розкрадання соціалістичної власності, бандитизм і навмисне вбивство.

Голова Президії Верховної Ради СРСР К. Ворошилов

Секретар Президії Верховної Ради СРСР М. Пегов

Москва, Кремль, 27 березня 1953 року.

Мовби не вірячи своїм очам, Макар знову й знову перечитував 7-й пункт Указу; щоразу губи його рухалися все повільніше, окремі рядки УКАЗУ збільшувалися, жиріли на очах; букви, здавалося, зійшли з паперу, зажили самостійним життям, перетворюючись на чавунно-залізне хитросплетіння з ґрат і колючого дроту, який оперезав його з усіх боків:

«…ЗА КОНТРРЕВОЛЮЦІЙНІ ЗЛОЧИНИ, ВЕЛИКЕ РОЗКРАДАННЯ СОЦІАЛІСТИЧНОЇ ВЛАСНОСТІ, БАНДИТИЗМ І НАВМИСНЕ ВБИВСТВО».

– Амб-ба-а, – ледь чутно видихнув Макар.

Газета вислизнула з його рук. Сивий встиг підхопити свою безцінну цінність. Не дихаючи, Сивий згорнув і сховав газету в кишеню. Він деякий час дивився вслід широкій спині, потім і сам обережно вислизнув із барака, відчувши щось недобре у ході новачка. Недобре і знайоме, як тоді, коли вперше сам прочитав Указ про амністію. Чотири роки в потойбічному світі – це досвід великий. Величезний досвід. Йому й самому захотілося після слів «…за контрреволюційні злочини» кинутися на дріт…

– …захотілося кинутися на дріт, – здивовано прошепотів Сивий і відразу збагнув, що сусід по нарах у несамовитому стані може вчинити будь-який необачний крок. Кілька метрів відділяли новачка від колючого дроту, коли Сивий зірвався з місця і помчав навздогін, відчуваючи провину в тому, що може трапитися.

– Сті-і-ій-те! Стояти! – Кричав, біжучи, Сивий, не розуміючи – сам кричить чи його крик зливається з командою охоронця з вишки.

Із першим рокотом спареного кулемета Сивий схопив в’язня за бушлат і рвонув на себе. Пальці прикипіли до поли – не зміг відпустити хлопця та відскочити назад, коли перед ногами закипіла й ожила від металу земля. Чи то від пострілів, чи то від крику Макар зупинився і після повторного ривка впав на землю.

Кулемет замовк. Хлопець слухняно підвівся, пішов слідом за Сивим, не чуючи ні скажено-розлюченого рику сторожових собак, ні матірщини, змішаної з різкими словами команди. Її віддавали люди у формі, які бігли від вахти…

– Так не можна! У вас ще все попереду, – звично зашепотів у вухо Сивий, ніби їх міг хтось підслухати. – Подейкують, що після п’ятого березня багато чого зміниться… Не може не змінитися. Спорожніють табори… Переконаний!

У дитячій колонії багато й часто говорили про табір. Юнак наслухався всілякого, але в перші дні в дорослій зоні його турбували не табірні порядки, бентежило не те, як доведеться пристосовуватися до нових умов, а ставлення зеків до смерті вождя. Як і в колонії, багато все ще вешталося табором пригнічених кримінальників і тих, хто відбував термін за п’ятдесят восьмою статтею. Тих, хто страждає після смерті вождя, Макар розумів; дивували ті, чиї обличчя світилися радістю; посміхаючись, вони задоволено терли руки й цідили важкі, немов відлиті з чавуну, слова: «Нарешті дочекалися! Тепер, дивись, після амністії доля й до нас іншим боком поверне…»

Веселі і впевнені викликали у в’язня лють. Остаточно переконався: недарма кримінальники та адміністрація називали покараних за п’ятдесят восьмою «враженятами». Ні-і, не враженята – вороги. Запеклі вороги, якщо зазіхають на найрідніше і найсвятіше в житті людини… Не розумів юнак кримінальників, але політичних не міг зрозуміти і поготів, шарахався від них, наче від прокажених, стискуючи важкі кулаки-пудовики.

Лист про смерть бабусі знайшов Макара не в колонії, а в таборі. Мати писала, що бабуня померла п’ятого березня: «Почула повідомлення по радіо, тихенько зойкнула, осіла й відійшла без страждань». Джовба мимоволі зім’яв у кулаці листа й вислизнув із барака. Скільки він себе пам’ятав, бабуня жила тихо й непомітно; і померла старенька тихо, хоча і в такий сумно-знаменний день. Розповідали, тут, у таборі, після повідомлення по радіо, так само зойкнувши, помер Кволий – той, хто відбував покарання за п’ятдесят восьмою. Жоден не зрозумів: від горя відійшов у інший світ Кволий чи від радості – по-різному гомоніли.

4

У таборі все частіше шелестіли про амністію, а в останній тиждень, уже не ховаючись, говорили в бараках і в робочій зоні. Макар звикав до роботи. У новій бригаді блатарів виявилася жменька, проте він і від тих тримався осторонь. А вони до новачка придивлялися. У першу неділю на літньому кіномайданчику до Макара підійшов «Професор» – старшой урок з «асистентами» Маестро і Верблюдом. Ця трійця всюди й завжди була разом. Табір тримала в руках.

– Дозвольте відрекомендуватися, молодий чоловіче, – трохи піднімаючи капелюха, почав Проф.

Ті, хто бачили його вперше, і справді думали, що перед ними вчений: ходив поважно-статечно, прямо, не поспішаючи, з гідністю, а коли близько не було замполіта й Лютого помахував палицею; і обличчя в нього випещене, завжди свіжовиголене, й акуратна борідка клинцем. Тільки зарозуміла мова вказувала, що поважний птах ходить не в своєму пір’ї, але ніхто точно не міг сказати: через незнання Проф розмовляє з помилками та недоречно вживає окремі слова чи це особливий злодійський шик…

– Я завідувач кафедри суспільно-соцлогічних наук і людських співвідношень, – поправляючи капелюха, відрекомендувався Проф. – А це логопеди – мої учні та послідовники.

– Викладаємо логіку і педику…

Верблюд та Маестро «відрекомендувалися»: перший далеко прицільно сплюнув, другий підморгнув одним оком, мовляв, знай наших…

– Як розумієте, молодий чоловіче, в цей час усі ми перебуваємо в творчому відрядженні в палко улюбленому науково-дослідному інституті підвищення кваліфікації. Перебування в НДІ приносить колосальну, ні з чим не зрівняну користь, і можна лише шкодувати, що домогтися сюди відрядження вельми й вельми нелегко навіть для обдарованих та фантастично відданих науці людей. Що можу сказати про свою кафідру? – Проф на хвильку замислився, погладив лівою рукою борідку. – Робота в нас цікава, нова й дуже перспективна. Континент цілком набрано, та й ми особливо не поспішаємо приймати на кафедру новачків. Але зараз випадково з’явилася вільна вакансія, і ми могли б, як виняток, із випробувальним терміном прийняти вас до себе.

Макар мовчки слухав велеречиву, з безглуздими виразами і помилками мову Профа. У тюрмі й у колонії бачив усіляких типів. Знав, що в зоні сила кулаків – основне мірило поваги до людини. Проте до такої розмови не був готовий.

– Я бачу, молодий чоловіче, наша нетравіальна пропозиція несподівана й не вельми зрозуміла?! – витримавши паузу, продовжував Проф. – Тоді контурні деталі й інші формальності підкажуть мої асистенти.

– А чого, корєш, розмовляти? Давай в нашу бригаду, – озираючись на всі боки, зашепелявив Верблюд. Його щоку до вуха перетинав глибокий шрам, від чого обличчя здавалося завжди усміхненим.

«Бойові заслуги заради науки», – зазвичай вихвалявся він.

– А мені і в нашій не колеться, – буркнув Макар. Із таким, як Верблюд, почувався вільніше.

– Базарь, корєш, базарь. Але й ми не сліпі, – усміхнувся Верблюд і знову далеко сплюнув крізь стиснуті зуби, поціливши у стійку дерев’яної лави. – Бачимо, гусаки-враженята не по нутру. Вражий континент розпізнав. Молодчик. І мужики-доходяги тобі не корєша. Із тими й тими на лісоповалі нагорбишся. Норма – вона змусить рогом упиратися. Не-ема норми – нема пайки. А без пайки – сам знаєш, недовго й дуба врізати. Так що, підгрібай, корєшок, до нашого товариства. З нами швидко в люди вийдеш. Та й не скривдять.

– А я й сам нікого не боюсь, – Макар мимоволі стиснув кулаки.

– Хвацько, молодий чоловіче. Вельми хвацько, – втрутився Проф. – Хоробрість завжди високо цінувалася. Тільки ви не враховуєте деяких нуансів. Товариші вам пояснять, а покєда дозвольте відкланятися. Мене чекають. Думаю: це не остання зустріч. – Проф ледь підняв капелюха, кивнув головою й поважно відійшов. Остання фраза новачка переконала: сьогодні розмова скисла – плід не дозрів. Про відступ ніхто не здогадається. Винними за невдалі перемовини будуть інші.

– Не бою-юсь, – повторив Верблюд.

– Це доки Однорукий або Тигра по рогах не врізали, – подав голос Маестро. Поруч із Верблюдом він здавався справжнім Геркулесом, хоча і був нижчим від Макара на голову. Маестро й піджак носив на розмір менший, від чого нитки тріскалися по швах і в дірках виднілися литі м’язи. – А засвітять раз, другий…

– Це за що ж? – про Тигру-Булаха Макар наслухався ще першого дня, коли тільки потрапив до табору. Булаха знову кинули в карцер… «Тигра! Тигра!» – немов потурбований мурашник, хвилювалася зона.

– За що? Ти чуєш, Маестро? Корєш не розуміє, за що?! – Усміхнувся Верблюд, і шрам його кілька разів засіпався, наче по ньому пропустили струм. – Довідається Тигра, що двох пришив – амба[7] тобі. Він ідейний… І вимахав, як ти. А плечима, можливо, ширшеє – ні в лепень[8], ні в душогрійку не ввійде. І сила – ведмідь позаздрить! І духовитий. Не гнеться… Думаєш, чого до шізо[9] майже назавжди прописаний?

– Шізо Тигрі – мов фраєру перша фрафочка після відсидки: ухопився за дойки обома руками, а від того місця, що в баби нижче пупа, і для мужика, сам знаєш, солодше за мед, і поготів не відірвати…

Від останніх слів і похітливої усмішки Маестро бліді щоки Макара запалахкотіли жаром. Юнак відвів погляд.

– Та ти, корєш-ш-очек, як бачимо, ще і фрафочку не ш-шупав?! – Верблюд спробував зазирнути хлопцеві в очі. – Ну т-ти-и да-а-а-є-ш…

– Ба-аба-а! – гигикнув Маестро мрійливо.

– Маестро в цій справі тямущий, – Верблюд облизав губи, гигикнув і зі знанням справи з тужливою задумливістю продовжував: – А трапиться кобилка гаряча та з голодухи – хана – забудеш, як і самого звали… Баба для нашого брата – петля. Проти баби і Тигра не встоїть. Тільки поки що йому не до меду, який спереду, й не до того, який нижче пупа. За справедливість стоїть. Не визнає себе винним. На партійних зборах, враженя, народ підбурює. А правду-матку ріже в очі самому громадянину начальнику. Ось Цирка і ламає його: то гальюн чистити, то в шізо…

– Проф сказав би: «Потрапив Тигра між Сіцилою й Харбіном».

– І згадаєш, корєшок, мої слова: пропаде фраєр ні за понюх, – Верблюд трохи відхилився, потім подався вперед і знову «ввігнав» плювок у стовпчик лави.

– Закінчуй базарити, – перебив Маестро. – Проф кличе. А ти, корєш, – поміркуй. Жити всюди можна… Вміти треба. Зазирай до нас. Повчишся. Недавно з воленьки план[10] переслали – пам’ятаєш, півзони лежало. А вже пляшку завжди згоношимо…[11] Ну, покєда…

Макар добре пам’ятав. Та й як забути таке, коли вперше в житті побачив силу-силенну наркоманів. Ледь не півтабору не вийшло на роботу: хто лежав, хто вештався похмурий, злий, а хто посміхався без причини, реготав або плакав – по-різному поводилися ті, хто долучився до зілля, але всіх об’єднував порожній, наче потойбічний, погляд. Дурний. Нелюдський.

Маестро і Верблюд приєдналися до Профа. Той навмисне відвів «учнів та послідовників», щоб не зіпсувати справу. Потрібен такий, як Макар! Ой, як потрібен! Стане в пригоді тут. Послугує і на волі. Приголубити лоба – буде, мов вовкодав серед овець. Он кулачиська які! Та й сам, як із чавуну відлитий. Такий і з Тигрою на рівних зітнеться…

Усім гарний Маестро: слухняний, вірний, без претензії, одним ударом із ніг збиває, на спір кулаком зуб виб’є, кістку або хребет зламає, тільки проти Тигри кволенький. А Макар через рік-другий ввійде в чоловічу силу, змужніє – з усяким впорається. Голіруч.

Проф ще раз оцінювально подивився на чавунну статуру, прикидаючи, яке прізвисько підійде хлопцеві, але нічого путнього на розум не спадало. Гаразд, життя саме підбере. Прикипить – бульдозером не віддереш. Жодним милом не відмиєш… Коротше, треба перевірити в ділі. А щодо жіночої зони Верблюд до ладу підказав. Фрафа – вона для мужика завжди фрафа. Навіть на волі…

Стежа друга. Побоїще

1

Усю весну Проф не чіпав Макара, лише вітався при зустрічі, а ближче до літа знову розпочав планомірну облогу, помітивши після амністії його нервозність і тугу. Робота на лісозаготівлях, звірині сліди, багаття з гіркуватим присмаком диму – усе це увібрало в себе одне слово – тайга. Але тайга – то воля, дім. Навкруги ж, куди не поглянеш, колючий дріт, кульгаві сторожові вишки, кулемети з «очима» з воронованої сталі і знову – дріт, дріт, дріт… Він обплутав не тільки зелену не-озорість, але і пройшов, здавалося, крізь серце…

Дні хлопця нагадували смолисте вариво – марудні, дов-гі, одноманітні. На роботі трохи відволікався. Як і в колонії, працював жадібно, несамовито, відганяючи на лісоповалі тривожні і страшні думки, зізнатися в яких спочатку боявся навіть собі. Нарешті почали відпускати за оголошеною ще наприкінці березня амністією…

Порожніли табори. Широка, знаменна амністія прийшла. «Агромадна», як на зоні гомоніли, – велика, як і сама людина, після смерті якої чимало зеків на волі опинилося. Табірний телеграф спрацював безвідмовно. Зона гуділа. Зеки виконували й перевиконували норми. Задумливі, з відчуженими поглядами ходили. І мріяли, мріяли… Завжди землисто-сірі їхні обличчя світлішали, оживали. В очах декого замість байдужо-запобігливої тупості навіть проглядала свідомість.

І Макар, незважаючи на те, що читав Указ на власні очі, працював за п’ятьох, таємно сподівався, що табірне керівництво врахує його молодість і гарну поведінку. Щасливчиків виявилося чимало. Вільний від роботи час Макар проводив поблизу вахти, і коли хтось, махнувши наостанок рукою, опинявся за колючими воротами, він полегшено зітхав, ніби сам переступив заборонену межу. З-поміж останніх звільнилися Проф і Маестро. Разом із Верблюдом Макар довго стояв біля воріт, доки дві постаті – одна майже квадратна, у ватнику, а друга – у гарному осінньому пальті – не зникли за крутим поворотом дороги…

«Проскочила стороною, як примхлива діваха», – невесело жартували про амністію в бригаді. Термін амністії закінчувався.

«Чому ж так? Невже я гірший від Профа та інших блатарів-рецидивістів?!» – Юнак ходив сам не свій. Страшні думки, як і в дитячій колонії, знову селилися в голові. Він подовгу крутився на нарах, не помічав нічого довкола, байдуже колупався ложкою в мисці. Одного разу ледь не потрапив під спиляне дерево. На щастя, Сивий встиг штовхнути у спину – хлопець простягся на землі, легенько притиснутий тоненькими гіллячками.

– Ви, Макаре, акуратніше, – допомагаючи підводитися, чи то наставляв, чи то умовляв сусід. – Так і до лиха близенько.

– Яка різниця, – похмуро відгукнувся хлопець, але, як завжди, поглянув на Сивого з вдячністю. З першого дня сусід по нарах «викав», називав по імені, але ж навіть на волі до нього на «Ви», окрім на суді, ніхто і ніколи ще не звертався. – Мені все одно – життя пропало. Не людина я тепер – ЗЕК. А якщо людина не людина, то й жити необов’язково.

– Не можна так, – зітхнув Сивий, – амністією життя не закінчується.

Відтоді Макар непомітно затоваришував із ним, одначе друзів Сивого, тих, хто «тягнув» за п’ятдесят восьмою статтею, не визнавав і тримався від них осторонь.

«А може, написати прохання? Можливо, термін зменшать…» Хлопець знав: Сивий і багато зеків по всіх інстанціях пройшли. Але радитися з будь-ким не хотів, бо в таборі не прийнято в таке втаємничувати сторонніх. Через кілька днів усе ж відправив листа і потім квапив час, із нетерпінням чекаючи відповіді…

Не розумів Макар політичних, але ще більше дивувала адміністрація табору. Поводилися, мов сліпі цуценята. Скільки в зоні подібних до Профа, Маестро і Верблюда?! «Злодії в законі» не працюють. Ледь не відкрито мають ножі, кастети, – верховодять. Слово Профа вагоміше, ніж начальника табору… Негласні господарі зони порядкують усім. Навіть життям кожного зека. Невже так скрізь? у всіх таборах?! Як і в чому йому виправлятися?! У кого і чого навчатися? Грати в карти? Або в закуток ходити?

Погляд Макара мимоволі ковзнув по дошках барака, по матірних написах під «картинками», що залишило після себе за довгі роки не одне покоління «художників». Ще в дитячій колонії, побачивши вперше настінне малювання, юнак почервонів, як дівчина.

Довго пам’ять бентежили силуети жінок і чоловіків у непристойних позах. З однаковим презирством ставився він до творців «картин» і до споживачів настінної мазанини, до тих, хто світло-потаєне, незвідане і ще непізнане перетворював на похітливо-соромітницьке, цинічно-масне…

Табірні художники нічим не відрізнялися від малоліток. Другого вечора після прибуття в зону Макар випадково потрапив до закутка. Майже на півширини барака виступала побілена опалювальна стіна, яка містила димові колодязі. Хто розуміє, з першого погляду розпізнає: умілі руки і тямуща голова склали піч. Вогонь люто шаленів, але перш ніж вирватися на волю, перегріте повітря оббігало численними ходами, віддаючи свою гарячу силу каменю. Макар із цікавістю, оцінювально роздивлявся споруду, а коли зайшов за ріг стіни, по-журавлиному завмер на одній нозі, потім тряхнув головою, як зазвичай роблять після неприємного страшного сну.

Ні, не спав він. Не марив хворобливо. Та й рідко кому таке приманячиться і в сні лихому. Як і в дитячій колонії, юнакові стало не соромно – лячно. Чоловік, зайнятий собою, не помітив новенького. Лише чорняво-кучерява красуня, здавалося, чи запрошувала, простягаючи руку, чи збиралася зійти з білої стіни та подарувати сором’язливо-цнотливу й водночас безсоромно-піддатливу плоть; у кожному вигині її тіла чаїлося закличне бажання, у широко відкритих очах палахкотів бісівський жар; жінка, як необ’їжджена чорногрива кобилиця, гарцювала на довгих сильних ногах, напівприкриваючи долонею тугі, по-дівочому гострі перса…

Мабуть, велику тугу вклав художник у своє творіння. Не лише зеки зазирали в закуток. Три роки служби, без відпустки – той самий термін. Стоїть солдатик або зек із відчуженим поглядом. Не помічає нікого довкола, наче зустрів ту, від погляду якої вперше перехопило подих і завмерло серце. Табір – є табір. Тут можна і велике кохання зустріти, а мерзоти й поготів вистачає. Роками чоловіки не знали жіночої ласки. Кожен пристосовувався, як міг. Одні терплять. Інші ходять у закуток погрітися теплом спогадів. А деякі знайдуть хвилинку, коли поблизу нікого немає, і займаються тим самим, чим іноді старші підлітки крадькома перед сном.

– У-у-у-у-у-у-у-у-у-у-у…

Макар відсахнувся від томливого стогону. Позадкував. Стогін чоловіка непомітно перейшов у хрип, потім у схлипування, очі палахкотіли жаром.

До горла підступила туга блювота. Макар з огидою сплюнув. Тягучий клубок майже не відрізнявся від плям, що рясно вкривали підлогу закутка. Юнак ошелешено-розгублено дивився на зека. Той у похітливому потупленні все ще звивався перед стіною. Як від холоду або ударів батога, Джовба зігнувся і, втягнувши голову в плечі, по-краб’ячи позадкував до нар, даючи самому собі клятву: ніколи, скільки не довелося б пробути в неволі, не йти в закуток.

Після клятви хлопець зневажливо дивився на тих, хто відвідував час від часу закуток, хто не міг у цьому потойбічному світі стримувати себе, поклик природи приборкати, подужати найсильніший інстинкт усього живого на землі. Не місяцями – роками, навіть десятиліттями чоловіки не знали жіночого тепла і турботи, не відчували себе мисливцями-добувачами, захисниками рідного вогнища і сім’ї; лише уві сні згадували гру слів, мову поглядів, посмішок та дотиків…

Жорстока молодість. Часто вона не вибачає навіть найближчим людям, не намагається з’ясувати, чому людина вчиняє так чи так. З часом, коли молода зелень пізнає не тільки теплі повівання, але й морозні вітри, які січуть до крові; коли відчуває безсилля від болю, від безутішної туги і самотності – лише тоді нещодавній суддя здатен на жалість, співчуття та милосердя, легко пробачає ті гріхи, які не є підлістю, зрадою або розбещенням духу, забуває ті проступки, що не роз’їдають, подібно до корозії, станове підґрунтя доб-ра та порядності, якими й відрізняється людина від братів менших…

Дійшовши до нар, Макар, немовби зміцнюючи свою душу і плоть, довго дивився на стіну печі, в бік непомітного закутка. Ніколи в житті не почувався таким зацькованим, безпомічним і слабким. Лише від упевненості, що обставини ніколи не заженуть його в такий безвихідний глухий кут, на душі полегшало і зажевріла надія… Ні, не зажене, тому що жодна, навіть найвитонченіша уява не зможе вигадати того, що довелося побачити в тюрмі, у дитячій колонії і вже тут, у таборі… Бруд, кров, знущання, розпуста, жорстокість – усього Макар надивився і начувся вщерть.

2

Не встиг Джовба після роботи вмоститися на нарах, як у барак заявився Верблюд із друзяками. Вайлувато хитаючись, засунув руки в кишені й по-господарськи позазирав у «купе», а на зворотному шляху зупинився біля Сивого. Після амністії Профа й Маестро Верблюд намагався взяти владу у свої руки. Нормальні зеки, не сприймаючи коротуна всерйоз, підсміювалися над його клоунськими витівками.

– Ану, гусаче лапчатий, відступися. Що за домовина?

– Посилку отримав. – Сивий намагався видавити на обличчі посмішку.

– Ну і враженя… Тут таке горе, а ви, либонь, і раді, що вождь дуба врізав. Гигнув?! Ач послаблення. Посилки. Листи. Через рік, дивись, і зовсім не зона – курортна санаторія. Тільки запам’ятай, вража суко, якщо владі не до закону – ми наглядатимемо. Ми виконаємо заповіти Вождя. Бач: сальце, м’ясце, молочко…

– Можете пригощатися…

– У благородіє граєте?! – наслідуючи Профа, розплився у широченній посмішці Верблюд. Шрам його кілька разів смикнувся. – Пардон! Пригощатися – по службі не належить, а маленький шмон – це прямий обов’язок. Ану, іди геть! Кому сказано – геть!

Далеко сплюнувши крізь стиснуті зуби, покосившись поглядом на Макара, коротун вивернув посилку на нари. Як завжди, всі промовчали. Подібне після того, як Проф залишив табір, траплялося не вперше, всі до цього звикли й навіть сприймали як маленьку розвагу в сірому потоці табірної буденності.

– А це підлягає консифікації. – Верблюд накинув на шию вовняний шарф ручної в’язки.

– Шарф! Це ж мені. – Сивий потягнувся до кривдника. Теплі шкарпетки зеку потрібніші, але і шарф віддавати не хотів. Його торкалися руки дружини. Минулої зими, коли злодії відібрали шарф, зовсім змучився на лісоповалі.

– Ну-ну, корєш, убери лапи. Мінє-мінє… Дивись, буде тобі і мінє, і вафлє! – Не кваплячись, Верблюд розпихав по кишенях уподобані речі. Дещо прихопили його друзяки. – Ну й гуси!.. Через будь-який контроль пропхнуть недозволене барахло. Скільки разів тлумачили. Інструкції – диструкції, переліки. А вам, враженятам, усе до одного місця. Гаразд, сьогодні не стану доповідати по дистанції.

Ще раз перебравши залишок посилки, Верблюд сховав у кишеню й носову хусточку.

– А це що? – Коротун вихопив із рук Сивого конверт. – Фотки?! Підозріло. Травіальний шахер-махер. Нюхом чую – ксиви шпієнскі. Документи?

– Це ж фотографія рідних! – Сивий простяг руку до конверта.

– Ану, тпрусь! – Верблюд кинувся до столу, дістаючи на ходу фотографії. – Ми ні словам, ні сльозам не віримо. Така служба. А за вами, враженятами, пильнуй та й пильнуй.

Сивий ледь пробивався крізь зграю Верблюда. Його підручні навмисне скупчилися, перегородили прохід.

– Віддайте фотографію. Благаю вас!

– А фрафа в натурі сімпо-по! І півкулі всі в порядку, – бігаючи навколо столу, вигукував Верблюд, потім, заскочивши на стіл, підняв світлину в руці. – Дивіться, корєша! Таку пацаночку – та й на чотири кістки і через лімпо-пе пропустити по колу. Опісля такої – півроку в закуток не підеш…

Верблюд витягнув перед собою руки, ніби обхопив щось долонями, і потягнув на себе кілька разів, підвиваючи по-вовчому.

– Як вам не соромно?! Віддайте фотографію, – стомившись бігати навколо столу, важко видихував Сивий. На блідому обличчі з гострими вилицями виділялися великі потьмянілі очі завжди з безутішно зачаєним болем і тугою.

– А ти відбери. – Верблюд тішився безкарністю. З малоліття ненавидів усіх вищих і сильніших за себе. На волі при нагоді намагався покомизитися, а в таборі, хоча лише кілька чоловік було слабкіших та нижчих за нього, Верблюд завжди відчував силу, владу і тому майже не тужив за волею. – Забери… Побігай… Сам знаєш, на волі фрафу хлібом не годуй – тільки побігай за нею. Вільна – вона гонориста. Це зечка з голоду будь-кому підставить. А вільна…

Пальці Верблюда ялозили світлину. Сивому здавалося, що похітливі доторки паплюжать дружину.

– Та навіщо вона вам? – Розуміючи своє безсилля перед зграєю, Сивий присів на нари, похнюпився.

Верблюд сплюнув. На стіні барака, вище голови Сивого, з’явилася мокра пляма. Коротун посміхнувся:

– Гордий. Бігати не хочеш! Тоді доплюнь о-он до тієї стінухи. – Палець показував через плече на протилежну стіну.

– Ми ж не в цирку!

– Цирку цураєшся?! А громадянин начальник поважає. Дуже цирку поважає… – Верблюд прикинув на око відстань до стіни. – Гаразд. Ти – гордий, я – добрий. Доплюнеш до столу, віддам фотку.

Усі знали: ніхто зробити цього не зможе. Ще в школі Верблюд заздрив силі Маестро, заздрив будь-кому, хто міг зробити щось краще за нього, але свою заздрість виражав лише зневажливим плювком. До компанії Профа прибився, щоб у розмові з хлопцями додати блатне слівце або недбало похизуватися, як із ним «базарили» менти. Проф помітив його хворобливе самолюбство, наблизив до себе. Пригрів… Із кожним роком плювки Верблюда ставали більш далекими, точнішими. У світі Профа коротуна почали побоюватися, а той пишався високою дружбою, своїм прізвиськом та своїм «мистецтвом».

– По совісті скажу – сачок ти, корєш: цирку цураєшся. Бігати – гордий. Тоді відійми… Або попроси. Може, хто допоможе?

Верблюд окинув ув’язнених нахабним поглядом. Дещо довше затримався на Макарові. Згадав розмову з Профом. Так і не зводили новенького в жіночу зону. Розумів: йому самому такий лоб більш потрібний, ніж Профові.

Останнім часом знахабнів народ. Особливо підводять голову враженята, та й бандери з поліцаями все частіше огризаються. Воно завжди так, коли Пахан вийде на волю. Після амністії й поменшало своїх людей. Бригада Тигри зовсім від рук відбилася. А рівня Тигрі – Макар. Із таким бугаєм швидко Паханом визнають.

Після амністії Профа Верблюд не раз по-доброму підходив до хлопця, намагаючись затягнути у свою кодлу, пригріти, щоб потім приручити, але Макар відмахувався, як від надокучливого ґедзя, і дивився мимо, наче крізь скло. Що ж, не хоче базарити за пляшкою і «закусю», доведеться трішки пером[12] полоскотати, а через кров чоловік стає зговірливішим. Кров – вона швидше баби й монети упокорює. Все одно інша доріжка не світить: від враженят шарахається, а самітники в таборі не живуть. Спробує перо – стане покірливішим, сам «приканає», зрозуміє, де тепліше і солодше… Саме зараз нагода перевірити лоба в ділі. Заступиться, слово кине – буде за що присіктися. Випробують у бійці, а заразом і провчать.

– На весь барак не знайдеться помічника?! Сусіду, она, попрось. Скажи, поміч відпрацюю, відслужу. А ні – тоді валяй! Потіш товариство.

«Товариство» – все на одне обличчя, мовчки дивилося з нар: одні з цікавістю, інші тупо, відчужено, деякі співчутливо, хоча, зустрічаючись із поглядом Верблюда або Сивого, відразу ж опускали очі. Усіх ув’язнених об’єднували байдужість і якась приречена покірність долі.

Макар упевнений: останні слова про «помічника» стосувалися насамперед його. Це зрозумів не лише він. Багато хто кинув швидкий погляд у бік хлопця. Навіщо заводять – тайговик збагнути не міг, але знав: одному зі зграєю не впоратися. Та й з порожніми руками блатарі не ходять… Розворушити б «товариство»… Однак простіше взимку підняти з барлога ведмедя, ніж зека повести проти блатарів.

– Ану, кому сказав. – Верблюд узяв фотографію обома руками, – зараз…

Сивий побіг, потім різко зупинився, кинувся в інший бік і зіткнувся із Верблюдом.

– Хитруєш, падлюко. – Верблюд сплюнув. Плювок потрапив Сивому в груди.

– Забирайте шарф. Усю посилку. Тільки віддайте фотографію і лист… Це ж моя дружина… Розумієте, моя дружина!!! Благаю вас… – Сивий усе ще з надією зазирав Верблюдові в очі і тягнувся до світлини.

– Кажу, корєш, без лап. До чого ж ти шкодючий. Не терплю нічиїх, лише жіночі, ніжні… Дружина… Його дружина! – Верблюд відштовхнув Сивого і побіг за ріг столу. – Подивіться – смердючий тарган. Шнобель, як у гусака. А шия… Його дружина… Ха-ха-ха! У нього дружина… І така класна шльондра сохнутиме десятку за дохлою гнидою?! У тебе женілка вже…

3

– Віддай фотографію і посилку, – до Верблюда повільно підходив Булах.

Барак принишк. Ніхто не помітив, коли зайшов Тигра, а він уже давно спостерігав за «виставою» і «товариством». Побачив, як від останніх слів Верблюда більшість зеків зніяковіли, як розлючено-зло зиркав по нарах Макар.

– А-а-а, Тигро! Здоров! Ти відкєда приканав? – Верблюд зробив вигляд, що не зрозумів Булаха. – Сідай, підзакуси. Гостем будеш…

– Н-у! Х-утко-ко…

– Відвали, корєш, відсєль. Тебе і бригаду не чіпаємо – ось і шморгай у дві нірки. А просиш – могєм і тобі роги обламати, – Верблюд сплюнув під ноги Булаху, обвів поглядом своїх, жалкуючи, що немає поміж них Профа і Маестро.

Завести б Тигру. У загальному безладді провчать Макара, поквитаються з Тигрою. Після амністії Профа народ бешкетує. Бригада ж Тигри завжди жила незалежною «державою». Верблюд, помітивши, як кілька друзяк Булаха підвелися з нар, посміхнувся.

Що могли зробити десяток, другий, коли третина барака – свої люди: на рогачів[13] можна не зважати; рогач – завжди рогач, не посміє втрутитися, лише б його не чіпали. – Коротше, останній раз по-доброму кажемо: закрий пельку і менше виступай! Не на партійних зборах.

– За партію, гниль, голову відірву! Кому наказав – усе до нитки поверни!

Булах горою височів над Верблюдом. Погляд глибокий, важкий. Він добре розумів коротуна. Рано чи пізно зіткнення не уникнути. На Макара, здається, можна розраховувати… А інші? Не один місяць усією бригадою мізкували над тим, як зачепити за живе «товариство», щоб кожен хоча б на півгодини відчув себе людиною. А кінчати з кастою «законників» давно пора. Коли ще трапиться така нагода?! Профа немає. Верблюд для ролі Пахана – слабак. Кволенький статурою і макітрою. Коротше – авторитет не той.

Не відводячи від Верблюда очей, Булах повернувся до «товариства»:

– Притихли? Піджали хвости перед десятком шакалюг? Невже не набридло терпіти? Подивіться-но на цю гниль. – Булах швидко простягнув уперед руку. Верблюд позадкував. – Три вершки від землі. Недоносок… А ображає. Качає права… Чоловіки ви, врешті-решт, чи мужики-рогачі табірні?!

– Но-о, но-о, падла… – приходячи в себе, нарешті прошипів Верблюд. Він ще далі відступив від краю столу і підморгнув друзякам, шкодуючи, що не зробив цього раніше. Не вистачало, щоб підвелися рогачі. А Тигру візьме на себе. Тільки б підійти ззаду. Чи хтось із копит зіб’є…

Урки усім гуртом, із ножами або заточками кинулися на Булаха. Під ноги нападників, загородивши прохід, гепнув важкий стіл, збитий із грубо обструганих дошок. Передній ряд позадкував. Лише два чоловіки залишилися по другий бік столу.

– Да-ви-и-и гни-и-иль! – вигукнув Булах, хапаючи того зека, що стояв ближче, і кидаючи його в натовп. Другий кинувся навтіки, але Булах згріб друзяку Верблюда за патли і, відступивши до дверей, почав крутити ним, мов голоблею.

Макар, теж наділений силою, розгубився. Правду говорили, Булах не тільки могутній. Його зовнішність підказувала про внутрішню переконаність і непримиренність до зла. Не злякався ж один піти на ніж! Один проти всіх! Не замислюючись! Не за себе…

Спочатку рецидивісти від несподіванки позадкували, потім почали оточувати Булаха. Ззаду підкрадався Тихий, колишній каратель. Такі в таборах завжди тулилися до блатних, хоча ті рідко кого вважали за своїх.

– А-а-а! – волав рецидивіст, знесилений від марних спроб вирватися з рук Булаха.

– Мужики, підсобімо трохи! – перекриваючи виття, загримів Макар, зістрибуючи з нар.

Верблюд не чекав стрибка, тому не встиг підставити ніж. Ще на льоту юнак, волаючи «амба», уперіщив коротуна по голові. Той завалився на підлогу. Пробиваючись до Булаха, Макар не зводив очей із карателя. Тихий витягнув шило, підвів руку, але хлопець випередив його і вперіщив у плече з такою силою, що колишній каратель уплющився головою в стіну і не зміг підвестися до кінця бійки.

А в широко відчинені двері барака стрімко вливався потік ув’язнених. Попереду всіх – бригада Булаха. Такого бойовища в таборах не знав ніхто. У напівтемряві чулося уривчасте дихання, матірщина, стогнання. Бійка, мов лісова пожежа в посуху, перекинулася на бараки. Булах і Макар стояли спина до спини, височіючи над усіма на цілу голову… Руки і ноги в потрібний час піднімалися, опускалися, викидалися уперед, здійснювали ті рухи, після яких ламаються кістки, вилітають зуби, тріщать хребці, а інколи й понівечена плоть нерухомо застигає на підлозі. Щомиті удари Булаха важчали, лютішали; незабаром він і зовсім забув, що перебуває в зоні. Здавалося, час потік назад. Його розвідрота б’є ворогів, громить тих, хто раннім недільним ранком увірвався з вогнем у їхній спільний Дім.

Але навіть там, на фронті, пам’ятаючи про свою невимірну силу, розвідник, добуваючи язика, бив зазвичай ворога кулаком по голові і дуже рідко використовував обмотаний ганчіркою приклад автомата. «Проти нашого солдата німець кволяк. Ще заб’ю ненароком», – пояснював капітан бійцям, не зізнаючись і собі, що в здоровому розумі, без причини не може переступити через поняття милосердя та цінності людського життя, що їх в усі часи проповідують справжнє мистецтво і загальнолюдська мораль. Про це говорили і що по-справжньому шанували в сім’ї…

Зовсім не так уявляв війну за книжками і кінофільмами. Не було легкої прогулянки ворожою територією. Не бачив ніхто квітів та посмішок поневолених народів. З першого тижня на передовій війна з романтичним присмаком перетворилася на роботу, на важучу, виснажливо-небезпечну, криваво-брудну, голодно-безсонну каторжну працю.

Булах, як і більшість червоноармійців, сумлінно виконував доручену справу. В обороні і в атаках поклав багато ворогів: одних зупинив гранатою, інших наздогнав кулею; іноді у швидкоплинній сутичці пускав у хід не лише руки й ноги, але й зуби. Після одного такого запеклого бою кілька ночей поспіль вовче виття підіймало в бліндажі Булаха з нар. Розвідник намагався піймати неіснуючого ворога. Пальці замість живої плоті стискали покладений під голову речовий мішок.

У тому бою Булах сам на сам зчепився з величезним здорованем-есесівцем. Той виявився гідним супротивником: уміло орудував руками й ногами, невловно спритним прийомом вибив ніж, але раптом завив по-вовчому, послабив хватку. Булах скористався миттєвою розгубленістю супротивника, зімкнув пальці на тренованій, немовби волячій, шиї. Ще зусилля – виття обірвалося хрипом. Почувся хруст шийних хребців. Нацист раз-другий смикнувся і застиг на розкраяній металом ще гарячій землі. Вродливе обличчя швидко заливала кров. Лише блакитні очі залишалися чистими і з подивом дивилися в прозору блакить неба.

Булах ледь відірвав пальці від горляки ворога, піднявся на ноги, виплюнув липко-солоний шматочок чужої плоті від носа, зігнувся навпіл і, захлинаючись та давлячись уже не ворожою кров’ю, вивергав із себе вміст солдатського казана, протестуючи кожною клітиною людського єства проти бузувірських нісенітниць, якими повнилася війна, де навіть кращі сини Землі проти їхньої волі та бажання перетворювалися на безтямних убивць.

Не століття – тисячоліття в лютій січі зіштовхувався обдурений люд, піднятий проникливо-зворушливим словом, привабливою ідеєю або захистом святої віри предків; лише з часом довідаються нащадки, що бійня виявилася марною, що минулі цінності і кумири – фальшиві, а новоявлені посланці провидіння, батьки народів, генії всіх часів або пророки – усі вони жорстокі владолюбці, для яких сльози та й саме людське життя – лише паливо в багатті слави і примхи.

Чотири роки Булах, як і будь-який фронтовик, терпів увесь тягар війни, що випав невідомо з чиєї волі, вини або забаганки; будь-якої миті він був готовий виконувати безглузду, з погляду людської моралі, справу – вбивати…

Жахливі часи, але зараз, у таборі, у колишнього воїна-розвідника прокинулося щось ще більш жахливе, ніж на фронті, незрозуміле, звірино-нелюдське й жорстоке, хоча тепер, як і тоді, він захищав не лише себе, свою дружину, дітей, але й усіх рідних та близьких, знайомих і незнайомих людей; разом із товаришами він захищав Свободу, Добро і саме Життя від сил Зла і Темряви, як на війні; звільняв той куточок землі, де народився, виріс, пізнавав світ, боронив річку, де вперше скупався, і ліс, де знайшов перший гриб; гнав чужинців-зайд зі своєї багатостраждальної й водночас прекрасної Вітчизни. Високі слова та помисли, котрі в лихоліття не соромилися вимовляти вголос та подумки, додали нових сил, і колишній розвідник, після війни геолог, а зараз зек щедро і люто завдавав ударів тим, кого важко було назвати людьми…

Не відставав від Булаха і Макар. Уперше в житті по-справжньому з ярою силою нівечив людську плоть, дякуючи за науку Льоньці з Геркою. Друзі щоразу, приїжджаючи на кордон, навчали товариша премудростям бойового самбо, прийоми якого опановували у спортзалі на килимі. До захоплення друзів Макар ставився жартома, але науку схоплював на льоту. До завершення канікул, ніби граючись, розправлявся з обома вчителями разом. Певно, природа з рідкісною щедрістю нагородила хлопця не лише силонькою, але й реакцією та швидкістю, гнучкістю і витривалістю. Якось під час одного з приїздів у місто хлопці затягли друга до спортзалу. Чимало за свій вік зустрічав тренер талановитих новачків, багато наслухався і про тайгового самітника, але, побачивши його в ділі, сумнівався, що той не пройшов гарну науку в столичного тренера, провів не один десяток двобоїв на килимі. На німе запитання Герки тренер лише розвів руками, виставив великий палець, мовляв, про що тут говорити, і ледь чутно прошепотів: «Самородок».

4

Бойовище скінчилося несподівано, як і почалося. Верблюд, отямившись, спробував підвестися на ноги, але на нього насів Сивий. На початку бійки він забився в кут нар, але, побачивши, що рецидивістів перемагають, кинувся на пошуки ворога.

– Де фотографія? Де фотографія? Віддайте фотографію… – Запустивши руки у волосся Верблюда, Сивий після кожного запитання із силою бив його обличчям об нари. Коротун, стоячи навколішки й упираючись у дошки, нагадував шкодливого кота. – Де фотографія? Скажіть, де фотографія? – усе сильніше ярився Сивий.

– Убивають! Убива-а-ають! – захлинаючись кров’ю, хрипів Верблюд. Нарешті, залишивши в руках Сивого пасмо волосся, Верблюд вирвався, проповз під нарами до виходу і, все ще волаючи: «Убивають!», кинувся з барака.

Слідом за Верблюдом й інші блатарі рвонули до виходу, а деякі – прямісінько до вахти. Хоча в таборі вважається найбільшою ганьбою будувати «запрєтку» і просити на вахті захисту адміністрації. Таке рідко й рогач собі дозволить.

На вулиці Сивий знову перехопив кривдника, повалив на землю, стиснув однією рукою горло, а іншою нишпорив у його кишенях, за пазухою, повторюючи: «Віддайте фотографію! Де фотографія?»

– Дивись, увічливий який: шпінгалет шпінгалетом, шкіра та кістки, а впився кліщем – не відірвати, – примовляв Бугров, намагаючись розтиснути Сивому пальці. – О-ось воно, враженя, – потрап такому в лапки!!!

Раніше за всіх із керівництва табору капітан довідався про бойовище, але вичікував. Хай лупцюють один одного. Ось вона велика й мудра, проста правда Сталіна: злочинний світ зживе сам себе. Зживе, обов’язково зживе, нікуди не подінеться. Певно, і сьогодні хтось когось пришиє, а бур і шізо наб’ють під зав’язку. Люто ненавидів Бугров зеків, а особливо поліцаїв, бандерівців та іншу сволоту, що слугувала фашистам. «Лютий» – начальник режиму пишався прізвиськом, яким нагородили зеки, пишався, наче бойовою нагородою, і намагався його виправдати.

Усіх, хто вискочив на вахту, перевели в інший табір, а Булаха, Макара, Верблюда та інших заводіяк посадили до карцеру.

Із почуттям виконаного обов’язку Бугров відправляв до кам’яного мішка порушників режиму, заздалегідь знаючи, хто і як сприйме покарання. Булах та Макар промовчали. Верблюд удавав ображено-постраждалого. Інші – жартували, хоча розуміли, що жодні слова не змінять рішення капітана.

Бугров оцінюючим поглядом облив Сивого, зважуючи на невидимих вагах провину зека. До сьогодні капітан не знав, точніше, не помічав малорослого, акуратного чоловічка. Та й навіщо помічати. Сумирний, завжди намагається норму виконувати, не потрапляти зайвий раз на очі керівництву табору і блатним. Побачить тих або тих – оченятами шмиг-шмиг, мов загнана в куток котярою миша, яка шукає рятівну щілину. На вигляд мишеня мишеням, помилково потрапив, хоч додому відпускай, а стаття найворожіша: п’ятдесят восьма та й не з одним пунктом-доважком. Скільки років у чужій шкурі ходив, а сьогодні показав себе в усій красі. Враженя – воно, виявляється, і є враженя.

– Що ж ти, голубе-сизокриле, режим порушуєш? – сам не знаючи чому, заговорив Бугров. – Бійка ж із твоєї милості розпочалася. Як не крути – карцер світить.

– Що світить, то світить, – у голосі Сивого вчувалася нетерпляча непокірність. – Ви, громадянине начальнику, тільки фотографію віддайте.

– Фотографію? – Капітан покосився на знімок жінки.

– Це дружина! Розумієте, моя дружина!

– Ваша дружина, – задумливо повторив Бугров, не помічаючи, що заговорив із зеком на «ви», ніби рівний із рівним. Лише відчув, що раптом зіпсував піднесений настрій, чого раніше ніколи не траплялося, коли визначав покарання порушникам режиму.

– Я вас дуже прошу, громадянине начальнику, – Сивий благав, але в голосі не чулося улесливих ноток. – Верблюд – покидьок. Відібрав фотографію, щоб познущатися, принизити мене, показати свою владу… Або для закутка… Але вам! Вам навіщо фотографія?!

– Фотографія… Фотографія, – роздратовано повторив Бугров, поводячи плечима від згадки про закуток. – Фотографію відбирати інструкція забороняє. Але ж і бійку вчиняти через ту ж фотографію забороняє. І яку бійку. Не бійка – льодове бойовище! За таку січу – за всіма статтями карцер. А це, голубе-сизокриле, вже зовсім інша стаття. І ого-го який доважок до терміну.

– Не стримався, громадянине начальнику. Та й як стриматися, коли похітливі пальці… – голос Сивого затремтів. – Коли пальцями по обличчю її, по обличчю… Ніби не по фотографії – наяву…

– Та ви заспокойтесь. У вас… – Капітан ніби спіткнувся об слово і замовк, дивуючись, чому звертається до зека на «ви», довго розмовляє з «капелюхом» п’ятдесят восьмого розміру. Можна подумати, що він не начальник режиму, а замполіт, який полюбляє розводити філософію там, де й комару все зрозуміло. – Гарна у вас дружина. Славна жінка.

– Не жінка – янгол-охоронець, – голос Сивого знову затремтів. Сам не розумів, як вихопилися сокровенні слова в розмові з людиною в погонах, яка (про це знав увесь табір) не відає жалю ні до кримінальників, ні до політичних, і недаремно має прізвисько «Лютий». – Якби не діти й не дружина… Якби не вона… Не вона… Давно на «запрєтку»…

Сивий замовк і не відводив погляду від руки капітана, який обережно тримав світлину.

– Так-так, я вас розумію. – Бугров повертав під світлом настільної лампи заяложену, зім’яту в кутах фотографію, силкуючись щось згадати або зрозуміти. Те, що розповів Сивий, збігалося з показаннями інших зеків і доносами «шісток».

– Усе, що хочете: карцер, новий термін. – Здавалося, Сивий навіть підріс. – Тільки віддайте фотографію! Ви чуєте… Віддайте!

– Так-так, віддай-Т-Е, – протягнувши склад, Бугров замовк.

Останні два звуки, ніби відокремилися від слова, заживши самостійним життям, пояснили, чому під час розмови поступово зростало зніяковіння. Ці ж звуки підказали про внутрішню культуру і вихованість людини, яка стояла перед ним, якщо вона в такому пеклі під час смертельної сутички зверталася до покидька на «ви». Бугров ледь помітно повів плечима, як роблять, пірнаючи взимку в ополонку. У душі щось зрушилось, і він уперше в житті подивився на зека, як на звичайну, вільну людину, з якою зустрівся випадково на пляжі або в товариша за столом.

– Добре, – самому собі відповів капітан. Погляд його став усвідомленим. – Забирайте фотографію і йдіть. До себе. В барак.

– Ку-уд-ди? – Здивовано й недовірливо протягнув Сивий.

– Наступного разу обіцяю карцер, – у голосі начальника режиму знову залунали звичні металеві нотки.

– Ви не жартуєте?! – розглядаючи Бугрова, Сивий нахилив набік голову, потім випалив, сам не знаючи чому: – Не схоже на Вас. Можливо, не знаєте, що ваше табірне прізвисько – «Лютий»…

– Знаю. Чудово знаю! – капітан, ніяковіючи, простягнув фотографію, потім повторив. – Знаю і пишаюсь…

Здивованими розійшлися в’язень і тюремник: один – не чекав від себе такої сміливості, інший – не міг збагнути, чому? навіщо? що зачепив Сивий у його душі, яка до цього часу в таборі не знала жалю і сумнівів до накипу суспільства. Якщо цей попелясто-зацькований недомірок – не людина, а ворог Країни й народу, а отже, і його ворог. Особистий ворог. Що ж коїться з ним, «копітаном» Бугровим?!

Довго дивувалися Бугров і Сивий своїй розмові, але ще більше був вражений підполковник, довідавшись про рішення начальника режиму.

– Н-ну т-ти даєш, капітане?! – Начальник табору, наче вперше, уважно огледів ладну статуру. Все підігнане, відпрасоване, блищить – хоч зараз на парад на Червону площу. – Невже жара розтопила люті морози? Дивись, скоро Лютий не Лютим – Липнем стане!

Бугров змовчав. Підполковник, задоволений черговим каламбуром, реготнув, зазирнув у вічі начальникові режиму й покрокував територією поважною неквапливою ходою господаря, кинувши через плече, копіюючи говірку улюбленого Сержантика:

– Ніштяк, товаришу копітане. Своєю владою на всю котушку Сивому пропишу. Хай попариться хайло в шізо. Через нього, суче враженя, бійка зчинилась. Розумник мені є-є-єшо-о-о. У «палаці» мізки, товаришу копітане, знаєш, як працюють – усі кроксворди вирішить.

Стежа третя. Ведмежий кут

Другий тиждень Джовба у карцері. У перші дні не їв, не пив, не помічав нікого довкола.

– Чого бешкетуєш, хлопче? Адже пропадеш! – Замполіт смикав Макара за плече. – Ти що, на голодовку пішов?

– Він у ступорі, товаришу майоре, – поспостерігавши за в’язнем, пояснила головний лікар, дружина начальника табору. – Звичайнісінький ступор. Пройде. Буде їсти!

Лікар не помилялася. Макар не збирався голодувати: коли минуло оціпеніння, байдуже з’їдав урізану пайку. Тяжкі думи обсідали. Робота відволікала, відбирала не тільки сили, але і час; цей же кам’яний склеп спонукав до роздумів. Думки навалювалися кам’яними брилами, важчими одна від одної, думки незвичні, раніше незнано-неймовірні, страшні, і він не уявляв, із якого боку та як підступитися, як перемогти цю неосяжну й непробивну твердінь. За що його, Булаха та інших загнали в кам’яний мішок? Не режим порушили – вступилися за слабкого. По-людськи вчинили. Справедливо. Як і повинна вчинити справжня людина. А ТІ…

Безвихідь. Глухий кут… знову безвихідь. В’язень по-звіриному кинувся на кам’яні стіни, на ґрати у вікні, навалився з розгону плечем на двері, але ніщо не здригнулося, не хитнулося, не піддалося. Виходу і надії на якусь хоча б малопомітну стежечку не було. Теперішній глухий кут здавався безвихіднішим від закутка і суду, всіх неприємних випадків у дитинстві. Пальці ковзнули по застарілому рубцю на щоці. Пригадав…

1

Війна майже всім «подарувала» свою відмітину: одним зверху, на тілі, деяким у душі, а багатьом покраяла і душу, і тіло. З роками рани загоїлися, але рубці залишилися і час від часу бентежили людей, віддавали тупим болем, нагадуючи про ті страшні, ніби потойбічні часи.

Для Макара війна розпочалася того дня, коли побачив заплакану матір. Пригортаючись усім тілом до незнайомця в новенькій захисній гімнастерці, вона шепотіла: «Що ж тепер буде?! Що ж буде?!» Макар відразу не впізнав у військовому чепуруні батька, а потім ніяк не міг розгледіти, чи висить на блискучому поясі кобура з револьвером. Жінка плакала, голосила. Малий не міг збагнути, до чого її сльози, коли на війні так цікаво, а батько – до того ж командир! Хіба не бачить у петлицях червоний кубик – майже тикнулася в нього носом! Незрозумілий і дивний народ дорослі: не знає, що батько на війні стрілятиме й отримуватиме ордени. Разом же ходили в кіно… Навіщо рюмсати, турбуватися?! Батько о-он який великий і міцний: однією рукою підіймає його, Макара, а якщо поруч друг Льонько, то відразу обох здіймає вище голови…

Війна… Дорослі страждали, ходили розгублено-пригніченими, а Макар із друзями переживали кращі свої часи. Льонько запропонував податися на фронт, і Петько прискорено навчав усіх стріляти з лука. Фашисти й не знатимуть, звідки смерть приходить… Стріли – не кулі, не викриють стрільця. Хлопчаки сушили сухарі, запасалися копченою ковбасою, ножами, дістали казан та компас і весь вільний час проводили біля старого береста, тренуючись зі стрільби по плакату з Гітлером. Петько на спір потрапляв стрілою в око, ніс, та й у хлопців із кожним днем стріли лягали кучніше, ближче одна до одної.

Війна багатьох зігнала з насиджених місць. Щоправда, втечу із села, де жила бабуся, Макар не запам’ятав. Пам’ятає прощання з Андрієм та Петьком, що довго йшли дорогою, поспішаючи назустріч червоному сонцю; пам’ятає, що мучили спрага й голод.

«Потерпи, Макарчику, потерпи», – благала мати і, повертаючись, прискорювала крок, ніби за ними хтось гнався. А позаду – нічого лихого; перевіряв, часто озираючись: поспішали слідом перелякані й похмурі діти, жінки та старі; лише інколи далеко позаду щось важко гухало, гриміло. Потім штовханина через міст біля незнайомої річки, де під час бомбардування вони загубилися з Льоньком і зустрілися з Женькою. Літаки зникли. Маля заплакало, а жінка, з якою ховалися під кущем, не рухалася. Незнайомка лише прошепотіла: «Женька Різно…» і застигла зі спрямованим назавжди поглядом у голубінь неба. Не вірячи в невідворотне, Макар лише витиснув: «Ма-м» і захлинувся в невимовному крику.

Із Льоньком вони зустрілися вже на іншому березі. В місті. На вокзалі. Такого лементу й штовханини не бувало на ринку. А ще черги! Черги безкінечні, галасливі, пістряві; черги за квитками, хлібом і навіть за водою.

Нарешті Макар та Льонько разом із матерями і Женькою втиснулися в задушливу теплушку. Щоранку хлопців будило сонце. Ласкаве й нежарке, схоже на мідний таз, у якому матері до війни варили на зиму варення; воно зазирало у вікно, а на зупинках – у відчинені двері вагона; але поступово, підіймаючись вище, сонце зменшувалося, чомусь ставало вогненно-білим, злим, розжарювало нестерпно вагон і лише під вечір зникало десь у хвості потягу. Так повторювалося день у день. У вагоні ставало спекотніше, ніби вони наближалися до сонця…

І раптом річка й ліс… Коли і де біженців зустрів дід, Макар не пам’ятав, але старий і ліс одночасно увійшли в його свідомість і стали неподільними, як світло і тінь. Ліс був майже такий самий задушливий, як вагон, лише похмурий, незрозумілий, навіть страшний, особливо увечері.

«Стоп-конотоп, – у сутінках завжди промовляв старий, озираючись, щоб вибрати краще місце, і додавав: – Тута і заночовничаємо. Місце височеньке. Хлопчаки ягодою побалують…»

Човен, «розмовляючи» днищем із піском, причалював до берега. Дорослі збирали паливо для багаття, готували вечерю, а Макар із Льоньком, вигукуючи, бігали наввипередки і, поки не стемніло, ласували ягодами. А темрява підкрадалася неспішно. Спочатку вона, ледве чутно зітхаючи, вешталася між золотавими стовбурами і чаїлася в підліску, але з останніми променями сонця припадала до землі, виповзала з нетрів і опускалася з-під темного навісу сплетіння гілок. Руки хлопчаків рідше торкалися ягід, а очі тривожно озиралися навкруги.

– А я вже наївся, – першим зазвичай не витримував Макар.

– Та й я набив черевце, – відповідав Льонько, зриваючи, як і друг, жменьку ягід для Женьки. Маля ще не ходило, але вже розуміло: ягоди – ласощі.

Хлопці притихали, задкували до берега. Темрява на деякий час відступала, але що яскравіше палав вогонь, то ближче вона підбиралася до багаття, наливалася чорнотою, шипіла зі злом, погрожуючи з усіх боків величезними волохатими лапищами. Якщо дід відходив від вогнища, темрява миттєво ковтала його, ніби старого й не існувало. Макар тісніше тулився до матері і, не дихаючи, завмирав, дивився одним оком у темряву, але як не вдивлявся, не вслухався, в лісі було спокійно. Лише набридливе дзижчання комарів порушувало нічну тишу.

Дід завжди як несподівано зникав, так і раптово з’являвся з темряви неушкодженим. Макар полегшено зітхав на повні груди, перевертався на інший бік і засинав, а коли вранці прокидався, то тепер темряви, як вечором діда, наче й не існувало. Ховаючись у густому підліску, вона інколи нагадувала про себе глухим реготом і скрипучим сміхом, але вдень не страшно, та й дід поруч, такий самий, як батько, міцний велетень. А ближче під вечір повторювалося все спочатку: темрява починала зло шипіти, виповзала з нетрів і чатувала хлопчаків біля багаття.

Чи довго пливли на човні, Макар не пам’ятав, але одного вечора дід не причалив до берега, не зупинився на ночівлю. Човен продовжував долати сріблясту гладінь сплячої річки, залишаючи за кормою піняво-рухливий слід та глухе відлуння двигуна, що рівно стукотів, порушуючи тишу. Хлопчаки непомітно заснули на руках матерів, а прокинулися в незнайомій кімнаті.

– Ура-а-а, Льонько! Ур-ра-а-а! – термосив Макар товариша. – Ліс закінчився-а-а! Закінчився-а-а! Ур-ра-а-а!!!

Вискочивши на ґанок, хлопці замовкли, позадкували в сіни на крок-другий, а очі, що блищали, вмить погасли: невелике подвір’я оточувала уже знайома похмуро-зелена безкінечність, де навіть опівдні панує напівтемрява.

2

Спочатку міським хлопчакам було незвично: будинок одягнений у дерев’яне мереживо, ніби казковий, і називався, як у російській казці, – «ізбою», щоправда, без курячої ніжки, але з вікнами і дверима та з розфарбованим півнем над дахом. Дерев’яний птах оживав від найменшого подиху вітерця; здавалося, ще мить – і заллється пташина на весь голос у радісному «ку-ку-рі-ку-у-у»; уперше хлопчаки почули слово «сіни» й не могли звикнути, що кімната – горниця, «полати», туєса, ухвати і ще багато незнайомих речей, а якщо і знайомих, то називають їх зовсім не по-міському; а замість квітів і вази на столі в глечику – гілка куща з білосніжними квітами. «Таволга», – з незрозумілою теплотою і гордістю пояснила бабуся. А таких кущів довкола – за день не обійти.

Спочатку через гнус хлопці зайвий раз не ходили в тайгу, яку в перші тижні називали лісом, але з часом непомітно до всього пристосувалися, потім зовсім призвичаїлися і щодня забиралися все далі й надовше в її таємничі хащі. Малина, гриби – в місті матері приносили їх із ринку, а тут дарунки природи рясніли за огорожею. Саме тут і нові, досі небачені ягоди: лохина, морошка, чорниця. Багато на новому місці було незрозумілого, незнайомого. Навіть комарі зовсім не такі, як у них: завжди голодні, люті-прелюті, ніде від них спасу немає, а паути…[14] Та страшніша за комарів і ґедзів – мошкара. Вечорами хлопчаки поверталися додому перемазані, обвішані блакитними бородами соснового лишайника.

Привільно жили друзі на новому місці, а головне – не розлучалися. Мати Льонька довго не погоджувалася залишатися у «ведмежому куті», де немає кінотеатру, бібліотеки, а вже про перукарню… Катерина Юріївна лише тяжко зітхала.

– Але зрозумій, Галю, ми здичавіємо в цьому ведмежому куті, – вибравши мить, коли в горниці не було господарів, переконувала модниця, роздивляючись себе в невеликому дзеркальці. – Це ж не примха, не забаганка. Я не можу навіть причесатися по-людськи.

– А де будемо жити в чужому місті? Чужі люди! Та й із продуктами, Катюшо, сама знаєш, як. Війна…

– Люди ж живуть! Не ми одні в такому становищі! – гарячкувала мати Льонька. – Фронтовий атестат є. Викрутимося якось.

Це була правда. Але від’їжджати Галина Василівна не збиралася. Головне, вона обіцяла чоловікові перечекати вій-ну тут. У його батьків. Важко звикаючи до нового місця, завжди почувалася ніяково з незнайомими людьми. Вона і в мирний час не могла постояти за себе, а в такі страшні дні й поготів не зуміє. Але що відповісти подрузі? Мовчання ставало нестерпним.

– Як хочеш. Я їду. – Катерина Юріївна склала в сумочку жіночі дрібнички зі столика, потім почала вкладати речі у валізу.

– Мамочко-о-о, мамочко-о-о, я не хочу без Макарки… Не хо-очу-у-у-у…

– І я не можу без Льонька…

Хлопці уважно прислухалися до розмови матерів, а зараз, помітивши, як вони перезирнулися, дружно заревіли, розмазуючи кулачатами сльози. Сльози дітей для Галини Василівни були важливішими від найвагоміших доказів. Зараз вона жалкувала, що дала слово чоловікові.

– Ми недовго залишимося тут. Скоро війна закінчиться, – навела свій останній довід Галина Василівна. – Та й старі образяться.

– Тим більше, якщо недовго – проживемо як-небудь, – наполягала Катерина Юріївна.

Такої твердої непохитності від завжди поступливої приятельки не чекала. Та й звикла завжди і в усьому чинити по-своєму. Голос жінки затремтів, але звучав рішуче і твердо.

– Що ж, дуже шкода – одна поїду…

– Твоя справа, Катюшо, – голос Галини Василівни на відміну від голосу подруги прозвучав зовсім тихо, рівно, але в цій спокійності Катерина Юріївна відчула непохитну твердість прийнятого рішення.

– Мамочко, мамочко, я завжди буду слухатися… І їстиму все… Навіть манну кашу… І спатиму після обіду… – Льонько підбіг до жінки й обхопив руками материнські коліна.

– Поїхали, мамо! Поїхали! – Макар кинувся до своєї матері.

Діти голосно гуділи. Здоровенний, схожий на рись, котище метнувся з печі, кинувся до зачинених дверей, прилип здибленою шерстю до брусованої стінки, а коли зірвався вниз – заховався під стару ковану скриню в кутку. Жінки переглянулися. На мить замовкли діти, а потім затрубили, немов трембітами, ще дужче.

– Просто не знаю! Ні-ні, не знаю, як я все це переживу…

Від перших слів Катерини Юріївни діти замовкли. Стояли з напівроззявленими ротами, готові знову розпочати рев. Катерина Юріївна важко зітхнула:

– Та що перукарня й кіно! Тут людей немає. Жодного джентльмена. Здичавіємо… Ведмежий кут! Який куток! Розповім у товаристві, як повернемося, – не повірять…

Проте вона залишилася заради дітей та давньої дружби.

Перукарня хлопцям була ні до чого. Від кінотеатру не відмовилися б. А ведмежий кут – це звучало таємниче. Цікаво. Кілька днів вони бродили по подвір’ю, зазирали в сінник, у комірку, сунули свій ніс у всі щілини, подолавши страх перед темрявою, спускалися в сирий і холодний льох, але загадковий і, мабуть, волохатий, як сам ведмідь, куток так і не знайшли…

Наближалася осінь. Зранку до вечора вешталися хлопці по тайзі. І не було тепер для них кращого місця на землі, ніж цей таємничо-зелений безмежний край. Тут і від матерів сховаєшся, і річка поряд, і завжди знайдеться чим поласувати. І у війну грай скільки хочеш. Хлопців ще не полишила мрія про фронт, і вони щосили тренувалися у стрільбі з лука, шкодуючи, що замість плаката з Гітлером мішенню слугував шматок картону.

3

Привільно було на новому місці. Тільки старий трохи обмежував їхнє вільготне дитяче життя. Від діда нікуди не заховаєшся, не втечеш, нічого не приховаєш. Здавалося, він ніколи не спить, а вештається тайгою, мов казковий чаклун. «Лішак» – беззлобно називала старого дружина. І справді дід зовнішнім виглядом був схожий на лісовика: дрімучий, величезний, кудлатий, ходив особливо, широко, носками всередину, а крок м’який, ковзаючий, нечутний – так рись крадеться по сліду. Хоч і лячно з дідом, але цікаво. Щоправда, всезнайство старого хлопчаки не могли зрозуміти та пояснити, а одного разу випадково підслухавши розмову діда з бабусею, Макар зовсім заплутався. Розгубився…

– У кого він такий удався? Подивишся – весь у батька, обличчя в обличчя. І кісткою широкий, і міцненький не по літах. Справді, в нашому роді всі кремезні. Кволих нікого не пригадаю. За всіма статтями хлоп’я нашого козачого кореня-племені. Але живого не любить. Усяка живність йому впоперек. Не знає нутро жалю. Красу не йме…

– Малий ще, – заступилася Тарасівна. – До того ж, у місті ріс, а там, звісна річ, крім кішки, іншого звіра в очі не бачив. Виправиться з роками. Переросте.

– Сам знаю. Лише не збагну, що тепер із ним робити?! Я вже по-всякому пробував: і ласкою, і не помічав, і розповідав що до чого – тільки йому слова, як борона для тайги…

Майже нічого не зрозумів Макар із розмови дорослих, але образу і тугу відчув у голосі діда. Старий помовчав, потім, наче прочищаючи горло, відкашлявся і знову загудів:

– Ось учора знову дальній малинник витоптали. Сам господар з усією родиною такого не подужає. Не накоїть. А опісля дупло дятла спустошили. По стовбуру не піднятися, та й гілка, що відходить від модрини, зовсім тонка – не перебратися. Так вони, негідники, на мотузці спустилися.

– А може, не вони? – заступилася бабуся. Онука сіпонуло від її слів. Можна подумати, діда не знає.

– Вони, Тарасівно, вони! А птаха досі знемагає, місця не знаходить. Піди до малинника – за версту почуєш: «крі-крі», а потім жалібно-тужливо зі скиглінням – «клюе-е». Вони, баламути, вони. Я їх наскрозь видю! Мабуть, Макарчина витівка!

«А ось і ні! А ось і ні!» – від радості ледве не закричав уголос Макар, стоячи за дверима. Він тільки знайшов дупло, а видрав Льонько. Макар ще сперечався, мовляв, ні по стовбуру, ні по гілці не дістатися, але друг зміг. Щоправда, спускаючись по мотузці, порвав штани об сучок і обідрав коліна.

Увесь ранок Макар нетерпляче бродив біля дверей хатинки, де спали Льонько з матір’ю. Не встигла вона вийти за двері, Макар увірвався до друга і під секретом розповів про підслухану розмову, а найголовніше, що дід може бачити наскрізь.

– І брешеш ти все, – потираючи заспані очі, незадоволено буркотів Льонько.

– Мошкара заїсть – не брешу, – присягався Макар ними ж вигаданою клятвою. – Я в сінцях цвяхи шукав для самокату. Чую, дід із бабусею на ґанку розмовляють. Мені не до них, лише б не почули. Знаєш, як дід про малинник розповідає. І все, як було. Наче піддивлявся. Потім про дупло згадав. Сварився, сварився. Потім каже: «Я їх, баламутів, наскрізь видю!»

– Так уже і наскрізь, – засміявся Льонько.

– О-о-о-й, брешу. Не наскрізь – наскрозь, сказав дід.

– А може, і ми зможемо?! – перебив друг. – Мати, коли купала останній раз, усе примовляла: «І де тебе носить днями? Подивись на себе, світишся». Давай оглянемо один одного, може, щось і побачимо?

– Це-е можна, – не поспішаючи, як дід, погодився Макар. – А де?

– За сарай пішли.

– Комар заїсть.

– Тоді гайда на сінник, – запропонував Льонько. – Там ніхто не заважатиме, а сюди мамка, коли захоче, зайде.

Він натягнув штани, взув сандалі й одягнув сорочку. Товариші вистрибнули через вікно на двір. Визирнули з-за рогу. Бабуся поспішала з відрами до поросятка. Діти нетерпляче тупцювали за рогом, але стара довго не виходила. З напіввідчинених дверей хліва чувся ласкавий голос і сите рохкання Васьки, мукання Зірки. Нарешті бабуся повернулася в хату, але біля сараю дітей гукнув дід:

– Чаво, баламути, з раннього ранку на сінник?

– Та ні… Ми тільки, – розгубилися діти. Звідки раптом з’явився Лішак, вони не помітили, та й незрозуміло, як довідався про сінник.

– Гаразд-гаразд. Виправдовуватися будете опісля. А зараз швидко в горницю. Давно час снідати.

Довелося повертатися. Хлопці ледве дочекалися закінчення трапези і, не допивши молоко, вислизнули з-за столу.

– З вогнем не бешкетуйте, – нагадав старий навздогін хлопчачим спинам. – Як мовиться, стережися лиха, доки його немає.

Забравшись по драбині на сінник, діти роздяглися й почали оглядати один одного.

– Ну як? – втягуючи живіт, шепотів Макар.

– Темно, – друг витріщав очі, але розгледів тільки густі подряпини на шкірі.

– Ти хліб… Хлібець бачиш?

– Який хліб? – Льонько молоснув кулаком товариша в живіт.

– Кажу – дивись хліб. Він чорний. Тут зир. Тута. – Макар потер під грудьми. – Я наприкінці сніданку кусень проковтнув. Здоровенний кусень! Не жував. Ледве не удавився. Он тута стоїть.

– Лішак завжди на світло дивиться. Та ще до сонця намагається поставити, – невпевнено шепотів Льонько, повертаючи товариша за плечі з боку в бік. – Сірники б дістати.

– Чого придумав! Де ти тепер сірники візьмеш. Війна. До того ж забув, що дід навздогін сказав? Довідається, що палили, – кресало забере, – зашепотів Макар у самісіньке вухо друга. – І про малинник знає! І про дупло! І про мотузку! Пам’ятаєш, дід учора тільки з району приїхав. А мотузку ми позавчора на місце поклали. Тихо поклали.

– А якщо Лішак зовсім не їздив? – Хлопчина аж присів від здогадки. – Дорослі тільки кажуть, що не можна обдурювати, а самі…

– Ні-і-і, дід не бреше, – із впевненістю перебив Макар. – То інші дорослі, а дід не буде ні піддивлятися, ні тим паче брехати. І потім – дід схибив: сказав, що дерти гніздо моя, розумієш, моя витівка…

– А що, якщо мати не зовсім доросла? – висловив припущення Льонько. – І мої дід із бабусею не брехали.

Ще довго сидячи в запашному сіні, сперечалися друзі про ступінь дорослості батьків, але так і не дійшли згоди. Лише в одному збіглися думки: якщо старий відрізнить, хто з них яку гілку зламає, – тож його не провести.

Діти наввипередки спустилися із сінника й кинулися до найближчого куща. Зламавши по кілька гілок, стерли сліди, щоб не розпізнав, хто де стояв, потім, хитро посміхаючись, попрямували в хату по старого.

Усі поломи дід угадав. Щоправда, на одній гілці хлопці засперечалися. Тайговик стояв мовчки, не втручаючись, доки діти самі не переконалися, що він правий.

– Ну як, діду? Як ти довідався? – усе випитував онук, придивляючись до зламаної гілки куща то з одного боку, то з іншого.

– А чого тут мудрованого, – ледве посміхаючись, задоволено басив старий. – Ви ж розписки самі позалишали – он вони на кожному зламі.

– Так вони всі однакові.

– Однакові. – Федір Корнійович потріпав хлоп’ячі голови. – Відшмагати б вас однаково, щоб дерево даремно не переводили. Чого придумали, баламути. Старого катувати! Однакові! Не кажу про листя – хвоя на сосні навіть і та різна.

Дідові слова були незрозумілі, як і загадковий ведмежий кут. Про які розписки той мовить, якщо вони й писати ще не вміють? А вже на сосні голки й поготів усі однакові, хіба що яка довша або коротша. Старий пішов. Друзі ще довго залишалися біля зломів куща, губилися в здогадах, поглядали один на одного, на хвою та на понівечені гілки…

Лише потім, подорослішавши, Макар відгадав секрет діда, хоча ніякого секрету не було. Все виявилося простіше простого: Льонько – лівша, і злам у нього в інший бік.

4

Час летів. Осінь, зима. Не встигли озирнутися – знову настали теплі дні, а наступний рік пронісся швидше від попереднього. Кінець весни. Ще ніколи друзі не заходили так далеко в тайгу. Підйом по джерелу захаращували завали, колючі зарості, драговина – далі, здавалося, шляху немає; тут може жити тільки лісовик. Мандрівники усе йшли і йшли вгору по джерелу, доки шлях не перегородило повалене дерево. Воно містком перекинулося з одного берега джерела на інший, високий, який не затоплювала навіть повінь… Тут біля вивертня, під заростями, хлопці натрапили на нору, куди рудою кулею вкотилося лисеня. Довго вичікували майбутні мисливці, ховаючись із підвітряного боку, але свого дочекалися. У темряві нори спочатку заблищав вологий ніс, потім запалахкотіли зеленню очі. Маленьке, ще зовсім цуценя, лисенятко швидше виповзало, ніж виходило з тісної нори, смішно і тривожно вертячи на всі боки голівкою, без кінця принюхуючись, інколи від страху скалячись та мружачи очі. Незнайомий світ лякав усіляким шарудінням, величністю, різкими пахощами, але владно вабив до себе яскравістю барв і таємничою новизною…

Старий натрапив на хлопців, коли гнучкими, тонкими лозинами вони шмагали рудий клубочок. Звіря майже не рухалося, лише здригалося після кожного помаху і тихенько скавуліло. Раніше, що хлопчаки не накоїли б, старий ніколи не сварився, не підвищував голосу; лише похитував головою, дивився мовчки, і від цього німого погляду в дітей підгиналися коліна й паленіли вуха. Цього ж разу дід не стримався. Легенько відсунув Льонька, вихопив у Макара гілочку й вперезав онука. Удар прийшовся по плечу, тонкий кінець лозини лизнув щоку і розітнув шкіру.

– Шкуродер! – загримів старий.

– Ми помстилися! – не відчуваючи болю, виправдовувався криком малюк. Такого слова він ніколи не чув, але весь вигляд і голос діда промовистіше від удару свідчили про лють і гнів.

– Кому помстилися?! – не відводячи від онука допитливого погляду, перепитав дід. На Льонька він і не дивився, ніби той і не стояв поруч.

– Позавчора бабуня он як сварилася, коли лисиця поцупила курча. – Ледь стримуючи сльози, пояснював хлопчина. – Та й сам узимку скільки лисиць пристрелив. А це фашист! Маленький фашист, а фашистів треба…

– Пристрелив, пристрелив. Стріляють на полюванні, а фашистів на фронті б’ють… Худобина це! – відрізав мисливець і подивився колючо, без вибачення, потім хотів щось додати, але тільки простогнав тягуче: «Шма-а-гай, якщо фашист», – махнув безнадійно рукою, віддав лозину й, не сказавши жодного слова, пішов.

Дітлахи довго стояли на місці. Не знали, що робити? як учинити? як зрозуміти дідове «шмагай»? Ні, якось інакше треба сприймати слова старого…

– Поховаємо? – ледве чутно запропонував Льонько.

– Не знаю, – Макар перевернув рудий клубок. Лисеня заскавучало.

– Живучий! А якщо в нору, до мамки? – Хлопчина погладив долонею лисенятка і викинув лозину, з якою стояв, доки Лішак учив-вичитував друга.

– Пропаде. – Макар подивився в бік, куди пішов дід, наче в нього запитував поради, потім зняв сорочку, обережно загорнув лисенятко і поніс, не відчуваючи болю від укусів мошкари і комарні, що завзято працювали над оголеним тілом.

Понад місяць старий був похмурий, не розмовляв і не підпускав до себе онука; просто не помічав його, ніби той не існував – це ображало понад усе. А з Женькою і Льоньком Лішак розмовляв, відповідав на запитання, інколи навіть жартував; у такі хвилини Макарові хотілося кинутися на товариша з кулаками.

Спочатку хлопці просто виходжували лисенятко, але згодом прив’язалися сильніше. Особливо Женька, а незабаром «потоваришували», подовгу грали з Рудьком, згодовували з долоні ласі шматочки. Поступово лисеня звелося на ноги, підросло, зміцніло, і до зими вже було схоже на дорослого звіра. Прив’язалося лисенятко і до людей, приходило на поклик, але ближче до весни назавжди пішло в тайгу. Спочатку дітям не вистачало Рудька, а Женька ревіла цілий тиждень та два дні нічого не їла.

– Ну годі вам, годі, – гудів тайговик, тріпаючи три чубаті голови. – Звіру і належить у тайзі жити, а не в клітці.

– А як же зоопарк? – Льонько, переможно посміхаючись, дивився на Лішака.

– Зопарк, зопарк. – Старий сплюнув, махнув рукою. – Звіру на волі належить жити, як людині в хаті ночувати. Зопа-арк…

Макар не помітив, коли дід змінив гнів на милість. Ще влітку, думаючи, що онук спить, Федір Корнійович погладив його по голові і сказав лише одне слово: «Виправиться!»

– А я тобі, старигане, не про те раніше довбала? – не стрималася Тарасівна.

– Про те, про те… – неохоче погодився старий.

Крізь густий бас діда Макар почув щасливий сміх матері. Заплющив повіки і проспав до ранку з посмішкою на вустах, а ранком уже не міг відрізнити дійсність від сну, однак це пробудження залишилося найщасливішим у житті.

Потекли дні за днями, один цікавіший від іншого. Незадовго до закінчення війни, навесні до Льонька після госпіталю приїхав його батько. Микита Омелянович забрав сім’ю в місто. Пропонував і Галині Василівні допомогу з переїздом, роботою, помешканням, але жінка відмовилася. Вирішила, як і обіцяла, чекати чоловіка на кордоні.

Під час від’їзду гостей вирішилося і питання про Женьку. Батьки Льонька запропонували забрати дівчинку в місто та здати в дитбудинок, але Галина Василівна не погодилася, а Макар і чути не хотів: як це залишитися без Женьки.

– І навіщо тобі зайві клопоти? – вставила своє слово Катерина Юріївна, але, помітивши, як похитала головою подруга, тяжко зітхнула і додала задумливо: – А там учиняй, як знаєш. Тільки про чоловіка подумай…

Після від’їзду товариша Макар ходив розгублений, ніби втратив руку. Женька немов прилипла і не злізала з колін брата, а Галину Василівну називала матір’ю. Здавалося, Макар легше переніс навіть повідомлення про загибель батька, ніж від’їзд друга. Похоронка нагрянула в середині травня, після Перемоги, тому радість і горе злилися воєдино; а слово «безбатьківство» означало в дитячому віці те саме, що й «ведмежий кут». Пам’ять про батька збереглася лише в далеких дитячих спогадах, у поодиноких листах із фронту, які часто перечитувала мати з бабусею, та в розмовах-мріях: раптом похоронка – помилка. Хіба мало чули про таке? У перші місяці після війни в будинку разом зі сльозами поселилася надія, але ближче до зими в хаті уже не сподівалися на диво, хоча вголос про це ніхто не говорив. Лише Галина Василівна щовечора багато місяців виходила на стежку, яка зв’язувала кордон зі світом.

Спочатку друзі часто листувалися, але зустрічалися на канікулах. Улітку Льонько завжди приїздив на тайговий кордон, а взимку двічі Макар із Женькою бували в місті. Тужив Макар за товаришем, особливо коли на очі потрапляли берези. Живці привезли геологи, а саджали хлопці під керівництвом тайговика. У їхніх краях білостовбурні красуні рідко приживалися, і друзі доглядали їх, як дітей: поливали, підживлювали, а з холодами утеплювали мішковиною та закидали снігом, тож до весни лише верхівки дерев стирчали.

Разом із берізками підростала й Женька. Дівчинка росла схожою на хлопчака: ходила в штанях, завжди подряпана, з ґулями та синцями, намагалася ні в чому не поступатися Макарові. Не відставати від нього.

Зима минула. Один саджанець пропав, але два прижилися, і з кожним роком берізки підростали, міцнішали, наливалися силою, а діти з року в рік усе більше тягнулися до діда. Не одну сотню верст виходили утрьох тайгою, об’їздили на конях; не злічити, скільки витоптали ічигів[15] і скільки погаслих багать залишили після себе. Мисливець захоплено мотав головою, щулився, кректав, ні в чому не робив різниці між дівчинкою і хлопцем; та й називав її на манір Макара Жекою.

– Мало тобі онука, так ти, Лішак, хош сотворити з дівчинки хлопця? – Інколи втручалася бабуся, але потім махнула рукою і залишила всіх трьох у спокої.

5

Минали роки… Важко давалася тайгова наука, а старий навчав і ласкою, і словом, а інколи й тайгою…

– Ви, баламути, не ходіть завтра перевіряти пастки, – укладаючись із вечора, попередив Федір Корнійович.

– Чому ж? – здивувався Макар. – Учора ще збиралися.

– Хвіст мого барометра задрижав. – Мисливець тикнув рукою в бік ялинового сучка, прибитого прикоренцем до стіни. Його тонкий обкорований кінчик останніми днями весело задирався все вище, хоч шапку вішай, а сьогодні і справді трохи клюнув «носом».

– Сучок, він і є сучок, – буркнув Макар. – Деревинка.

– Деревинка, але слугує справно, – у гудіння старого вплелися незвично теплі нотки, наче йшлося про живу істоту. Тайговик відкашлявся і забасив: – Знову ж сіверко ожив. Кістки ламає. Як би негода не прихопила. Одне слово, не ходіть.

– Добре, діду, – відповіла Женька, засинаючи.

А вранці небо стояло чисте, прозоре, палало на сході таким яскраво-червоним полум’ям, що сніг довкола іскрився, безперервно спалахував вогненними бризками.

– Помилився дід зі своїми прикметами, – на ґанку оголосив Макар Женьці, мимоволі мружачись від сліпучого блиску.

Так пізно він давно не вставав. Снідати довелося разом із сестрою. Куди зник мисливець, мати й бабуся не знали. Не було Бурана і Гордого. Від нудьги Макар потинявся по подвір’ю, потім дістав короткі, підбиті хутром лижі й зібрався в тайгу. Женька теж ув’язалася за братом.

– Ти чув, що дід із вечора казав? – нагадала мати.

– Помилився, – ще раз поглянув на небо, відмахнувся Макар.

– Ой і баламути. Лихо мені з вами, – тут же підтримала Тарасівна невістку. Потім, як і онук, подивилася на небо, додала твердо: – Дивись, Макарко, Лішак даремно не скаже. А дівку залиш. Жека залишиться вдома.

Під голосіння сестри хлопець пішов. Якщо не баритися, до обіду повернеться. На іншому березі річки натрапив на сліди діда і собак. «Куди подалися?» – подумав підліток і згадав: дід двічі просив підрубати дров для зимарки, яка стоїть на березі річки біля розвилки головної мисливської стежки. Звідси завжди мисливці розходяться по своїх заповітних місцях. Не обминають зимарку, повертаючись додому з далекого промислу. Хлопцеві стало соромно: а якщо і справді заявляться в негоду мисливець або геологи – поліна не в стос складені. Що подумають не про нього, про Корнійовича?

Замислився Макар і проґавив, коли чисте небо враз облягли важкі низькі хмари. У тайзі потемніло. Густий снігопад закружляв над головою. «Ну й Лішак», – захоплено подумав Макар, продовжуючи йти вперед. Радів, що бабуся наполягла на своєму і залишила Жеку. Снігопад посилювався й незабаром накрив тайгу білою завісою. На рідких галявинах загравав вітер із полами кожуха, намітав із лапатого снігу бархани, перевивав вигадливі петлі.

Незрозуміла тривога озвалася у грудях хлопчака: тайга якось невловимо змінилася. Усі дерева навкруги стали чужими, схожими один на одного, як холодні однакові сніжинки, що безперервно сипалися згори. Після завалу, як і належить, Макар узяв ліворуч, але дуплиста осика не з’являлася і кедрівник праворуч, де поставлена перша пастка, кудись зник. Довкола жодної знайомої прикмети. Тайга стояла мовчазна, наче враз оніміла.

Снігопад припинився увечері, але небо, закрите сірою ковдрою, захмарювалося. Час від часу Макар зупинявся і палив із рушниці. Від пострілів зморені білим тягарем гілки здригалися, трусили зеленими плечима, випрямляли хвою, переможно прямували вгору. Відлуння пострілів недовго борсалося поміж дерев, в’язло в сипкій білості, затихало, й знову ніщо не порушувало біло-зелену тишу.

Усю ніч підліток просидів, зарившись у замет; і лише коли дрімоту змінював солодкий сон, хлопець роздирав липко-важкі повіки, виповзав на волю і бігав навколо свого прихистка, розтирав снігом обличчя. «Тільки не спати! Не спати! – нагадував собі підліток. – Відісплюся потім. Уранці вигляне сонечко і вкаже дорогу додому». Макар побігав, із надією вкотре понишпорив у кишенях – хоча б півсірника; а над головою крізь навіс із сплетіння гілок ні просвіту, ні поганенької зірки. Як зігрітися і зорієнтуватися? Раніше доводилося ночувати біля багаття, але ніколи ночі не здавалися такими нестерпно довгими та холодними.

Замерехтів світанок. Макар вирушив у дорогу, намагався за густотою хвої, за замшілістю пнів і стовбурів визначити напрям, але кожне із засніжених дерев ніби гралося у хованку, показувало свою північ, і в цій безжальній забаві він завжди програвав. Час від часу хлопець із надією вдивлявся в небо, але сонце ні на мить не блиснуло вранці, не показалося й під вечір. Зупинки почастішали. Відпочивав довше.

Між деревами раптом запримітив порушену снігову цілину. Перший слід за два дні. Вперед! Невже лижня? Схилився над слідом, намагався визначити, у якому напрямі пройшов мисливець. «Порядок! Тільки не квапся, Макарчику. Згадай дідову науку…» «А заблукав, онуку, шукай хоча б поганенький струмочок. Вода завжди виведе до великої води. А на річці якщо не поселення, то вже бакенник чи інший хто живе». – Повеселішавши, заговорив хлопець і раптом осікся.

Макар пробіг трохи поряд із зустрічною лижнею, сплюнув, озирнувся і приречено пройшов уперед своїми ж слідами. Так і є: серед ялицевого лісу і хвої біліли кілька осик. Темніло місце від здоровенного намету. Лише зараз хлопець помітив, що осики обгризені в два поверхи: вгорі «попрацювали» лосі, а знизу з-під снігу стирчали гілки, обчищені зайцями від кори. Дерево без кори здавалося мертвим, ніби точеним різцем по кістці. Деякий час підліток дивився на гілки-кістки, потім важко опустився на вивертень і, стукаючи зубами, тихесенько заскиглив; і в цьому безутішному скигленні не було нічого людського – швидше безпорадне волання цуценяти, яке гибіло на морозі.

Учора ввечері Макар не турбувався і не сумнівався, якщо сам не вибереться – дід знайде, не залишить у біді; і сьогодні вранці сподівався на нього, але з кожною годиною надія танула, мов шматок льоду на вогні. Розумів: без багаття другу ніч не протримається. Знову згадав Жеку – спина вкрилася потом. Стало жарко-млосно.

Коли знову навалилася втома, повіки мимоволі злипалися й по обважнілому тілу розливалося тепло, перше довгоочікуване тепло за два дні.

Макар зручніше умостився в снігу, посунув рушницю, поклав голову на зігнуту руку. Невеликий рух, а мороз пробрав до кісток. Наче наяву, почув голос діда: «Мака-а-аре, не спа-а-ати! Не-е-е спа-а-ати!» Іскра свідомості змушувала підвестися, а натруджене тіло благало спокою. Задубіла долоня важко вислизнула з рукавиці, потягнулася за снігом. Палець необережно тикнув на спусковий гачок рушниці. Над вухом гримнуло – хлопець повільно підвівся, наказав собі: «Не спати! Не спати!» Але коліна підігнулися, і він знову опустився на сніг. Глухе відлуння затихало, перегукувалося удалині…

Одягнувши рукавицю, Макар поправив за спиною рушницю. У правому стволі залишився останній набій. Усе одно: хоч зараз стріляй, хоч потім. Вирішив більше не стріляти, залишити заряд на крайній випадок. Відлуння затихло. Сидів у тиші, намагався зрозуміти: наснився голос діда чи сам себе кликав. Підводитися не хотів. Вирішив полічити до ста. Мимоволі голова повільно хилилася на груди. «Двадцять три, двадцять чотири», – рахували неслухняні губи. Розмірений шепіт знімав тривогу, «вісімдесят сім…»

«О-о-ого-о-о-ого-о-о-о!» – знову почулося чи то крізь дрімоту, чи то наяву. Не відкриваючи важких повік, Макар зачерпнув жменю снігу, розтер ним обличчя, потім важко підвівся і пішов, покрокував на далеке відлуння, яке чи то справді кликало до себе, чи то лунало в його уяві.

І раптом знову слід! «Що, знову своя лижня? Пішов же зовсім в іншому напрямку. По зовнішньому боку кола…» – Підліток прикинув шлях до місця ночівлі. Кружляв же він справа наліво, як зазвичай кружляють люди, у яких права нога сильніша. А ця чужа лижня бігла в протилежний бік. Макар придивився, порівняв слід. Не його! Хтось щойно пройшов. Лижі довші й ширші, а слід глибший. Одразу вид-но – великий чоловік пройшов… Здоровань…

– О-ого-о-о-о-ого-о-о-о! – Тайгова тиша не відгукнулася на поклик, тільки сніг де-не-де озвався з дерев білою зливою.

Коли неподалік діловито застукав дятел, Макар рушив по чужій лижні, але придивився до сліду, розвернувся у зворотний бік, куди пішов невідомий, і поквапився, зачастив по лижні, що звивалася між деревами. Через сотню-другу метрів задихнувся, зменшив темп і пішов тим розмірено-відпрацьованим кроком, якому кілька зим поспіль навчав дід. Вдячні думки про старого підбадьорили й додали сил. Хлопець ненадовго зупинився, про всяк випадок ще раз перевірив себе. Правильно йде. Вузький слід палиці залишався позаду, за спиною, та й слід п’яток лиж, особливо на поворотах, свідчив сам за себе. На відпочинку дожене. Не йтиме ж мисливець усю ніч? Головне – у темряві не збитися зі сліду.

День згасав. Але везіння, як і горе, не ходить поодинці. Посилювався вітер. Міцнішав мороз. Сіра ковдра неба світлішала, танула. Незабаром у височині проклюнулися перші зірки, а потім небо визоріло, хоч співай улюблену пісню

«…видно, хоч голки збирай», і між деревами ліхтарем повис ситий місяць, заливаючи все навколо холодним посрібленим сяйвом. Щоправда, Макарові було не до пісень. Він поспішав по сліду, не помічав, що все більше віддаляється від будинку, не бачив і добре знайомих прикмет; тільки біля Трійника – так вони з дідом називали джерельце з трьома притоками – тайга вмить ожила й заговорила на зрозумілій лише для своїх мові. Після Трійника відкрився осичняк, потім простягнувся роздягнений на зиму модринник, а ось найтовстіша й найстаріша сосна на ділянці. Отже, скоро Далеке озеро. Сліди мисливця вели до зимарки.

Макар вирішив не обходити сосняк – наважився йти навпростець, через болото, потім по озеру, але трохи пройшов, зупинився, подумав і повернувся на лижню. Цю ділянку тайги знав гірше. Заглядали з дідом без Жеки два-три рази, а з болотом, хоча і взимку, краще не мати справи, тим паче, що поряд починаються незнайомі володіння дядька Михайловича.

Майже біля зимарки лижня раптом повела вбік і потекла до чужої ділянки. «І куди його проти ночі?» – подумав підліток і попрямував до хатинки. Цього вечора незнайомця, що пішов уніч, більше не згадував. Остання сотня метрів цілиною і близькість житла виснажили вщерть.

Макар кинув лижі біля порогу, увалився в сіни. У зимарці порожньо, холодно, але біля коминка, як завжди, чиїсь добрі руки приготували ялинові дрова та шматок берестини. Неслухняні пальці дістали сірник, той «погуляв» раз-другий по коробці – мерехтливе полум’я потяглося до берестини. Вона спалахнула порохом. Зайнялися тріски. Трохи пізніше розгорілися дрова, але нічого цього хлопчина не бачив. Прокинувся серед ночі на голій підлозі, біля коминка. У вікно хатинки зазирав холодний місяць; сніг, залитий блідим сяйвом, випромінював холодне, блакитнувате світло, через що в зимарці було майже видно. Макар сів, дихнув на задубілі пальці. «Справді видно, хоч голки збирай», – сумно посміхнувся хлопець. Граючись із попелом, у коминку сердито завивав гульвіса-вітер. Підліток розтирав долоні, стукав ними по колінах. Попіл підказав – у зимарці нещодавно топилося.

Ножем Макар наколов трісок, уклав їх на берестину, поступово підкладаючи поліна, розпалив вогонь. На полицях у сінцях знайшов мерзле м’ясо та шматок в’яленої лосятини. У двох туєсах[16] зберігалося борошно. В останній прихід дід засипав туєси по вінця, а зараз в одному борошно надібране. Хтось сторонній був у зимарці. Рука торкнулася невеликого мішечка. Помацав – крупа. Здається, рис. Останнє пшоно вони з’їли восени, під час бездоріжжя, а рису в домівці давно ніхто не бачив. Отже, не помилився – хтось ночував у зимарці. І раптом згадав: уночі, коли підносив сірник до берестини, здалося: дрова укладені не по-дідівськи.

Варити юшку і пекти коржі не хотів. Доки закипала вода, Макар донесхочу наївся м’яса, потім настояв за дідовим рецептом трав’яний чай, довго смакував густим, схожим на дьоготь, варивом, повертався до коминка то одним боком, то іншим. Вогонь розгорявся яріше. У хатинці теплішало, привітнішало, химерні тіні від вогню витанцьовували на стінах, а з казана пашіли напівзабуті запахи літа. Тільки знаючи дідів секрет, Макар угадував аромати смородини, липи, лохини, відчував губами терпкість верби, волохатий дотик малини.

І від чаю, і від тепла хлопчина зовсім розімлів, забув про недавній страх, але згадав про дідуся, занепокоївся. Як зустрінуться? Як гляне в очі? «А раптом у зимарці не виявилося б сірників?» – Ця думка обпекла сильніше за мороз. Макар зіщулився, ліг на піл[17], вище натягнув ковдру.

6

Уранці Макар встав пізно, коли сонце зависнуло над тайгою, розцвічувало біло-зелений світ яро-шаленим розсипом барв. Умився, наколов ножем скіпочки. Згадав слова діда: «День у тайзі закінчується і починається з вогника». «З вогника, з вогника», – повторив підліток і запалив сірник. Берестина спалахнула, оповилася чорним димом, заворушилася; червоні язики жадібно лизнули смолисті поліна, заметушилися по всьому коминку; незабаром вогонь набрав силу, рівно й монотонно загудів, ніби підтримував розпочату розмову.

Хлопець заслухався, довго сидів перед вогнем, час від часу поглядав на залишки м’яса. Уклав у піхви ніж і звернувся до вогню тихо, як до живого: «Ну годі, годі… Вночі з голоду стільки злопав. Зараз і чаєм обійдусь. І дровець наб’ю. Не гуди…» Про сірники навіть вогню не казав. Скільки разів повторював дід, щоб у тайгу без коробки і без кресала – ні на півкроку. Про ніж, як і про рушницю, дід міг не нагадувати, а що із сірниками не можна жартувати, зрозумів, коли гасили тайгу, що загорілася від кинутого браконьєром недопалка.

Макар відійшов від зимарки, раптом зупинився і повернувся назад. У хатинці вибрав із коминка попіл, наколов скіпочок, прикрив ними берестину, наклав згори сухі соснові дрова. Востаннє обвів поглядом хатинку, дістав два сірники і поклав їх згори, поперек коробки, щоб відразу впали в око. Зачинив на клямку двері, встав на лижі і, не озираючись, заквапився вперед…

Незабаром до зимарки повільно й обережно підійшов мисливець. Від безсонних ночей і хвилювань очі його почервоніли, сльозилися, обличчя змарніло, посиніло, а борода стала схожою на збитий віник. Старий прикрив від сонця очі долонею й дивився услід чорній фігурці. Зменшуючись у розмірах, хлопець довго маячив на засніженій гладіні озера, доки не злився з деревами на протилежному березі.

Федір Корнійович зазирнув у хатинку, оглянув запас продуктів, але довше затримався перед коминком, а на подвір’ї – біля свіжозрубаного стосу дров. «Ач, баламут, скільки намахав, – дід не стримав посмішки. – І навіть м’яса зранку не ковтнув, хоч і відрізав. А сірники… Отже, виправляється бата[18]. Виправляється… Тільки таких навчань серце не витримає…»

Наука Макарові, вочевидь, пішла на користь: без нагадувань заготовляв у кожній зимарці дрова та берестину, поповнював запас продуктів та особливо турбувався про сірники. Сам же в тайгу без кресала і двох коробок, загорнутих у гуму, не виходив. Усім тайговим премудростям хлопчина навчав і сестричку, а та виявилася на диво здібною ученицею.

Старий задоволено посміхався, кректав і, сидячи біля багаття, інколи говорив онукам з якимось благоговінням: «Тайбола! Вона і є тайга! Вона – мудра. І закони сама встановлює. Її не обкрутиш круг пальця. Ви, баламути, не кваптеся хутко. Не беріть наскоком. Більше приглядайтеся, запам’ятовуйте. Настане час – тайбола сама відкриється і заговорить. Вона тільки з вигляду і для чужинця без’язика…»

Мовчки слухали онуки старого тайговика, але ловили кожне слово; і не було більшої радості, як разом із дідом наглядати за ділянкою. Він знав кожне дерево і будь-яку ковбаню. Через кілька років зелені тайни відкрилися Макарові, а трохи пізніше й Женьці, ніби раптом почали дивитися на світ крізь збільшувальне скло. Тепер розуміли улюблену приказку мисливця: «У тайзі далеко видно – тільки треба очі ширше відкривати…» А раніше всі дивувалися, як же Лішак щось бачить за навислими, наче ялиновий мох, бровами, з яких, як із глибоких нір, ледь помітно блищали всевидящі зіниці. Дідових очей онук ніколи повністю не бачив: не знав, великі вони чи маленькі? якого кольору? Щоправда, після свого блукання тайгою Макар трохи засумнівався у всезнайстві діда, мовляв, знає-знає, а його упустив – ще трохи – і замерзнув би в тайзі, але що далі тривала розмова, то більше закрадався сумнів у своїй правоті.

– Кажеш, у хатинці ночував, – повторив старий, потім посміхнувся у бороду, додав: – Я так і пояснив мамці та Тарасівні, мовляв, наш Макарчик – хлопець уже самостійний. Нічого мокроту розводити.

– У хатинці. У зимарці, що поблизу Далекого озера, – підтвердив Макар уже біля дверей.

Залишатися в горниці не міг – соромно.

– А з внучки звання «Жека» знімаю, через те, що сирість розводила більше за всіх, – виніс тайговик вирок, підморгуючи онукові.

Женька відмахнулася від діда, немов його слова і не стосувалися її. Дівчинка прилипла до названого брата, наче її цвяхами до нього прибили, і кілька днів не відходила ні на крок та все підкладала братові кращі шматочки. Від цуценячої відданості Макар ніяковів та ледь стримував тремтіння в голосі.

7

Більше про ті дні Федір Корнійович не згадував, а Макар тим паче. З року в рік хлопчина ставав мовчазнішим, стриманішим і вже давно не підсміювався над дідом, а сам міг півдня стежити за родиною бобрів та розповідати, як звірки перевалюються на коротких передніх лапках, снують берегом, риють довжелезні канави чи на мілководді зі скріп-лених мулом гілок діловито будують хатки, здалеку чимось схожі на величезні мурашники.

– Місце тут глухе, тихе – може, і приживуться в наших краях, – пояснював дід років п’ять тому, коли випускав навесні сім’ю бобрів на Далекому озері. – Звірок сам по собі цінний, та й потішний. Дивись, не тільки користь людям буде, але й краси тутешнім місцям додадуть…

– Здоровенні стали. Гладкі – пуда на півтора, а той на всі два потягнуть…

Полюбив Макар Далеке озеро, і хоч не близький шлях, але часто-густо вирушав провідувати бобрів та білосніжних, схожих на фрегатів лебедів. Ледь розпушивши крила, вони неквапливо плавали на озері сімейною флотилією, час від часу величаво занурювали у воду виточені голівки. Але особливо припали до душі весняні весілля птахів. Юнак ховався в кущах, задивлявся, як лебеді розбивалися на пари, пестили один одного дотиком крил і збитою хвилею; потім спліталися гнучкими шиями і, з’єднуючи в поцілунку жовтуваті з чорними плямами на кінцях дзьоби, надовго завмирали…

А одного разу разом із Жекою пощастило підгледіти перший приліт лебедів. Птахи з’явилися несподівано, з боку сонця. Діти ледь встигли сховатися за купою хмизу. Пара довго кружляла над озером, потім зробила над хатинкою і тайгою один захід від зимарки навколо водойми, другий; серце тьохнуло – злякали птахів, але лебеді знову закружляли над озером, роздивлялися напівоголені береги і «живу» крижину посередині озера. Політ птахів сповільнювався, пара знизилася, і долинув свист повітря під широкими помахами крил; несподівано тайга відгукнулася радісним клекотом, трубний клич повторився – птахи, виснажені довгою дорогою, важко вдарилися об воду…

Час летів. Із кожним роком старий усе більше довіряв онукам. Інколи, коли його ламали давні рани, Макар із Жекою об’їжджали кордон. У такі дні хлопець відчував себе дорослим, відповідальним за велику й важливу справу та за майбутнє малої, що наслідувала його в усьому і завжди. Повертався додому під вечір, поважно доповідав дідові про побачене. Жека підтверджувала сказане кивком голови або фразою: «Та точно, та точно».

Дід зазвичай мовчки вислуховував, потім хвалив: «Доб-ре, баламути. Добре, – й нагадував, щоб завтра не забули залишити біля годівничок сіль, підкинули сіна. – Он яка ожеледиця – звір не дістанеться до корму».

Не міг натішитися старий онуком. Жека підростала йому під стать. Уже багато в чому хлопець не поступався дідові, а в стрільбі з лука, як завжди, ще з часів війни йшов попереду.

– Це добре! Треба ж таке удумати. – Старий захоплено похитував головою, дивився, як онук і Льонько спритно укладають стріли в ціль. У лихоліття й після ще деякий час важко було з порохом та набоями, тому давнє знаряддя полювання виручало не раз. – Ох-хо-хо, баламути… Ну й баламути…

Не один день дід майстрував добротні луки, а потім встав під оруду онука, навчався стріляти. З часом приловчився до стріли, але випередити Макара в стародавній мисливській премудрості так і не зумів…

Стежа четверта. Відлуння смерті вождя

Макар, Булах, Сивий та інші зеки гибіли в карцері, а замполіт сидів у робочому кабінеті, тупо дивився на зеківські формуляри й книги вождів, ніби в темно-вишневих томах намагався знайти відповіді на незрозуміло-тривожні запитання. Щороку подовжувався ворожий ланцюг. Не турбували дрібні ланки: буржуї, можновладці, справжні глитаї. Уперше занепокоїли заможні селяни, кого з чиєїсь легкої руки обізвали підкуркульниками. Розгубився молодий слідчий, коли ланки «ворогів» збільшувалися в розмірах, мали вже не класовий характер – загриміли великі, відомі не лише в країні, а й у світі імена: Троцький і Бухарін, Ягода, Тухачевський і Єжов, Криленко і Єгоров; а цього літа – друга[19] людина держави. Хто вишикувався в черзі за всесильним міністром? Де він, ворог Вітчизни й народу?

Час від часу поглядав замполіт на порожню рамку в кутку кабінету, де недавно на стіні висів портрет. Невимовна туга після п’ятого березня і літнього Пленуму не лише не минала – посилювалася. Давно країна не відчувала таких потрясінь! Липневий день не просто порушив духовну рівновагу – позбавив точки опори, ніби найжорстокіший шторм змив Іванова з корабля за борт, а плавати не навчили. І рятівне коло ніхто не кине. Ось простягнувся він, неокраїй океан. Лютує і шаленіє дико-неприборканою могуттю. Обери правильний курс, не захлинись…

Замполіт відійшов від вікна. Сів за стіл. Порушив тишу бій підлогового годинника. У кабінеті на стіні за спиною майора висів портрет, а не фотографія Дзержинського, як це було в кабінеті «Сталевого Федора». Мелодія годинника інколи повертала колишнього слідчого Геніна-Іванова в часи революції. До розмови з керівником губчека та Захватаєвим. А інша зустріч у Цхалтубо чотири роки потому замполітові табору завжди здавалася сном чи ранковим маревом…

1

До тридцятого року Іванов мотався далекими й ближніми кордонами країни. Ганявся за бандами. Зустрічався з басмачами. Лише одне не встиг зробити з того, що радив «Сталевий Федір». Не довелося посидіти за книгою, послухати лекції, відкладав мрію з року на рік, а коли викликали у високі інстанції та нагадали про «першу любов» – не до навчання.

Країна потребувала слідчих. У газетах писали, як злоститься куркульня. На власні очі бачив спалені будинки, розстріляних, повішених, розтерзаних; писали про вибухи, шкідників, що ворог набирає силу. Не розумів Іванов, чому це відбувається на тринадцятому році радянської влади, але якщо він потрібен партії – не залишиться осторонь. Тим паче, тепер робота слідчого чиста. Навіть не знає, який вирок винесе суд. А отримає хто вищу міру, не доведеться ставити контру до стінки. Тішило, приємно зігрівало душу, що про нього не забули. Згадали: живе на світі не просто гарний і сумлінний слідчий, але сищик від Бога. Давня любов покликала, захопила повністю. Усього.

Минали дні, тижні. Поступово згадував прийоми й навики роботи, як пригадує людина тонкощі керування конем після тривалої перерви. Вскочив у сідло – і вітер свистить у вухах. На улюбленого скакуна пересів Іванов. По інший бік столу сидить запеклий ворог; ворог хитрий, злобливий, інколи прикритий посадою і партквитком; у такого радянська влада відбирала не тільки минуле багатство, ім’я, становище, але й теперішню владу та привільне життя.

Спливав час. Здавалося, життя налагоджується, але все частіше кульгав улюблений кінь, а через рік-другий під ним опинився незнайомий, неприборканий жеребець, який норовив скинути верхівця на гостре каміння бездонної ущелини. Керівництво вимагало не доводити вину підозрюваного, а складати обвинувальний висновок та щоб його власноруч підписав арештант. Іванов почувався ще більш безпомічним, ніж у губчека. Тоді не міг підняти руку на неозброєну, навіть винну людину, а зараз взагалі не розумів: що добре, а що погано. Життя просякнуте підозрілістю й ненавистю. Все повинно відбивати думку вищих інстанцій; ті, хто стояв біля колиски революції, виявляється, тепер плетуть змови, хочуть розколоти партію. Опозиції. Угруповання. Фракції. Куркулі. Шкідники. Шпигуни.

Іван Іванович приходив додому пізно ввечері, вечеряв, проглядав газети і засинав, так нічого й не з’ясувавши. Нескінченні трудові будні, як повінь, забирали не лише сили, але й час. Із кожним днем керівництво підганяло: «Давай-давай, швидше-швидше». Стоси незакінчених справ зростали. У відділ приходили нові слідчі, але й вони через місяць-другий опинялися в оточенні справ-еверестів. Усе частіше у відділі говорили не про речові докази або про свідків, а про те, що «є думка, так треба, звідти дзвонили, цього потребують інтереси народу і країни».

Відпочинок звалився несподівано. Допомогла ворожа куля. Кістка залишилася цілою. Всією сім’єю поїхали на батьківщину. Ввечері село здалося пусткою; собаки й ті не брехали по дворах. Рідня хоч і зраділа гостям, але справжньої теплоти не відчував: навіть із батьком та братами розмова довго не йшла на лад. Дрімало село й зранку. Вдень розгледів позабивані хати, порожні, безголосі без худоби подвір’я; рідке стадо на луках; але головне – чоловіки і жінки кланяються, вітаються і тут же відводять погляд, а заговорить хто – слова натужні. Бесіда не в’яжеться, як трапляється з незнайомими людьми. Навіть хрещений, любитель високих матерій, при зустрічі переважно віджартовувався.

– Ми – народ темний. По столицях не вештаємося. З начальством не буваємо. Сільце наше в улоговині – що можна розгледіти з колодязя. Це вам згори ген-ген далеко… А з нами ніхто не пораявся – одні укази шлють. – Під час розмови хрещений не відводив погляд від склянки, наче там, на її денці або в блакитнувато-сизому вмісті, знаходив підтвердження своїх думок.

– Гаразд, чого прибіднятися. – Гість укотре спробував спіймати погляд хрещеного, але той уміло дорізував сало. – Прикро. Скільки років не бачилися, а сидимо, наче чужі.

– Це точно. Давно не бачилися. Як зараз, пам’ятаю: зірвався із села веселий та справний. І голова, мов воронове крило. Хоч у високих чинах ходиш, та, певно, несолодко в житті довелося. – Господар будинку обережно, з помітною несміливістю простягнув кисть, схожу на ракову клішню, обмацав двома цілими після поранення пальцями одяг, цмокнув язиком. – Нічого не скажеш, добротна хформа. Діягональ – вона і є діягональ. Зносу не знає.

Лише зараз гість зрозумів, звідки в селян стриманість, через що мужики і жінки підкреслено чемні, чому намагалися швидше піти у своїх справах; збагнув: його форма врятувала не лише батька з братами, але й багатьох родичів. Якби він не служив в органах, багато з тих, із ким зараз зустрівся, загриміли б далеко-далеко, подалі, ніж у відомій приказці про Макара, тільки без корів, свиней та іншої худобини, що подавала голос у дворі та хліві.

Іванов обійшов подвір’я. Корівка-годувальниця, пара свиней, кури з гусьми. Звичайно, конячина та пара биків, щоб землицю, той наділ, що революція нарізала, орати, гарно доглядати – ось і все «куркульське» майно. Щоправда, поки не з’являвся в рідних краях, на подвір’ї друга хата виросла. Ревнивим поглядом гість оглянув новобудову. Нічого не скажеш: добротна будівля, п’ятистінка, але ж і народу скільки додалося! Брати та сестри обзавелися сім’ями – не розгуляєшся. Рідні без хліба не сиділи, але й не жирували. Ще край неба не спалахне рум’янцем – родина в полі. Навіть коли минула страдна днина жнив – гість не розсиджувався. Зайві руки в нагоді: гуртом перекрили дах сараю; замінили подекуди підгнилі плахи, новий зруб у криниці поставили, лазеньку підправили.

– Що, батьку?! Давай рідне гніздо підведемо під залізо! Чи, хоча б, черепицю покладемо, – сидячи на колоді з кухлем у руках, запропонував гість. Зі сторони криниці добре видно проріхи очеретяного даху, та й пічна труба кельні прохала. По ковтку, по ковтку – води в кухлі не залишилося. – Ну то як, батьку?

– Дорогувато, синку. Не підійняти нам, – у голосі старого вгадувалася незрозуміла туга.

– Допоможу. Залізо випишу. Думаю, мені не відмовлять.

– Дякуємо за увагу та турботу. Тільки під очеретом простіше теперечки жити.

– Очерет завжди догляду потребує, – не зрозумівши, про яку простоту говорить батько, наполягав гість. – Залізо пофарбував і п’ятірку літ вусом не моргай, а черепиця – вічна.

– Так-то воно так, синку. І допоможеш. І тобі не відмовлять. – Уста старого здригнулися. Душу зігрівала синівська турбота, але цю теплоту продував невеликий протяг. А протягу інколи треба остерігатися більше, ніж лютого морозу. – Тобі не відмовлять, та що потім нам скажуть?!

– Ти про що, ба… – гість на півслові замовк, поглянув на батька й усе зрозумів.

2

Деякий час батько та син сиділи мовчки, передавали один одному кухоль, попивали воду з криниці, смак якої не забували в далеких, чужих краях і добріше за яку, здавалося, немає в усьому світі. Скільки живе людина, одначе ніхто не зміг пояснити, що ж таке Батьківщина. Та більшість, хто мешкає все життя там, де з’явився на світ, про це ніколи й не замислюється. Але закине доля подалі від рідного гнізда та ще притисне болючіше, тоді не лише вода на рідному подвір’ї солодша, але й блакить неба над головою тепліша…

– Нічого, батьку. Перемелеться – борошно буде, – першим заговорив син, коли мовчати стало не під силу.

– Так-то воно так. Одначе розкинь розумом, якщо врожай до зернятка перемолоти, забувши про насінину, що саджати-вирощувати наступного року?

Чоловіки знову помовчали. Говорити одному про наболіле, а іншому про те, що не зміг з’ясувати, не хотіли; вже надто глибоко пройшлася селянськими душами борона колективізації. Не загоїлися рани. Не просохла кров. Ніхто не суперечив – вороги оточили країну; не сумнівалися, що треба плекати заводи і фабрики. Без важкої промисловості, без товарів – народові не вижити. Задум здавався цілком зрозумілим: узялися за справу влітку, при ясному дні, а вирушили в дорогу – ночі темнішої не придумати; та ще морози люті вдарили, які і взимку не часто випадають. Зливи. Град. Шлях розмило. Так потекла кров…

– Ти ж читав, батьку, листа Сталіна «Запаморочення від успіхів»?

– Читав. Усі читали. Правильний лист. Зігрів душу, як зігріває лазенька з морозу. – Батько та син уперше за всі дні зустрілися поглядом і ніби пірнули в глибоку озерну синь. – До чого ж додумався якийсь розумник капловухий: курей та корівок під загальну ковдру.

– Думаю, після листа все налагодиться. А через рік-другий так заживемо, що про сьогоднішній день і згадувати посоромимося.

– Дай Боже, синку. За рік або два хату можна добрячу звести. Щоправда, якщо гуртом – і за місяць поставлять, і навіть за тиждень. Людині ж, як і понівеченому дереву, часу більше потрібно, щоб воно ожило, силу набрало – це якщо коріння не підрублене та верхівка-маківка ціла, тоді деревце не тільки одужає, але й у ріст піде… Згодний?

– Краще не сказати. – Син уважно і з вдячністю подивився на батька. Не довелося пояснювати те, чого сам не з’ясував. Не зрозумів. – Учора дивився на хрещеного і душа сильніше рани щеміла. Замість золотих рук – одна клішня. За що з ним життя так повелося?

– Два пальці лишилося та око, а в делікатній роботі і тих, що з десятьма, обійде…

– Шкода мужика. Несолодко доведеться.

– Допомагаємо, як можемо. Однак надто вже самостійний хрещений. Не звик ще до допомоги. Раніше до нього ходили, якщо не могли самі впоратися.

– Це добре, що хрещеного не забуваєте. Не збагну, на якій козі під’їхати – грошенят підкинути.

– Зметикуємо що-небудь, хоча сам не знаю як.

– Із хрещеним не до спіху. А з дахом, доки не поїхав, вирішуймо.

– А чого рішати? Ми вже все вирішили. З очеретом, доки життя іншим боком не поверне, і справді спокійніше.

– Вам із братами чого побоюватися? Усе нажите горбом та мозолями. Чужою працею не користувалися…

– Неспокійний час прийшов. Не мужицький. Згубний для мужика. До того ж, синку, очерет – він і є очерет, за багатьма властивостями надійніший, кращий: улітку – холодок, узимку – тепло. Не гниє. Фарби не потребує. Голова не болить, де і як дістати. Прихопив биків, завантажив, скільки потрібно, і тягни на подвір’я. І всім вистачить. Нікому не образливо. Дивись, скільки його щороку родить. Що людина ще потребує? А зайву копійчину, якщо завелася в господарстві, завжди знайдеться куди увігнати.

– Переконав, батьку. Переконав. Тільки твій очерет горить!

– Ну-у, якби не горів, то говорити, взагалі, немає про що. Ми поки що, як наші діди та прадіди, обійдемося. Не в столицях. Дай Боже, щоб наші онуки та правнуки під залізами й черепицями жили, щоб на їхню долю випали мир та спокій… А зараз, бачиш, яке поживаннячко, не встигне хлопець чоловічі вуса відпустити, а вже білий, наче відтопав по землі років півтораста…

– По-різному людині випадає. А білому простіше на цьому світі. Відразу видно, коли голову мити.

Віджартувався син. Збагнув, на яку стежку в розмові заганяє батько. Не піддався. Залишився на місці. Скільки років минуло, але нікому не розповідав про арешт і про губчека: чужим це ні до чого, а своїм – навіщо додавати болю, якого й так вистачає.

Син покосився на батька. Якщо відверто, то не тільки побоювання завдати близьким болю змушувало мовчати. Сором. Образа не за себе: не знеславив він ні батька, ні чесноти роду. Соромно за тих, хто не зрозумів його, хто мучив у підвалах, для кого чуже життя дешевше за копійку; боляче за жорстокий час і ту чисту справу, котрій слугує і котра, на жаль, не могла обійтися без сліз і дотепер не обходиться без крові та страждань людських…

Одне тішило: його руки чисті. Безневинної крові не пролив. Там, де залежало від нього, завжди чинив за совістю. Але скільки, як полюбляє повторювати батько, не напружував мозок, не розумів: за своєю волею мужик іде в банду чи під прицілом обрізу, озирається на жінку і дітлахів великих та малих. Біжать у ліси не лише ті, у кого силоміць відібрали землицю та худобину, а й ті, кому революція нарізала наділ, у кого, окрім вошей та клопів, раніше нічого не водилося.

Так і кортіло прямо запитати в батька або братів, але не наважувався, остерігався не стільки принизити авторитет перед ріднею, скільки почути те, про що не хотів і боявся зізнатися собі.

– Дивно. Півтора десятка років, як мужика землею наділили, а він усе ще з обрізом лісами вештається.

Слідчий похвалив себе. В інтонації і в словах – ні запитання, ні ствердження, але йому, Ванькові (сину й брату), було не по собі: хитрує, ніби сидить не на вільному рідному подвір’ї, а в тісній та холодній камері з підслідними. Батько і брати перезирнулися. Старий перш ніж заговорити, розстебнув на сорочці ще один ґудзик, пожував губами.

– Воно б негоже в комунію солодку силоміць заганяти. У селі остання жінка до корівки на дійку без батога ходить. Якщо грубо годувальницю за цицьки смикати – не віддасть корівонька того молочка, що візьмеш, підійшовши з ласкою та окрайцем хлібця. А тут не до худобини – до людини силоміць підступають.

– Підступно підступають, – видихнув син.

Тяжко Іванову-сину, але ще складніше Іванову-слідчому, коли приміряв турботи рідні до тих, що мучили в місті. На службі. Хоча інколи пригадував прислів’я: своє сильніше болить і своя сорочка до тіла ближча?!! І тут же – ні-ні. Рідні все ж простіше: і між собою негаразди обговорять-обсмокчуть з усіх боків, і з селянами хоча з натяком, а словом-другим перекинуться. А йому? З ким йому порадитися-поділитися тривогою, що наростає. Душа в душу з дружиною. Завжди зрозуміє, підтримає, але про те, що відбувається за глухими стінами та «колючкою», він мовчить. За інструкцією говорити не належить дружині, а на службі – не прийнято. Біль і страх, зрада і надія жили не лише в мешканців камер, але й просочили стіни, де доводилося працювати, заражаючи мимоволі всім цим і тих, хто по службі без страху проходив через залізні ворота в корпуси, які цілодобово охороняють високі стіни, колючий дріт, собаки і люди у формі…

3

Спливали роки. Уже не слідчий, а заступник начальника табору з виховної роботи так само таїть тривоги й сумніви від дружини і дітей, від колег по роботі й рідних, із якими зустрічався останнього разу в переможну осінь сорок п’ятого. Десятиліття минули без друзів, а відверта розмова зі «Сталевим Федором» сьогодні здавалася нереальною. Зайвою.

Правий виявився колишній голова губчека. Замполіт часто згадував їхню зустріч. Багато про що могли б поговорити і тепер. Перетворився Коток Революції на сліпу Мітлу. З вини Двірника, підбираючи справжнє сміття, прутинки збивали квіти і корисні плоди, кольоровий метал, живе пташеня з гнізда.

Як би дожив «Сталевий Федір» до кінця тридцятих років – міг би потрапити під сліпе пруття. Тільки під час війни Мітла зменшила завзяття, а потім надолужувала згаяне, працювала ще вправніше й безжальніше…

Ціною неймовірної крові країна майже ввійшла в кордони царської Росії. Іванов, стоячи перед картою світу, дивився на країни демократії та Китай, відчував, як переповнює страх. Історія підказувала: гігантські механізми руйнувалися, а живі тварі гинули, їх витісняли більш економічні машини, гнучкі й розумні істоти.

Замполітові здалося: за вікном пропливають величезні вітрильники і гвинтові літаки, дивовижні ікласті динозаври, морські чудовиська…

Навіть подумки не хотів майор переступати заборонену межу. Знав, до чого це призведе. Рука потягнулася до стосу формулярів. Документи Макара не залишали кабінет від того дня, коли замполіт надумав підвести хлопця під амністію. Не раз його тека кочувала зі столу в сейф і поверталася. Недовго пробув Джовба в таборі, але досвідчене око майора відразу відмітило – ні, не злочинець. Більшість зеків не суперечать, норму виконують. Припало до душі інше: Макар тримався подалі від «берега» рецидивістів і побутовців, а від тих, хто «тягнув» п’ятдесят восьму, шарахався, як від прокажених.

Після Перемоги, особливо під час амністії, замполіт пересвідчився: у таборах сила-силенна негараздів. Час багато чого переглянути. Тепер безглуздо жити за заповітами дідів. Хто додумався тримати разом закоренілих злочинців і тих, хто потрапив у біду через недомисел, необачність або помилку, уперше скоїв невеликий злочин? Як переконати підполковників та бугрових побачити, відчути в своїх руках «ножиці», що ріжуть по-живому?

Кому і для чого потрібно амністувати багатотисячорічне зло? У яку копійчину обійдеться державі хибний гуманізм?! Як підрахувати ціну крові та сліз, які, за повідомленнями з місць, уже ллються через вину колишніх мешканців зон? Не людину амністували – статтю.

Замполіт знову покосився на формуляр Макара. Зрозуміло, лебідь не людина, але слідство і суд, з усього видно, пройшли за сценарієм. Минулий досвід підказав: мужики-браконьєри напали першими. Немає у вчинку хлопця ні перевищення міри необхідної оборони, ні тим паче хуліганства або навмисного вбивства. Направду – ножиці, про які вперше почув від «Сталевого Федора», а потім і від Булаха. Негаразд щось і в законодавстві. Складно навчитися порівнювати людину з буквою закону, з параграфами, інструкціями, циркулярами.

Та ж бійка. Одні знущалися, пустили в хід ножі і кулаки заради втіхи, утверджували злу владу, інші – стали на захист слабосильного.

А підполковник із Бугровим за статутом – у карцер, як за інструкцією належить. А по-людськи?! Знову ножиці: гострі, безжальні. Порівняти і з’ясувати щось складніше й дошкульніше, ніж по тайговому вітровалі бродити.

Термін амністії вийшов. Майор усе ще тримав формуляр Макара на столі, вчитувався в рядки Указу, але з якого боку не підступав – воля хлопцеві не світила, хоч такі, як Проф, Маестро та інші «авторитети», згідно з холодною буквою закону вже гуляють по інший бік «колючки». Ножиці. Справжнісінькі ножиці. Після бійки формуляр час здавати у спецчастину.

Бійка… Не бійка – побоїще, яке не бачив і не чув за роки служби. Щоправда, нещодавно пройшла чутка: на Колимі чи в Заполяр’ї колишні моряки, а може, десантники, влаштували злодіям «жарку лазню», таку саму, як і в їхній зоні. Чутки – вони і є чутки, але після смерті Сталіна, амністії та викриття злодія Берії табори стали схожими на порохові склади.

Замполіт відсунув непотрібний після побоїща формуляр, дістав із книжкової шафи по одному тому із зібрання творів Леніна та Сталіна, посидів за столом, ніби вирішував, яку книгу розгортати першою, знову підійшов до шафи, де в теках багато років збирає і зберігає вирізки з газет. Учора стаття здавалася цікавою, минає час – стає вагомішою, а іноді – неоціненною. Іван Іванович погладив долонею теку, берегиню скорботних і страшних миттєвостей життя. Минуло кілька місяців, а до майора знову повернулися ті гірко-березневі й неправдоподібні липневі дні…

Повідомлення по радіо приголомшило. У таборі з нетерпінням чекали газет, ніби надруковане могло спростувати слова, донесені неповторно скорботним голосом Левітана через розтруб репродуктора. Газети надійшли після п’ятого березня, коли вже все сталося. Замполіт повільно розгорнув газету, тупо уп’явся очима в рядки, що дихали фарбою. Погляд ковзав по надрукованому, але свідомість фіксувала найболючіше, найстрашніше.

Замполіт довго стояв над газетою, вдивлявся у знайомі риси: спокійне обличчя з ледь помітними прищуленими очима, густі вуса, дещо піднята й повернута вправо голова, відкладний комірець, формений кітель із кишенею на правому боці грудей, погони Генералісимуса, золоті ґудзики з гербом країни й зірка Героя Соціалістичної Праці на лівому боці грудей – у зовнішньому вигляді знайома спокійність і мудрість, прониклива пильність і впевненість – усе, як завжди, і лише широка траурна рамка навічно розділила минуле та майбутнє, провела кордон величі життя і тлінності небуття…

Минули похорони. Потекли звичайні табірні будні. Друг із Москви писав про численні жертви поміж тих, хто прагнув потрапити до Колонного залу і попрощатися з Вождем. Не витримували горя. Гинули, як Кволий. В один день зі Сталіним. Гинули і потім. Із листа довідався про смерть п’ятого березня Лібуркіна. Зовсім ще молодий – десятого року народження.

Замполіт полюбляв шахи, захоплювався вирішенням задач і етюдів. Лібуркін і Камінер – тепер немає обох, а до війни їхні імена часто зустрічалися разом. Камінер – надія шахових композиторів, загинув за кілька місяців до того, як Захватаєв після несподіваної зустрічі перевів Іванова зі слідчої роботи на службу до табору. З іншими ворогами народу пішов у небуття Камінер. Хотів замполіт-шахіст порухати дерев’яні фігурки зі ще недавно улюбленим композитором, але ще більше жалкував слідчий-професіонал про загибель Камінера. Його мертвий формуляр, як колода карт у руках спритного гравця: на очах гарненько потасує, дасть підрізати, але роздасть до своєї вигоди. Противник завжди опиниться в програші.

По-різному теревенили в таборі, а він хотів зазирнути в очі шахістові, порозмовляти, відчути душу та почути винувате або правдиво-тужливе тремтіння в голосі, яке про багато що розповість натренованому й досвідченому вуху…

Плинув безупинний час. Змінювалися табори й обличчя, але в голові цвяхом засіла думка: що не вистачало людині? чого пішла проти влади й народу? Її покликання – дарувати людям красу, про яку майбутні покоління, на жаль, не довідаються ніколи…[20]

4

Замполіт, начебто відчувши пронизливо-всевидящий погляд людини із-під скелець пенсне, здригнувся. У першу мить стало лячно. Так було всі роки, коли зустрічався з рентген-поглядом шефа, портрет якого висів десятиліття на стіні. Він здавався майорові апаратом-сейфом, що читає крамольні думки підлеглих та передає їх господарю.

Іванов полегшено зітхнув, підійшовши до книжкової шафи. Там разом із книгами стояли теки з газетними вирізками. Нерозібраний стос паперів зростав. Інколи майор намагався привести в порядок газети, але коли торкався паперу, відчував такий же біль, як і в березневі дні. Свідомість відмовлялася вірити в те, що сталося.

Збігла весна. Настало літо. Кілька разів замполіт брав ніж, але не наважився зробити найважливіші й найцікавіші вирізки. Здавалося, сталеве лезо холодною гостротою пройде по ще живому і хворобливому спогаду. Так і зберігалися газети, складені на столі, до липневого неймовірного дня.

У розпал літа, коли над тайгою майже зранку і до вечора палахкотіло розпечене до білого Ярило, замість грози гримнув такий грім, що тридцять сьомий рік і навіть спогади про березень, які кровоточили, відійшли в небуття. П’яте березня – це неминучість коловороту природи, перед якою не владний ніхто. Навіть сильні світу цього.

Цього дня замполіт проглянув пошту, почитав про війну в Кореї, примірився ножем для паперів до газети, але раз назавжди вирішив не робити березневих вирізок, а зберегти це повністю. Через роки кожний рядок тих днів ставатиме вагомішим і важливішим. «Комсомолка». «Правда». Газети, газети, газети… Погляд Івана Івановича ніби спотикнувся на невеликій замітці, яку в сумні березневі дні прогледів. Виявляється, того ж дня, п’ятого березня, помер і Прокоф’єв. Смерть композитора здалася у чомусь символічною. Подумав, якби не сталося лиха зі Сталіним, можливо, того дня й відвоювали б лікарі у смерті багатьох людей, у яких після повідомлення по радіо не витримало серце. Як і в зека Кволого.

Замітка про смерть Прокоф’єва загубилася поміж сталінських матеріалів, та й у «Правді» – ні слова. «Усе правильно!» – прошепотів замполіт, розуміючи усю непорівнянність втрати для країни й людства; на вагах історії і часу трагічність двох смертей ще більше, ніж співвідношення кількості рядків у газеті про двох видатних особистостей. У літні дні 1953 року майор не сумнівався, що через десять, сто або тисячу років внесок людей в історію розвитку людства вимірюватиметься тими ж мірками і поняттями, як і зараз…

Червоним олівцем замполіт обвів повідомлення про смерть композитора. Тепер замітка відразу впадала в око, як і десятий номер «Огонька» за восьме березня. Перший портрет Вождя у траурному облямуванні особливо виділявся на червоній обкладинці. Другий портрет – на першій сторінці; тут же повідомлення про смерть, затим медичний висновок та інформація про комісію з організації поховання; на чотирьох сторінках «ВЕЛИКА СКОРБОТА НАРОДУ»; далі «ВОЖДЬ ПАРТІЇ І НАРОДУ», «ПРО СТАЛІНА» – вірш Олександра Твардовського; фотографії, репродукції з малюнками, де Ленін і Сталін – вожді Жовтня разом; знімок заключного засідання ХІХ з’їзду партії. На трибуні Сталін, у президії Каганович, Маленков, Берія, Булганін, Хрущов, Ворошилов, Молотов…

Щось заважало зосередитися. Відволікало увагу. Іван Іванович не міг згадати прізвища людини поруч із Молотовим. «…заслухавши і обговоривши доповідь, – замполіт трохи підвів голову. Вслухаючись у дикторський текст, повернув регулятор гучності приймача, – …про злочинні антипартійні й антидержавні дії Лаврентія Павловича Берія…»

Майор здригнувся, протер, ніби вмивався, обличчя долонями, а з приймача лунали й лунали слова, страшні, незрозумілі. Інформаційне повідомлення закінчилося. На деякий час замполіт застиг, уп’явся порожнім поглядом у стіл, а коли відкинувся на спинку стільця, раптом зустрівся з гостро-пронизливим поглядом людини в пенсне.

Іванов мимоволі підскочив, потягнув долоню до скроні. Очі людини блищали за скельцями. Всевидющий погляд, здавалося, проникав у душу, читав найпотаємніші думки. Замполіт труснув головою. Видіння залишилося – щоправда, жива людина стала знову портретом, який багато років висів на цьому місці, але очі продовжували створювати ілюзію правдоподібності життя, справді поблискували.

Повідомлення повторили. Іванов підвівся, підійшов до протилежної стіни, зняв портрет, простягнув руку, щоб видерти папір із рамки, але трохи поміркував, поставив неторканий портрет позаду книжкової шафи, ніби сподівався: мине день-другий, прокинеться від забуття, мари або чар, про які в дитинстві нарозповідали мати з бабусею. Але зараз не до казок. Життя підкинуло таку загадку, розгадувати яку будуть не одне десятиріччя.

Кілька днів, доки не надійшла газета, замполіт намагався не заходити до робочого кабінету, уникав і підлеглих: що говорити? як пояснити? Сам нічого не розуміє. Щоправда, підполковникові здається все байдуже. «Не нашого розуму справа… Наша справа інструкцію виконувати, – обличчя підполковника, мов із морозу, палахкотіло жаром, очі блищали, але голос і хода залишалися твердими, впевненими. – Ти, Інженере-Філософе, менше бери до серця. Там, нагорі, все знають. Сказали: ворог – значить ворог! О-о-он їх, враженят, у нас скільки – табунами скакають…»

Повідомлення не вкладалося в голові.

І знову, як у березні, замполіт сидів перед газетою.

Правда, 191/12759/. П’ятниця, 10 липня 1953 р.

Ціна 20 коп.

ІНФОРМАЦІЙНЕ ПОВІДОМЛЕННЯ про Пленум Центрального Комітету Комуністичної партії Радянського Союзу.

Днями відбувся Пленум Центрального Комітету. Пленум ЦК КПРС, заслухавши і обговоривши доповідь Голови Президії тов. Маленкова Г. М. про злочинні антипартійні й антидержавні дії Л. П. Берія, спрямовані на підривання Радянської держави в інтересах іноземного капіталу і які виявилися у віроломних спробах поставити Міністерство внутрішніх справ СРСР над Урядом і Комуністичною партією Радянського Союзу, прийняв рішення – вивести Л. П. Берія зі складу ЦК КПРС і виключити його з лав Комуністичної партії Радянського Союзу, як ворога Комуністичної партії і радянського народу.

У ПРЕЗИДІЇ ВЕРХОВНОЇ РАДИ СРСР

Зважаючи на те, що останнім часом викрито злочинні антидержавні дії Л. П. Берія, спрямовані на підривання Радянської держави в інтересах іноземного капіталу, Президія Верховної Ради СРСР, розглянувши повідомлення Ради Міністрів СРСР із цього питання, ПОСТАНОВИЛА:

1. Зняти Л. П. Берія з поста першого заступника Голови Ради Міністрів СРСР і з поста Міністра внутрішніх справ СРСР.

2. Справу про злочинні дії Л. П. Берія передати на розгляд Верховного Суду СРСР.

Кілька разів майор перечитував, здавалося, неправдоподібне повідомлення, вчитувався в кожне слово й речення, намагався знайти в тексті і між рядками слова, котрі ясно й просто пояснять не саме повідомлення, а те, як дійшла до такого лиходійства людина в пенсне? куди дивилися ті, хто її стільки років оточували? сиділи ж разом не лише на нарадах, зустрічалися за дружньою розмовою, святковим застіллям…

Повідомлення не вкладалося в голові, викликало той стан лютої безвиході, коли зрадив нерозлийвода-друг, батько або мати…

Замполіт багато чого не з’ясував, почав читати велику статтю під повідомленням, сподівався знайти ті слова, яких не вистачало, котрі, можливо, недоступні людині в забутій Богом і дияволом тайболі.

НЕЗЛАМНЕ ЄДНАННЯ ПАРТІЇ, УРЯДУ, РАДЯНСЬКОГО НАРОДУ

…різними кар’єристськими махінаціями втерся в довіру, пробрався до керівництва.

…останнім часом, знахабнівши і розперезавшись, Берія почав розкривати своє справжнє обличчя – обличчя злобного ворога партії і радянського народу.

…до захоплення влади Берія розпочав із того, що спробував поставити Міністерство внутрішніх справ над партією і урядом…

…висував працівників… за ознакою особистої відданості йому.

…підірвати колгоспи… створити труднощі в продовольчому постачанні країни.

…підірвати дружбу народів СРСР… посіяти ворожнечу…

Будучи примушеним виконувати прямі вказівки Центрального Комітету партії і Радянського уряду про зміцнення радянської законності та ліквідацію деяких фактів беззаконня і сваволі, Берія навмисно гальмував виконання таких вказівок, а в ряді випадків намагався їх спотворити.

…Берія втратив вигляд комуніста, перетворився на буржуазного переродженця, став на ділі агентом міжнародного імперіалізму… виношував плани захоплення керівництва партією і країною з метою фактичного зруйнування нашої Комуністичної партії і заміни політики… капіталістичною політикою, яка призвела б у кінцевому підсумку до реставрації капіталізму.

Будь-який працівник, який би пост він не обіймав, повинен знаходитися під неослабним контролем партії… підвищувати пильність… чуйно ставитися до запитів трудящих…

Задихаючись, замполіт розстебнув верхній ґудзик кітеля, випив води й тупо вп’явся в порожню склянку. На дні – ні краплі. Невже кожному в житті доводиться доторкнутися до гіркої чаші… Багато років Лаврентій Павлович уособлював меч, що нещадно карає. Останнім часом рідше згадували меч-захисник, а про щит, здається, і зовсім не говорили; перед друзями і ворогами виблискував довгий, нищівний меч, котрий, як вважалося, вражав лише ворогів; ворогів усіх мастей і відтінків, де вони не приховувалися б і як не перефарбовувалися б… Як міг меч-захисник опинитися в руках ворога. В руках кривавої людини…

Лише перечитавши повідомлення, ніби завчаючи текст напам’ять, Іван Іванович видер із рамки портрет, розшматував його, кинув шматки в таз, у якому днювальні з жіночої зони мили підлогу, підпалив. Полум’я неохоче лизнуло цупкий папір, погасло. Майор зім’яв газету, поклав на дно таза, сипонув зверху те, що колись називалося портретом, тернув сірником. Газету полум’я пожирало жадібно, але до товстого паперу доторкалося обережно, обмацувало; вогонь, здавалося, ось-ось погасне; замполіт приготував ще одну газету й знову тернув сірником, але в ту ж мить шматки портрета ніби підстрибнули й запалахкотіли; вогненні язики переможно здійнялися вгору, дихнули жаром на майора, Іван Іванович відсмикнув руки, провів долонями по обличчю. Кабінет наповнили дим і сморід. Замполіт підправив указкою зморщені залишки, що зачаділи, спалахнули, а коли догоріли – попелу виявилося на диво обмаль. Іван Іванович зсипав у шматок газети ще гарячий попіл, розчинив навстіж вікна кабінету, а те, що залишилося від великого портрета, поніс у дощату споруду, на дверях якої різною фарбою часто малюють літери «Ж» і «Ч»…

«Страта» портрета відбулася, а сам злочинець ще жив, давав показання, вимагав ввічливого ставлення, люто кидався на глухі двері в камері бункера. Невідомо, чи згадував він тих винних і невинних людей, яких одним розчерком пера відправляв у ще більш страшні каземати. Колишній всесильно-грізний міністр благав, погрожував. Лише наступного року взимку відбувся короткий суд під головуванням Маршала Радянського Союзу Івана Конєва. Вирок виконали в тому ж бункері, де утримувався злочинець. Після розстрілу труп спалили.

Стежа п’ята. Випробування вірних друзів

Щоразу, коли пістолетним пострілом гримав замок карцеру, Макар спочатку щулився, а потім по-звіриному кидався на кам’яні стіни, на заґратоване вікно, навалювався з розгону плечем на двері, але ніщо не здригнулося, не похитнулося, не піддалося. За що його загнали в кам’яний мішок? За те, що під час бійки заступився за слабшого. Тож добро карається? Виходу й надії на якусь хоч малопомітну людську стежку не було. Нетрі. Нинішня безвихідь здавалася безвихіднішою від закутка і суду, всіх неприємних випадків у дитинстві. Коли пальці звично доторкалися до застарілого рубця на щоці, в’язень завмирав.

І в колонії, і вже тут, у таборі, Макар прагнув менше згадувати минуле. Навіщо труїти душу, та що довше він залишався в кам’яному мішку, то важче вдавалося уникнути спогадів.

1

Того року, коли лихо обступило з усіх боків і посипалося переспілими грушами, на весняні канікули юний тайговик усе-таки поїхав у гості. Льонько давно запрошував, погрожував улітку не відвідати кордон. Макар розумів: далі зволікати не можна – із настанням тепла в тайзі завжди додається роботи. І тижня не пожив у місті, як надійшла телеграма: дід поранений. До рудника хлопець дістався на службовій машині Павла Лаврентійовича – Геркиного батька, а там уже заповітною стежинкою через болота, не чекаючи ранку, попрямував на кордон.

Зима цьогоріч видалася морозяна, сніжна. Без коня хлопець після опівночі почав знесилюватися. За час, що не їздив до школи, стежку перемело. Цілина цілиною. Юнак не помічав ні морозних розписів та виряджених памороззю дерев, ні заметільних переметів – прагнув уперед, мов лось на довгих ногах, за яким женеться зграя сірих. Згадавши про вовків, про всяк випадок підібрав здоровезний важучий сук і ковзнув рукою по поясі – ніж на місці…

А ось і стара осика поруч із малиновими хащами. Мимоволі Макар знову обмацав ніж, шарпнув долонею по корі; пальці відчули на стовбурі лисину від пазурів звіра. Незважаючи на мороз, обличчя хлопця спалахнуло вогнем. Навіть наодинці не любив згадувати той випадок.

…До будинку Джовба підійшов над ранок, коли ще не співають півні й володарюють морозні сутінки. Завмерло все живе в тайзі. Нічні хижаки забиралися в затишні лігвища, а денна живність ще не залишила своїх схованок. «Глухі часи», – називав мисливець цю пору доби. Згадавши діда, онук кинувся до будинку по цілині.

Тієї ж миті дзявкнуло цуценя, а до огорожі бурувато-рудою кулею викотилася здоровенна волохата псина, за нею примчалися лайка й тримісячне щеня. Всією вагою навалився Буран на тин, злобливо рикнув, але, відчувши запах господаря, радісно завиляв хвостом, заскавулів, а коли Макар перестрибнув через перелаз, винувато лизнув руку, потім, скімлячи, стрибав і вився навколо, силкуючись дотягтися гарячим язиком до обличчя.

– Ну, досить тобі, Буране, досить. – Рука господаря поплескувала собаку по зашийку.

Від утоми та від занепокоєння юнак важко переводив подих. Не міг збагнути, чому скавулить Буран – пророкує лихо чи радіє. Пес намагався не залишати молодого господаря. І в школу супроводжував. Після дзвоника пірне в кущі й чекає перерви, щоб відчути тепло широкої, як лосині роги, долоні. Провівши друга до дверей, Буран відправлявся в зарості. Як не намагалися школярі заприятелювати з відданим охоронцем, але той, косячи поглядом на пропоновані ласощі, на жодного не звертав уваги. Найнаполегливіших і найсміливіших Буран зупиняв беззвучним риком, показуючи ікла розміром із півпальця, яких ледь торкнулася жовтизна. Ті, хто розумілися на собаках, лише переглядалися, заздрісно підморгували Макарові.

– Треба ж, до чого дожив?! Рідний онук залишив мене, мисливця, без собаки, – «скаржився» старий, але дружина вловлювала в незадоволеному бурчанні гордовиті нотки. – Баламут. Рідкісний баламут…

Для полювання дід завів лайку. Але й Гордий прив’язався до хлопця, проте, коли бачив старого з рушницею, виляв багатим хвостом і, здавалося, не помічав хлопця.

Після повернення молодого господаря з міста дорослі собаки настрибували на нього, а Дружок, скімлячи, крутився біля ніг. Підхопивши на руки щеня, Макар в оточенні Бурана й Гордого покрокував городом до перших будівель. Біля сараю їх зустріла Білка. З осені вона все рідше залишала будку. Через це дід узяв Дружка, заздалегідь готуючи цуценя в господарі садиби.

Проходячи, Макар оглядав подвір’я. Біля колодязя угледів чужі сліди. Хто ж їх відвідував? Не встиг пригнутися й витягнути руку – двері хати відчинилися. На ґанку мати: простоволоса, босоніж, в одній сорочці, а обличчя опухле від сліз – очей не видно.

– Ма-а-карчику-у-у! Мак-карчик-у-у! Що ж це таке?!

Жінка припала до сина. Від шепітного голосіння перехопило подих. Не міг, боявся запитати про діда… Собаки ж не дуже галасували, а мати почула – не спала або…

– Лих-хо-о! Так-ке-е лих-хо-о! – слідом за Галиною Василівною з хати вийшла Тарасівна й заголосила, похитуючи головою, потім і зовсім уткнулася обличчям в груди онука.

– Ну, годі! Годі вам! Чого вже тепер, – як міг, заспокоював Макар матір і бабусю, обіймав за плечі, а сам ледь стримувався.

– А дідусь? – нарешті не витримав онук. – Скажіть краще, що з дідом? Як дідусь?

– Усе запитував про тебе. Весь день запитував: видно, відчувало серце. Усе просив піти подивитися, чи не йдеш. – Галина Василівна змахнула сльози.

– Ну, і… – юнак перестав дихати.

– А зовсім недавно, – жінка знову припала до грудей сина, і той швидше серцем, усім єством зрозумів, ніж почув останнє слово матері, – задрімав…

Макар полегшено зітхнув, обійняв жінок за плечі, потім зробив крок у темряву знайомих сіней.

– Коли трапилося? Хто поранив? – зашепотів онук, тримаючись за ліжко старого.

– Та через день, як ти в місто подався.

– Хто поранив?

– Слідчий ходив на місце події. Діда допитував…

– Довідайся, хто стрелив? Тайга.

– А лікар – той мовчав, тільки картеч вийняв.

Жінки по черзі пояснювали Макарові, хто, що і як. Заспокоювалися поступово. Менше сякалися й терли очі тильною стороною долоні.

2

Пораненого не будили. Не запалювали й лампу. Макар підійшов до ліжка. Дід лежав на спині. Під ковдрою покоїлися витягнуті вздовж тулуба руки. Нечесана борода закривала майже все обличчя. Брови, здавалося, стали ще густішими, і крізь них швидше вгадувалися, ніж виднілися зморшкуваті повіки. Дід дихав тихо, через напіввідкритий рот.

– Такого з ним від дня поранення не бувало, – прошепотіла Галина Василівна. Не зрозуміло, що в її голосі переважало: тривога чи радість.

– Якщо спить, то справа йде до одужання, – теж пошепки відповів син.

– Твої б слова, та до його, ір-р-ода проклятого, – Галина Василівна показала рукою в стелю. У Бога мати ніколи не вірила, а після похоронки на чоловіка не називала Всевишнього інакше, як проклятим іродом. Несподівано для сина й себе жінка перехрестилася.

– Оклигає дідуня. Тепер оклигає, – впевнено повторив Макар, здивовано поглядаючи на матір.

Спати юнак ліг не в своїй кімнаті, а на полу, ближче до діда. Вслухаючись у розмірено-неспішне токування ходиків, заново, вже вкотре, відновлював у пам’яті прожиті на кордоні роки…

Вимотаний бездоріжжям, міцно спав Макар, не чув, коли прокинувся поранений і що перші слова його були про онука.

– Приїхав соколик наш, приїхав…

Не розбудила «соколика» розмова матері й бабусі, але коли хворий, відкинувши ковдру, спробував підвестися, та не зміг дотягнутися до ковіньки, зойкнув, онук вмить прокинувся.

– Лежи, дідуню, лежи. – Зістрибуючи з полів, Макар кинувся до пораненого, підхопив за спину й поклав у ліжко.

– Ти б краще мене у двір провів, – попросив старий, обхопивши онука за шию. – Хоч наприкінці сонечком подихаю, вільний світ ковтну…

– Оклигаєш, дідуню… Сьогодні он як спав. Богатир позаздрить! – Макар посадив старого на лаву, допоміг одягатися.

– Тепер усе одно…

– Таке придумав, – перебив хлопець. – Ведун у тебе онук. Б’ємося об заклад, що оклигаєш.

– Гаразд-гаразд… Головне, тебе виростив, – одягаючись, старий тримався за онука; навіть натягаючи ватник, не відпускав, спочатку просунув у рукав ліву руку, потім схопився нею за плече й лише потім правою потягнувся до рукава.

Взуваючи дідові валянки, Макар зустрівся з ним поглядом. Очі старого вицвіли, полиняли, погляд пом’якшав і жеврів боязким, німим запитанням…

– Що тобі, дідуню? – обома руками юнак ледь колихнув його за плечі.

– Гаразд, Макарчику, рушимо на волю…

Із воріт, знятих із петель, та ведмежої шкіри вийшла гарна постіль.

– Ось це інша розмова, – зрадів хворий. – У темряву ще встигну. А сонечко он яке ласкаво-привітне! По-справжньому яриться Ярило!

До вечора не поверталися в хату. Просто неба снідали й обідали. Старий кивав бородою в прозору блакить неба, а сам не відводив від онука очей, милувався широким, литим розмахом плечей, великими мозолистими долонями й поглядом, хоча й задумливим, але чистим і прозорим. Уже давно, багато років Макар був для нього й онуком, і сином, і часточкою самого себе, можливо, тією нездійсненною мрією, що залишається в людини, якщо вона недаремно звікувала. Протримався поранений першого дня після отриманого заряду дробу тільки через нього, Макара. Як це, не побачити онука наприкінці життя…

Коли сонце сховалося за перевалом і дихнув тихий вітерець, родина зазбиралася до хати.

– Давай, дідуню, до мене на руки – якнайкраще занесу. Доставлю в світлицю, як лялечку, – пожартував онук, витягаючи вперед напівзігнуті руки.

– Ні, вже звільни від цього. Сьогодні я зовсім козак. Що то значить вільно подихати?! – заперечив старий, за допомогою онука й ковіньки міцно стаючи на землю.

– Казав же, оклигаєш!

– І справді восени на полювання удвох поскакають, – підтримала мати сина, а бабуся весело-беззлобно додала: – У-у, Лішак, переполоху накоїв.

Обидві, бабуся й Галина Василівна, дивувалися зміні. До хати старий докульгав сам, онук лише підтримував під лікті, а перед порогом поранений зупинився відсапнути, потім махнув рукою й видихнув:

– Неси…

– Лягайте, батю. – Галина Василівна перестелила постіль, збила подушки.

– Простору на цій залізяці немає. – Дід кивнув головою у бік ліжка. – Ти ужо допоможи, онуку, на піл піднятися. Тягне чогось до звичного. О-ох, як тягне!

– Твоя воля, дідуню. Посидь поки що на лаві, а я ворота навішу й шкіру занесу, щоб м’якше лежати.

– Тільки перетруси гарненько. Вважай, за зиму-то вперше на білий світ глянула, – старий поскріб п’ятірнею бороду і, коли Макар підійшов до самих дверей, додав: – Дивлюся, не впізнав свого трофея?!

– Якого трофея? – за турботами юнак і справді не зрозумів натяку.

– Якого-якого! Первістка ж твого…

– А-а-а, – тільки й мовив хлопець. Згодом усе не охочіше згадував той тогорічний випадок… Рука мимоволі обмацала ведмеже ікло, що висіло на шнурку під сорочкою.

Улітку й узимку старшокласник Макар їздив до школи верхи. Спочатку далека дорога вимотувала, а потім шість годин у сідлі туди й назад стали такою ж потребою, як сон. Із кожним роком, їдучи до школи й повертаючись додому, він добавляв нові й нові кілометри, тому дідові була велика підмога: чимала ділянка кордону завжди перебувала під пильним молодим оком. Іноді старий бурчав, мовляв, нема чого пильнувати верхи тайгу, уроки треба готувати, але цю науку Макар не сприймав. Вухом не вів. Інших оцінок, як чотири й п’ять, його табель не знав. Навчання давалося легко: вислухав учителя й порядок, а зазирнув у підручник хоч упівока – на все життя. Недарма директор після другого чи третього класу дозволяв відвідувати школу й через день. А застане негода в школі – Макар ночував у селищі.

На останній іспит, як і першого вересня, старший Джовба за традицією їздив до школи. Іспит, як завжди, Макар склав першим, тому поверталися додому ще ранковою прохолодою.

Майже місяць збіг після іспиту. Дід із Тарасівною кілька разів нагадували онукові, мовляв, настав час привезти табель, та й Жека хотіла подивитися на оцінки брата, але він не знаходив часу вибратися в селище.

– Завтра зранку їдемо, – рішуче оголосив дід і слова свого, як завжди, дотримав. Час за розмовою минав непомітно.

– Ось ти, Макарчику, в дев’ятий переступив. Єшо дві зими – велику грамоту одержиш. А подасися вчитися у свій МГУ – забудеш діда. Зустрінемось – не впізнаєш, – жартував старий, не знаючи, як інакше висловити гордість: онук до шістнадцяти років змужнів, наче кедр. Увійшов у силу. Тямущий, як ніхто в роду.

– Ні-і-а-а, дідуню, – не роздумуючи, забасив Макар. Голос його за зиму й весну загустів, установився й нагадував дідів, так що мати й бабуся не могли розрізнити. – Ми завжди разом будемо.

– Батько твій покійний теж обіцяв. Та, бач, як склалося: вивчився – і понесли крила козака…

– Я ж на лісотехнічний факультет, – при згадці про батька голос хлопця затремтів.

– Та невже? Так тебе там і чекають. Та ще й на горах Ленінських! У новому ж приміщенні, що на весь світ одне…

– Приймуть, коли Макарко сказав, – впевнено заступилася за брата Жека.

– А ти більше прислухайся, коли старші розмовляють, – старий суворо подивився на дівчисько, – а то звикнеш по-заячому стрибати – бігати не зможеш.

– Давно визначився, – смуток за батьком пом’якшили слова сестри. Макар посміхався широко, радів, що цього разу його перевага – дідові бити нема чим. – А після університету – на кордон повернуся.

– Ну, хіба що в лісотехнічний. Поживемо – побачимо. Скільки лісотехнічних із дипломами в місті укорінилися. Хоч і на камені, а проросли, штани протираючи, – не змовчав старий і знову переможно глянув на онука. – Видно, ядрений їхній корінь, коли камінь кришать.

– Ні-і-і-а, дідуню, все одно моя буде зверху, – не здавався юнак. – Вступимо. Закінчимо й приїду. Ми вже з Андрюхою списалися. Тільки він у геологи хоче.

Розмовляючи, доїхали до малинового раю.

– Перевіримо, дідуню? – запропонував Макар, не чекаючи згоди, зсадив Женьку й сам зіскочив із коня.

– Побалуйте-посмакуйте! – старий слідом за онуками відпустив коня, але в гущавину не пішов.

Тут біля перших кущів, обійшовши стару осику й не встигнувши поласувати ягодою, Женька натрапила на ведмежа.

– Ой-й, яке гарненьке! – вигукнуло дівчатко, замість того, щоб тихенько піти. Маля чи то від переляку, чи то з радощів вискнуло.

Тієї ж секунди з малинових хащ вилетіла розлючена мати. Женька завмерла на місці. Заціпеніла. Ведмедиця вже підняла лапу, але Макар хльоснув її батогом. Мамка розвернулася, заревіла. Юнак не встиг отямитися, як волохата туша притиснула його до осики. Довгі вигнуті пазурі звіра полоснули кору дерева. Жека заверещала: «Ді-і-дуню!». Макар задихнувся гарячим подихом вишкіреної пащі. Рука мимохіть рвонулася до піхв, і хлопець всадив клинок по самі вуса в живіт звіра, натиснув щосили вниз на рукоятку…

Старий не встиг навіть зірвати зі спини рушницю чи рота відкрити, як здоровенна туша, заревівши, кинулася убік від осики. Борода старого затряслася. Звір качався, рив пазурами землю, мох й оглушливо ревів. Двома пострілами мисливець добив ведмедицю. А юнак ще довго стояв, прикипівши до осики, залитий від голови до ніг смердючою зеленню.

– Макарчику-у-у? Ма-ак-карчику-у! – шепотіла Женька, трусячи за плечі брата.

Кілька днів Макар ходив гоголем: вірив, що не лише врятував сестру, але й звіра зборов свідомо, холоднокровно, як навчав дід, а не запоров із переляку. Та згодом, коли вляглася хлоп’яча хвацькість, усе рідше тішив самолюбство, добре знаючи, що випадково, завдяки осиці й інстинкту врятувався, і звір не залишив на ньому свого автографа…

3

– Бач, дочко, який у нас Макарчик герой, а червоніє, начебто дівиця на виданні.

– Було б про що казати, – обличчя Макара палахкотіло, як доспіла ягода малини.

– Як це про що? – захоплено продовжував Федір Корнійович. – Не кожен мисливець похвалиться таким трофеєм. Таку махину, по правді сказати, уперше побачив.

– Якщо по правді, дідуню, то з переляку… У нестямі ножем орудував, – обличчя юнака сполотніло, ніби почервоніння зійшло разом зі словами правди.

– Ну-у-у, геро-о-ою! Годі, годі! – гудів тайговик-мисливець, і не зрозуміти було ні з вигляду, ні з голосу, про що думає в цю мить. – Не знаю, як потім, а батогом уперіщив звіряку, Жеку рятуючи, при здоровому розумі.

– І ще, дідуню, не чистий перед тобою, – Макар і сам не знав, чому до кінця оголюється, але відчував, що це треба насамперед йому самому. – Пам’ятаєш, два дні в тайзі гибів, а сказав, що негоду перечікував у зимарці.

– Забув, Макарчику. Було… Не було… все травою-биллям поросло. Роки, роки… – Неохоче відгукнувся старий, ніби його все це анітрошки не стосувалося й не цікавило.

– Та як же? – розгубився онук. У басовиння голосу вплелися дзвінкі нотки.

– Це того разу, батю, коли дві доби сніг, мов злива, йшов, – нагадала Галина Василівна.

– Снігопад тільки день, а я на третю добу прийшов, – уточнив Макар.

– Чи не однаково: день-два. Та й кому воно тепер потрібно? – так само неохоче басив досвідчений тайговик.

– Мені, – буркнув Макар, уже не приховуючи образи в голосі. Незрозуміла байдужість діда вдарила болючіше, ніж колись лозина.

– Ну-у, коли тобі – тоді ділися таємницею. Легше стане.

Лише зараз онук упізнав звичний дідів голос, і погляд видався знайомим, як того дня, коли старий запитав, де він вештався дві ночі.

– А що викладати… Заблукав… Першу ніч у тайзі в заметі ночував. І другого дня блукав. По колу… І не розмовляти б нам зараз, та натрапив на слід якогось мисливця. По його лижні й на зимарку вийшов.

– Говориш, на зимарку, – Джовба задумливо доторкнувся до бороди.

Саме зараз Макар збагнув, чому дід удавав байдужого, безпам’ятного. Як завжди, непомітно старий знову загнав його в кут. Онук зашарівся й вийшов на двір, остаточно укріпившись у підозрі, що тоді не проґавив його дід, а вивів до зимарки. По дідовій лижні вийшов до озера.

– Виходить, зовсім виправився бата, – погладжуючи бороду, задоволено зарокотав старий.

У рокоті свекра чулося стільки гордості, що невістка, як і син, зашарілася.

До поранення дід завжди здавався юнакові мовчазним, сильним, всезнаючим, а тепер незвично було бачити його говірким, майже безпомічним. За весну онук і зовсім переріс старого, та й у плечах став ширшим – спробував якось надягти його ватник, а він тріщить по швах, рукава короткуваті.

Від усвідомлення своєї сили Макар посерйознішав та все жалкував, що з браконьєрами дід зустрівся «сам на сам». Удвох сплели б їм постоли й роги.

Місце засідки Макар обстежив на череві. Четвірку вилупків бачить, як живих: знає, в що одягнені і як ходять; за слідами визначив їхній зріст і взуття, а жакан і дріб чужинців завжди носив із собою, досить розпакувати їхній патрон – і не треба ніякого паспорта. Зберігає й шапку чужинця, яка палахкотить рудизною, з кількома його волосинами, що пристали. Тільки б попалися – від таких доказів не відкрутяться…

Очікування зустрічі з браконьєрами щодня додавало хлопцеві сили й упевненості. Протягом хвороби діда подорослішала й Женька. Одинадцятий рік дівчинці, а помічниця хоч куди.

– Дідуню, а що в тебе на тілі? – запитала онучка, витріщаючи очі, побачивши спину й груди старого, коли допомагала переодягти свіжу натільну сорочку.

– Рубцями цікавишся?! – прошепотів поранений, але коли в світлицю зайшла дружина, поморщився й надовго замовк, ніби забув про запитання.

Женька терпляче чекала. Ледь бабуся вийшла, дід потягнувся до лави, де лежав складений одяг, і зняв із ременя ніж. Зовні він непоказний, якщо не зважати на бронзову голівку на відполірованій дерев’яній рукоятці, та й піхви від часу зовсім зносилися, але витягнеш – очей не відвести від клинка із синюватим відливом. Відразу видно: такому клинкові дріт або цвях – як тонка гілочка.

– Рубцями цікавишся? – повторив хворий задумливо, потім хотів щось додати, але ковтнув слину й мовчки вклав ніж у піхви та обережно поклав його на лаву.

– Розкажи, дідуню, розкажи, – наполягала Женька, а Макар мовчав.

Порослі рудуватою щетиною щоки Федора Корнійовича спочатку зрозовіли, потім сполотніли, а очі затуманилися, зволожилися. Макар пошкодував, що Жека почала і справді тяжку для старого розмову. Ще хлопчаком, побачивши вперше діда в лазні, злякався й позадкував до дверей: усе тіло його вкрите страшними рубцями. Відтоді не раз хотів довідатися про дідову таємницю, але не наважився. І навіть бабуся не сказала. «Не любить він згадувати ті дні, Макарчику», – Тарасівна глянула на пожовтілу від часу фотографію, очі її на мить зажурилися й відразу заблищали задиристо.

– Одначе, забалакалися, – нарешті буркнув поранений. – Огорожу цього ж тижня підправте, а то незабаром ведмідь пролізе – боки не обдере. Літо, самі бачите, на підході. З теп-лом вдома не посидиш…

– Підправлю, підправлю. Незабаром розтане. Підсохне трохи, – відгукнувся юнак. – Роботи там на півгодини.

– Та й на Далеке озеро частіше навідуйтеся. Щоб не проґавити порубку. Ліс саме поспів. Цього року ліспромгосп із ділянки Михайловича почне шкіру зелену знімати й точно до озера вийдуть… Простеж, щоб останні чотири ряди до води ні в нас, ні в нього не займали. І за молодняком око потрібне. Інакше зведуть, бузувіри. – Старий воював за кожне дерево. У ліспромгоспі знали: на ділянці діда не нашкодиш. Дерева валили не вибірково й не підряд, а лише у визначених господарем кордону квадратах. – І побіля джерел хоч кілька рядків відвоюй, а то обміліють і пропадуть притоки.

– Ти, дідуню, не турбуйся. Усе знаю. За всім устежу. Жека допоможе, – від потайливості діда було не по собі, але вигляду не подавав і голос звучав упевнено, рівно. – Коротше, не цькуй себе. Швидше оклигуй. Літо, справді, на підході…

Із нетерпінням, як ніколи, чекали на кордоні літа. Довідавшись про поранення батька, обіцяв приїхати старший син Джовби із сім’єю.

4

Тепло в їхні краї, як завжди, прийшло раптово. За один день. Земля менше ніж за тиждень станула, оголилася, підсохла й відразу заїжачилася, зазеленіла сходами. Буянню життя, здавалося, не буде кінця, але через місяць зелень спеклася. Пожовкла. Сонце палило нещадно. Такої задухи, як у те літо, не пам’ятали навіть старожили. Від жари вмліло й завмерло все живе. Тільки ґедзі, комарня й мошкара лютували несамовито. На кордоні остерігалися пожеж. Довелося доглядати й за вуликами. Хлопець ніколи не думав, що з пасікою стільки турбот.

Усі дні від світанку до смеркання Макар та Женька проводили в роз’їздах по кордону. Найчастіше зупинялися на відпочинок там, де застала коротка літня ніч. А вранці – знову сідло й нескінченний шлях у зеленій духоті.

Відразу ж після іспитів на кордон заявився Льонько, а після першого курсу на канікули приїхав і Герка. Макарові стало легше, вільніше, а головне – веселіше. Про море, про гори розповідав студент, і під великим секретом зізнався, що вже не тільки цілувався з дівчатами. Юнак слухав, не дихаючи, червонів, дивуючись, як складно й доладно Герка та Льонько розповідають, як змінюються з року в рік, нагадуючи молоді деревця, що ще не ввійшли в силу: здається, жодних змін, хіба що витягнулися, а придивишся – нові сучки вигнало й на старих побільше відростків; та й кора вже не гладенька, рівна, а дрібними борознами й зморшками вкривається…

Так, змінюється Герка! І не лише зовні. Як-не-як, у Москві навчається. Минулого року золоту медаль показував, і в інституті – одні п’ятірки. А в нього, Макара, нічого цікавого: все та ж тайга, турботи про неї і навіть школу через поранення діда навесні майже залишив. Щоправда, директор дозволив навчатися самостійно, а іспити складати з усіма, але халтурити Макар не звик. Один загублений рік у житті нічого не вирішував. Тож, можливо, рік і пропустить, якщо добре не підготується за літо й не складе іспити в серпні.

Не встигли на кордоні звикнути до одних гостей, як з України приїхали Джовби. Обійми, сльози, подарунки, зітхання. Першого вечора гості поводилися тихо, але, зрозумівши, що старий одужує, а після приїзду сина й зовсім збадьорився – розмірено-неспішний тайговий уклад сім’ї пішов під укіс: у світлиці діти майже не затримувалися, подвір’я й прилегла тайга переповнювалися лементом, свистом, сміхом – тими непередаваними веселощами, на які здатне лише дитинство…

Із цікавістю Макар придивлявся до тітки й дядька. Зустрівши на вулиці, не впізнав би родичів. Навіть Андрій залишився в пам’яті з луком у руках, мордастенький Андрюха-Три Вуха, а не той, що на фотографії з коміром сорочки поверх краватки у вигляді банта. Гарно брат стріляв – другий після Петька. А зараз – що на фотографії, що наживо – зовсім незнайомий, чужий хлопець; лише через кілька днів обличчя його почало проявлятися і зв’язалося з тим, із дитячим біля береста, де вони, натягуючи тятиву лука, вганяли стріли в портрет Гітлера…

Кузьму Федоровича з дружиною поселили в світлиці, де під час війни жила Катерина Юріївна із сином, а Андрій приєднався до молоді, яка завжди в літній приїзд ночувала на сіннику.

– Нумо, Андрюхо, подь сюди… Ану, онуку, повернися до сонечка, – Льонько підштовхував гостя до віконця на сіннику, куди вривалися останні промені сонця. – Я т-тя, баламута, наскрозь видю!

Льонько супив брови, нахиляв голову, ніби силкувався буцнути двоюрідного брата Макара й повертав худючого гостя то одним боком до віконця, то іншим. Андрій, хоча й не розумів, у чому справа, слухняно підтримував гру. Макар із зусиллям стримував посмішку, а коли Льонько не витримав і щосили зареготав, Герка забасив майже по-дорослому, мружачи темні очі:

– Ну, чого зуби скалите й іржете, як жеребці іподромні…

Друзі перезирнулися, таємниче посміхнулися, потім розповіли, як у дитинстві оглядали себе на сіннику після дідового: «Я вас, баламути, наскрозь видю». Андрій своєю безпорадністю нагадував їх самих у дитинстві; після відвідин річечки й хащі згадали тих недотеп-неумійок, які, вперше в лихоліття потрапивши в тайгу, називали спочатку зелену нескінченність лісом, не розуміли її законів та мови.

Час летів непомітно. Через якихось два тижні Герка й Андрій забиралися в глушину, розпалювали під дощем багаття одним сірником, споруджували курені, ночували по кілька діб далеко від житла й людей, непогано ловили рибу, розрізняли їстівні ягоди й гриби; через місяць вони вже добували сільцями або луком птаха, й хоча без Макара не прожили б ситно на підніжному кормі, який рідко хто з містян здатний добути в тайзі, але вже й не пропали б самі.

Жадібно, мов пісок вологу, Андрій усотував тайгову науку. Домовилися з братом: вступають наступного року до МГУ, у той, що повинен відкритися на Ленінських горах. Тільки про факультет не могли дійти згоди: Андрій наполягав на геологічному, Макар – на лісотехнічному, мовляв, уже й дідові пообіцяв. Хлопці сперечалися, переконували один одного, не знаючи, що лісотехнічного факультету в МГУ немає; сперечалися, не підозрюючи, що життя часто повертається неочікуваним боком.

Юнаки, згадавши дитинство, ще більше здружилися. По-дорослому допомагали Макарові підготуватися до іспитів, щоб не згаяти рік і разом вступити до МГУ. У вільний від обходів кордону час гості засиджувалися біля діда, слухали нескінченні оповіді про давнє життя, про громадянську війну.

І, звичайно ж, про тайгу, про яку він знав те, чого в книгах не прочитаєш і про що міг без утоми говорити годинами.

Полюбили хлопці діда й тайгу, а паролем стала стареча приповідка: «А-а нумо, внуко, по-одь сюди: я т-тє-є, баламута, наскрозь вид-дю…» Особливо часто гості намагалися побачити один одного «наскрозь» у лазні. Жар стояв неймовірний. Віник немилосердно лупцював спину й боки, розливаючи дух не тільки берези, ялини, модрини, полину та інших невідомих їм ароматів, але й пахощі рідкісного тут дуба та «заморського» евкаліпта, який не ріс у цих холодно-студених краях і який привозили старому з Європи та Кавказу геологи або інший вдячний люд. Жар проймав до кісток і печінок, та вимовлена співучо приповідка допомагала легше витримувати добровільне катування… Найчастіше через свою худорбу «онуком-баламутом» виявлявся Андрій. Дивлячись, як брата повертають перед віконцем, Макар згадував нещодавню ненароком підслухану розмову дорослих…

– Шкода, що Андрійко зовні не нашого кореня-племені – кволий, – у голосі діда чулося співчуття, жалість й одночасно ревнощі, ті особливі непередавані ревнощі за близьку людину, якою хотілося б пишатися й сказати при нагоді по-простому: це мій молодець, мовляв, знай наших…

– Не корінь-плем’я винні, батьку, – зітхнув Кузьма Федорович, і обличчя його, незважаючи на густу бороду, як і зазвичай, здавалося неживим через деформовані в катівнях гестапо вуста, що складалися в щілину лише під час їжі або розмови.

– Знаєте, батьку, як довелося під час окупації, – вступила в розмову невістка. Її карі очі мимоволі заблищали при спогаді про ті потойбічні дні. – Андрійкові тільки рости… Організм молодий, «будматеріалу» просить, а наші засіки… Працювати на фашиста совість не дозволяла. Добре, вдалося вирватися в село. До неньки. У місті б зовсім… – жінка замовкла, опустила очі, що раптом заблищали, і видихнула, простогнавши: – Та що говорити, батьку, коли тут, на кордоні, Андрійко вперше м’яса досхочу наївся… А так він тямущий. Наш…

Від слів тітки Макар повів крутими плечима, глитнув слину; під грудьми раптом засмоктало, як буває ввечері, коли тільки-но повернешся з тайги, а піч дихає наваристим духом. Він покосився на стіл, де від обіду стояли ситі залишки в чавунцях. Тут, у глушині, теж доводилося несолодко. Багато чого не вистачає й зараз. Особливо відчував убогість їхнього життя, коли гостював у Льонька, а тим паче в Герки. Щоправда, вперше, коли хлоп’ям потрапив до міста, мало звертав уваги на квартири товаришів, але востаннє щось неприємне сколихнулося в грудях. Обвіяло холодком… У світлиці діда та бабусі немає ні горіхових гарнітурів, ні килимів на стінах. Про трофейний справжній кіноапарат і поготів мовчить. Піаніно. Магнітофон – то дивина. Але про їжу на кордоні не думали й у найтяжчі для країни дні. Тайга, тільки не лінуйся, годувала їх і сім’ю Льонька, та й гостей бабуня з матір’ю завжди знаходили чим вітати, коли ті заявлялися в їхню глушину… І на книги скаржитися гріх. Уся стіна в світлиці між вікнами віддана під стелаж.

Дорослі розмовляли про війну й катування, про повішених й облави, а Герка інколи сумнівався, що в книгах та кіно про звірства фашистів говорять правду.

– Це ж мистецтво – там завжди перебільшують, щоб вплинуло, – намагаючись не заважати дорослим, зашепотів Герка. – Правда, Андрюхо? Сам бачив! Своїми очима. Адже два роки під німцем ходив!

Андрій пополотнів, потім видавив ледь чутно:

– Про повішених, побитих, спалених – мовчу!! У нас по центральній вулиці Леніна, може, пам’ятаєш її, Макаре, та, що впирається в парк, фашисти вели нанизаних на дріт через щоки, наче риби крізь зябра, полонених, а по боках крокували автоматники із собаками… Така ось пропаганда…

Шепіт Андрія пролунав сильніше за вибух. Ніхто більше не сказав жодного слова, а Герка не наважився підняти очі…

– Треба ж так людину скалічити, що мати рідне дитя не пізнає, – раптом запричитала Тарасівна, обійнявши спочатку невістку, а потім притискаючись до сина, гладила йому обличчя, плечі, спину. – І щоб їм ір-р-род-дам ок-коян-ним у труні перевернутися, горіти в усіх казанах пекла, здохнути, горіти й жаритися в пеклі повік.

Макар крадькома глянув на дядька. Обличчя Кузьми Федоровича переорано сильніше, ніж спина діда, а приплющений і повернутий, як у боксера, ніс здавався зайвим на мертвому обличчі. Тишу світлиці порушувало схлипування старої; сльози котилися по щоках тітки – погляд її спрямований крізь вікно вдалину, на батьківщину, в ті місця, де в дні випробувань усе горіло й стогнало, здригалося й кричало, де на людей навалилося таке лихо, що навіть тут, у тайболі, й через стільки років миру душа людська виливала страждання, сльози та біль…

Мовчали гості й господарі. Мовчали дорослі й ті, хто через рік досягнуть невидимого кордону повноліття. Макар переглянувся з товаришами, кинув погляд на Женьку. Голінаста побігайка, щоб зрозуміти розмову дорослих, не пропускала ані слова, ані погляду; різнокольорові очі її все сильніше темніли, всотуючи біль та страждання інших. Нерухомо сидів і Кузьма Федорович. Обличчя його жодного разу не здригнулося, не відгукнулося на слова матері, немов голосила вона не через нього, й він не має до всього, що відбувається, жодного стосунку; лише очі, що поблискували з-під кошлатих, таких же, як і в батька, брів видавали хвилювання. Не міг здолати себе й тайговик-мисливець. У громадянську – партизан. Завжди стриманий і спокійний, сьогодні, дивлячись на сина, він усе частіше рухав плечима.

Так само зненацька, як проклинала іродів, Тарасівна вилетіла на подвір’я в господарських справах, про які, розхвилювавшись, забула.

Найстрашнішою лайкою для Тарасівни було слово «ірод». У гніві до війни набожна козачка вимовляла його співучо й звук «р» гуркотів, немов по залізному даху під час грози розкочувалися важкі колеса. Спокійну й стриману бабуню важко було вивести з рівноваги, але коли розмова стосувалася тих, хто завдав людям горе й біль, Тарасівна розпалювалася пожежею під вітром. Не мала жінка на землі більших ворогів, ніж фашисти й Гітлер; вони знищили майже всю їхню численну сім’ю. «Доки Всевишній терпітиме на землі клятих ір-родів, тих, хто віднімає безвинних немовлят, тих, хто розпалив пожежу на півсвіту, хто людську кров п’є?»

Проклинаючи фюрера, Тарасівна погрожувала небесам піднятим кулаком, викрикувала прокльони, голосила так, що чоловік ледве втихомирював жінку.

5

Друзі підливали на розпечене каміння розведений гарячою водою квас і трави, настояні за дідовим рецептом. Затамувавши подих, стогнучи й крекчучи, хлопці перечекали перший нестерпний жар, а потім почали нашкварювати один одного віниками, доки стрімголов, зовсім знемагаючи від пекучої насолоди, скотилися з припола, вилетіли з передбанника на берег річки і з розгону стрибали з обриву. Першої миті тіло обпікав холод – наставало блаженство. Його не передати словами, навіть «скуштувавши».

Коли Макар згадав розповідь Андрія про випадок під час окупації, його пройняло тремтіння навіть тут, у парній. Він мовчки поглядав на хлопців, посміхався і з нетерпінням чекав того дня, коли дід зможе після поранення почаклувати в лазні. Здавалося, сам усе робить правильно, але приготовлений ним жар відрізнявся від дідового, як відполірована шкуркою рукоятка ножа від тієї, що довгі роки знала тепло руки господаря.

Після хлопців і Кузьми Федоровича парилися жінки з Женькою, а потім, коли лазня трохи прохолонула, Андрій із Макаром повели митися діда. Старий звично ткнувся бородою в добре розпарений віник і довго дихав цілющим теплим ароматом, час від часу покректуючи та стримано бурмочучи прокльони тим, хто «вивів його з ладу» так, що й насолоди по-справжньому в лазні не відчує. Ганьба, та й годі. Мужик сибірський жару побоюється. На приполок забрався після дітей та бабів.

Настояний травами чай із медом та варенням пили гуртом під берізками, куди рідко заглядав вітерець. Гості знову обливалися потом, кректали, вели неспішно-ліниву розмову, умиротворено щулили очі.

– Дідуню! Егей, дідуню? А чого в тебе спина, як у батька обличчя, вся в рубцях, начебто й ти в гестапо побував? – запитав Андрій, не розуміючи, чому Жека з одного боку, а брат з іншого штовхають його кулаками під ребра.

– Ну-у, баламути, продиху від вас нетуті, – трохи помовчавши, почав старий, кинувши з-під лоба погляд на дружину. – Відчуваю, не відліпитесь. Так і бути, відкриюся. До того ж, о-о-он як притиснуло. Мало чого…

– О-оклига-а-єш, дідуню! – почав Макар і його відразу підтримали гості. – Оклига-а-аєш!

Дорослі посміхнулися й від такої одностайної віри, й від того, як швидко міські освоювали незвичні для них слівця. Не стримав посмішки й дід.

– Гаразд! Гаразд! Слухайте. Давно це було… Ще в громадянську. У Примор’ї. Із дружком своїм – його, як і онука, Макаром звали – від семенівців бігли. З полону. До свого загону пробивалися тайгою, все більше тайболою. Не пам’ятаю ужо на який день, ближче до вечора, зупинилися ягодою підгодуватися, бо із сил вибилися. Розбрелися по паді, щоб місце щедріше вибрати. Токмо на інший берег джерела ступив, чую, Макарко мій виє. У Семенова до чорноти мордували, мовчав, а отут справді реве, як ведмідь-підранок. Прибіг – Макар, мов припадочний, по землі качається. Відразу й не розгледів, що з риссю впритул злився. Тут я і схибив… Та ще й забарився мал-мала з розгубленості… Треба б за шию, а я за лапу звірюку схопив, від іклів подалі. Рись кинула Макара, повернулася, спружинила…

Старий замружився, пересмикнув після хвороби костистими плечима й крекнув, немов знову відчув на спині гостроту іклів та пазурів звіра.

– Ну, а далі що? Далі? – не витримав Андрій.

Макар поморщився, бо з дитинства знав, що дід не любить, коли перебивають або кваплять.

– А чого далі… Звідки знаю! Опритомнів над ранок. Дихати нічим. Груди стиснуло. Пошебуршив руками – м’якенько. Придивився – рись на мені й рука Макарчика до неї тягнеться. Дебелий звірюка: вуса сиві, довгі, ікла жовтизною добряче взялися, а морда криваво-вищерена… Отже, я так міркую: доки звірюка мене кінчала, Макарчик на мить отямився, з останніх сил всадив ніж проміж лопаток і відійшов у інший світ, навіть руку від рукоятки відірвати опісля не міг, – дід закашлявся, потер долонею очі, повертів шиєю й, немов задихаючись, прохрипів, ні на кого не дивлячись. – Я свою стежку дотоптую й на ній усяких людей зустрічав. Одне скажу: чисті праведники – рідше від самородка рудого зустрічаються. Частіше життя – воно в усякого, якщо не вибоїну, то свою щербинку виб’є. Тільки в деяких – одна, дві, і вони людину до смерті тривожать, схибити не дають; а в іншого – все життя щербате, на пилку схоже. Совісті – ні на гріш… Одне слово, моя провина. Не вберіг друга… Там, у тайзі приморській і схоронив. А на згадку – рубці звірюки нажив докупи із семенівськими, та ніж залишився ось цей. Ним же й могилу рив до вечора, тому що ослабшав від крові…

Старий звично потягнувся до піхв на поясі, довго мовчав, перекладаючи ніж з однієї долоні в другу. Інколи кістляві пальці обмацували потертий чохол, дерев’яну рукоятку з бронзовою болванкою на кінці. Кілька разів він кидав на сина й онуків задумливі погляди, потім, ковтнувши клубок, що підступив у горлі, захрипів:

– Гарний клинок завжди знадобиться… Сталюка, здається, самурайська. Що на полюванні, що в… – старий, знову помовчавши, додав зовсім тихо: – Що в лісотехніку аль у геологію. Не знаю, що ви там з Андрійком виберете…

У світлиці запанувала тиша. Раптом у ходиках вище циферблата відкрилися дверцята. Із них вискочила зі світло-сірими зобом та грудкою зозуля; жодного разу не моргнувши жовтуватими очима, розмірено відрахувала час і сховалася в гнізді залізному. З першим «ку-ку» губи пораненого здригнулися, заворушилися, але він і собі не зізнався, що відраховував: години, дні, місяці чи роки.

– Ну та гаразд. Вирішувати треба. А як вирішувати, коли глухий кут… – повільно продовжував старий, немов повільністю мови й рухів міг розтягнути швидкоплинний для нього час. – Ти, Кузьмо, вже пробач батька: за звичаєм ніж потрібно б тобі, як синові, передати, однак ні до чого він тобі. У школі аль удома картоплю чистити? Гарна річ, хоч ніж або рушниця, не повинна без діла на стінці пилом припадати. Візьми лайку – без полювання псина пропадає…

– Про що розмова, батьку! Мені ніж і справді хіба що на стінку. Таким і картоплю не з руки чистити…

– Знаю, Андрійку, коли підеш у геологію тайгою швендяти – ніж тобі в саму пору, – роздумливо мовив старий, дивлячись на внука з України.

Андрій не встиг усвідомити сказане, як знову долинув той же роздумливо-глухуватий голос:

– Як розібратися, коли в облогу[21] потрапив, а по-міському – швидше за все в глухий кут. У кільце. Так що, внуку, не тримай на діда зла. Не рубати ж на двох таке добро?! А лісотехнічний – та ж геологія.

Витягнувши з піхв клинок, старий, ніби тримав у руках живу істоту, ласкаво погладив синювате лезо, провів ним, наче гострячи об долоню з обох боків, і простягнув Макарові:

– Тому візьми, внуку…

– Ну-у-у навіщо? Чого це?! – Макар не зміг при всьому бажанні стримати радість і сумне тремтіння в голосі. Невже й справді дід дотоптує свою стежку? Юнак добре знав не лише безцінну вартість ножа, але й те, як дорожить справжнім клинком кожний мисливець. Не раз чув, як сторонні пропонували за ніж «в-ве-елик-кі-і» гроші або просили обміняти на коштовну річ. – Не на часі розмова, діду. Він ще тобі слугуватиме.

– Бери-бери… Знаю, що кою. – Старий дотягнувся до внука і вклав йому в долоню ніж. – Користуйся. Тільки запам’ятай: ніж до обміну й продажу, як говорила одна людина, не пристосований. Потім синові віддаси, – мисливець помовчав і додав зовсім тихо: – Якщо заслужить…

– Діду, а який він, дядько Макар? – притискаючи до грудей ніж, онук квапливим запитанням намагався приховати несподівану радість. Тільки сьогодні зрозумів, на честь кого його назвали. – Чому ти про нього ніколи не розповідав?

– А, тезко-о твій, – протягнув старий, – та чого отут розповідати? Справжня людина. Про таких удегейці говорять: «У ньому дух амби живе». Амба – по-нашому тигр. Уторопав? Амба!!! Значить, гордий і сильний! Візьміть, приміром, рись: набагато дрібніша за амбу, слабкіша, але не стільки хитріша, як капосніша, тому що стрибає ззаду й завжди підступно. Так і людина: погану важко розпізнати – прикмети ж немає, а ноги й голова на місці. Як мовиться, амба смугаста зверху, а людина – зсередини. Одне слово, світлої душі був мій Макарчик! Людина!

– Такий уже світлий, без єдиної цяточки? – зазираючи дідові в очі, запитав Андрій. – Виходить, не в кожного щербинки бувають?!

Щось у голосі онука змусило замислитися. Світлий, без єдиної цятки Макарчик для дітей занадто високо стоїть-світить, недосяжний, а тому наче не потрібний. Щоб виграти час, Федір Корнійович потягнувся за кисетом, набив люльку, але, як і завжди, не запалив, відкашлявся й ще повільніше, ніж звичайно, поважно загудів зненацька зміцнілим голосом:

– За всіх не поручишся… Та й не кожен відкриється! А в Макарчика щербинка була. Пам’ятаю ще шибайголовою таким, – старий підняв руку на рівень стола, – учився на коні їздити, та все просився на Буланого. А жеребець швидкий, із норовом. «Зажди, зажди, синку», – стримував батько, але якось відлучився на день – Макарчик на коня. Разів шість злітав стрімголов. Розлютився – ланцюгом молоснув жеребця. Хотів по спині, а ока як не бувало. Повернувся батько, погладив сина по голові й ласкаво додав: «Браво, хлопче! Ти б і друге вийняв. Тварина – вона німа. Все стерпить. Так і далі живи. Підучися на живності, а там і за людей візьмешся, мовляв, знай наших!» Зрадів спочатку Макарчик: не шмагали, не сварили, але коли потекли роки – хоч із дому тікай. Одноокий усе нутро вивертає. Просив син продати коня, а батько йому: «Кому він нужон каліка… Хіба що на м’ясо? Та й не допоможе тобі це, коли совість шепоче…» Так і росли разом: Макарчик мужніє, сил набирає, а Одноокий – хиріє.

– Виходить, не нашкодиш – людиною не станеш?! І не буває все-таки безгрішних людей? – запитав Герка.

– Чому ж? У житті, як і в природі, всілякі дива зустрінеш. У щербинках головне – не глибина й розмір провини, а як вона душу зачепить. Один… – старий на хвильку запнувся, – один, – повторив він, – атом скине – й відразу забуде; інший – деревце або квітку змалечку зломить – і на все життя вистачить… Коротше, совість, якщо вона є, хоч і без зубів, а з кістками згризе. Адже гріхи – не пиріжки, пережувавши, не проковтнеш, як не ковтнеш крутий окріп із полум’я. Однак, баламути, вистачить. Уморили. Давайте краще чай дудлити…

Дід замовк і заходився коло чаю. Потягнулися до самовара гості й господарі. Лише Макар не доторкався до чашки. Пальці мимоволі гладили клинок, рукоятку ножа, піхви. Не очікував такого подарунка. Незручно було й перед братом із дядьком. По-новому відкривався тайговик під час хвороби. Помічаючи зміни в дідові, слухаючи його оповіді, онук ще не розумів: старість більше живе минулим, стає повільнішою, неквапливо-поміркованою. Сам же Макар жив не теперішнім – майбутнім. Майбутнє – його бачив просторим, широким, вільним, як розкинута за хатою тайга, як неозоре море, про яке стільки розповідали Льонько та Герка. Макар розумів, скільки втрачають друзі, приїжджаючи до нього у ведмежий кут. Розумів і цінував…

Слухаючи діда та пестячи клинок пальцями, Макар придивлявся до двоюрідного брата. Той спокійно сприйняв рішення діда, хоча очі його горіли, як і в інших хлопців.

– Ти, онуку, не тримай зла на діда…

Від несподіванки гості та господарі здивовано вп’ялися поглядом у старого. Не зрозуміли, до кого він звертався.

– Ти, Андрійку, як і Макарчик, із чистою душею хлопчина. Цей ніж і тобі личить, – Федір Корнійович торкнувся онука, пожував губами. – Обіцяю власноруч відкувати тобі клинок. Зовні він буде, як лялечка – красивіше подарунка. А там, дивись, і лезом мало поступиться.

– Я, дідусю, не образився, – мовив Андрій, спалахнувши від задоволення. – Макарчик – мій брат! Та й на кордоні гарний ніж потрібніше.

Як і в дитинстві, дрібний та кволий Андрій здався Макарові маленьким чистим джерельцем, безпорадним не стільки перед стихією, скільки перед силою та злобою людською. Тяжко йому доведеться в житті.

Стежа шоста. Браконьєри. Герка

Макар спрямував погляд через заґратоване вікно і «намордник» до барака, ніби спробував побачити сусіда по нарах. Лише зараз зрозумів, кого з першої миті нагадував Сивий, не лише фігурою, але й тонкими рисами обличчя, а головне – ставленням до життя. Ще важче пов’язати світи зони й волі, ніж упізнати колись охайного та гарно вбраного знайомого чоловіка, тепер одягненого в лахміття, з місячною щетиною на обличчі. «У зоні, як і на війні, швидше проявляється нутро будь-якої людини», – прошепотів Джовба. За ту коротку зустріч на кордоні він так і не зрозумів, на що здатний його родич. Швидше за все, він не поліз би на рожен.

Помилявся Макар в оцінці свого двоюрідного брата…

1

Директриса, як звали її не лише учні, але й учителі, іноді любила зустрічати учнів біля входу, та Андрій завжди сміливо підходив до шкільних дверей.

– Почекай, Андрію.

Юнак спокійно зробив крок через поріг і приєднався до двох уже затриманих учнів. Відпустивши бешкетників, Алла Михайлівна спокійно, але безапеляційно виголосила:

– Не смій більше зав’язувати «вуха» шапки назад.

– Чому? – здивувався Андрій.

– Ти – син учителя. Відмінник…

– Ну й що? – перебив учень.

– Так ходять лише хулігани та бандити.

– Чому?

– Ти ж повинен бути прикладом.

– До чого тут шапка? – у тоні відмінника – тверда впевненість. – Де логіка?

– Повторюю, так ходять лише покидьки, злодії, хто в тюрмах сидів. Наступного разу заверну додому, – закипаючи внутрішнім гнівом, але зовні спокійно наполягала Алла Михайлівна, обпікаючи учня поглядом, переповненим темним полум’ям. – Ти зрозумів?

– Так зручно, – знову спробував пояснити Андрій. – У мороз – не холодно, а потепліє – голова не потіє…

– Ти що товаришуєш із покидьками та шпаною? Розмову закінчено.

Змовчавши, учень пішов. У школі знали: директорка слів на вітер не кидає. Від справжньої шпани відмінник завжди тримався подалі, а шапку так носити любив. Та й справді – зручніше. Якби наказ був зрозумілим і логічним – чому не виконати його. На уроках і навіть удома Андрій сидів задумливий.

– Ти що, захворів? – захвилювалася мати, побачивши сина після школи.

– Здоровий, – неохоче буркнув він, колупаючись ложкою в картоплі.

Мати доторкнулася губами до синового лоба, додала підсмаженої цибулі, шматочок хліба і здивовано глянула на чоловіка.

– Певно, перемерз. Мороз із вечора міцнішає, – Кузьма Федорович кивнув на розписане білою люттю вікно і додав: – Отримаємо відпускні і до наступної осені стягнемося на півпальто. З бічними кишенями…

Спідлоба Андрій глянув на батьків. Думав, вони забули про його мрію. Таке півпальто купили і Віктору, і Василеві.

– Не переживай, синку. Друзі зносять, а тобі і для університету ще вистачить. Візьмемо довше. За рік підростеш – якраз буде. І майже нове… До закінчення школи і годинник справимо. Отже, відправимо до столиці у всеозброєнні…

Півпальто. Годинник… Хлопець з апетитом докінчив вечерю, вискочив з-за столу з таємничо-загадковою посмішкою до книжкової шафи. Погортавши книгу, він зовсім повеселів і почав дочитувати «Дванадцять стільців».

Вечір, ніч і ранок здалися підліткові як ніколи довгими. Він і в школу вибрався раніше, але щоб з’явитися вчасно, накинув по дорозі чималий гак. Алла Михайлівна завжди виконувала обіцянки, а тим паче контролювала виконання своїх наказів. Помітивши «порушника», вона випросталася, трохи розвела руки, стала схожою на хижого птаха, що готувався до стрімкої атаки.

– Добридень, Алло Михайлівно, – як ні в чому не бувало, Андрій звично кивнув головою.

– Я кому вчора наказувала? – Директорка на подив усіх залишила свій пост і зникла з учнем у коридорі. Обличчя жінки заполум’яніло гнівом. – Ти що захворів?

– Так зручніше…

– Я ж пояснила: так ходять лише шпана і вуркагани. – Незрозуміла впертість учня дратувала все сильніше. Алла Михайлівна давно забула, коли їй сміли заперечувати.

– Невже будь-яка людина, яка носить так шапку, – погана? – Сірі з блакитнуватим відливом очі Андрія здавалися чистими, як заповідне озерце.

– Лише покидьки, повторюю, найнікчемніші людиська з огидними манерами зав’язують «вуха» назад, – підвищила тон директорка. – Що ж, тебе, як останнього і злісного хулігана, відраховувати на тиждень зі школи? З кого приклад береш? Учися в батька.

Аллі Михайлівні вже давно не суперечили не лише учні, але й педагоги. Багато років її слово – вирок остаточний і оскарженню не підлягав. Готова зірватися на крик керівник школи ледь стримувалася. У несподіваній твердості та впевненості юнака з прихованою посмішкою вона впізнала зовнішню м’якість і лагідність його батька, який міг іноді виступити проти всього педколективу й обстоювати свою думку перед будь-якими інстанціями. – Наслідуй шанованих і гідних людей… Ти в кіно бачив, щоб позитивний герой носив так шапку?! Злодії, бандити, нікчемні людиська…

Останні три слова Алла Михайлівна вимовила, вже дивлячись у підставлену Андрієм відкриту книгу. Підкосилися ноги. Щоб не впасти на підлогу, вона, занімівши, притулилася до стіни. Обличчя стало таким же крейдяно-білим, як свіжовибілена стіна коридору. Очі її, здавалося, як у рака, ось-ось викотяться з орбіт і гепнуться на підлогу. Із сторінки книги на неї дивився натхненник й організатор усіх наших перемог. «Вуха» його зимової шапки були зав’язані назад, точнісінько, як в Андрія. Відмінник із шанобливим виразом обличчя тримав перед грозою школи розкриту книгу.

Алла Михайлівна не знала, скільки простояла в заціпенінні. Нігті по-пташиному уп’ялися в штукатурку. Рука важко й неусвідомлено потягнулася до кишені піджака. Пальці машинально дістали цигарку, розім’яли. Чиркнув сірник. Учні, проходячи коридором, здивовано витріщалися на шкільного бога, який курив. Розгублено дивилися на грізного керівника й поодинокі педагоги. Ніхто з них не міг припустити, що залізна праведниця, непримиренний борець із порушниками шкільних заповідей, зловживає тютюном. Оповита клубками диму, директорка все ще розглядала знайоме вусате обличчя у шапці-вушанці.

– Що з вами? – Костянтин Михайлович, учитель фізкультури, шанобливо торкнувся плеча жінки.

Алла Михайлівна здивовано подивилася на педагога і, спочатку не звернувши увагу на біль, квапливо почала м’яти в долоні запалену цигарку. Поступово гроза школи отямилася.

– Усе гаразд. Ідіть на урок, Костянтине Михайловичу. – Голос директорки набував із кожним словом звичної упевненості і твердості, але, побачивши Андрія, вона знову зашарілася. Як повести себе? Що сказати?

– Куди ж мені? – дивлячись на шкільного бога безвинними оченятами, запитав юнак. У ту мить, коли богиня стала білішою за свіжий сніг, влипла в стіну, а потім закурила, Андрій пожалів її. – З будь-якого правила є винятки…

– Звичайно ж, бувають, – радо підхопила Алла Михайлівна. – Ти правильно все розумієш, Андрійку. Бо відмінник. А фотографія… Швидше за все, ще дореволюційна… Йосип Віссаріонович, ховаючись від шпиків, змушений був зіграти чужу роль… Логічно?

– Логічно, – після роздумів погодився учень. – Та й Сталіну так зручніше. Він же після революції, ставши Вождем, продовжує так носити шапку!

– Ти, Андрійку, справжній філософ. Далеко підеш, – трохи помовчавши, директорка додала: – До того ж, вам, чоловікам, видніше. Шапка – не хустка. Можливо, нам, жінкам, іноді не варто втручатися в чоловічі справи…

Учень і педагог обмінялися люб’язними посмішками, розійшлися. Відтоді Алла Михайлівна назавжди залишила свій пост № 1 біля вхідних дверей школи.

2

Чи то від холоду, чи то від спогадів Макар щулився. Потрапив у «пастку» з браконьєрами, мов курча в борщ. Борщ буває і холодним, а він стрибнув у крутий окріп.

Самостійна охорона кордону довгої весни навчила Макара цінувати дідові тайгові секрети. Та й такого безкінечного літа не пам’ятав. Сонце не лише скосило траву, але й поскручувало листя на деревах, визолотило очерет, зварило всю зелень. Нелегко доводилося, але він радів – жодної пожежі за літо. Через тиждень-другий або спека спаде, або дощ бризне. І дід, вважай, одужує…

Наступного дня після лазні друзі вирушили в обхід кордону. Йшли тим на вигляд розмірено-неспішним дідовим кроком, який мало хто витримує й до опівдня, хоча спочатку здається, що ніхто не квапиться і швидкість – зовсім не швидкість, а прогулянка. За звичкою Макар ревниво придивлявся до Льонька, оцінював його дружбу з Геркою. З усього видно, їх єднала не лише спортивна боротьба. На перший погляд хлопці нагадували братів. Обидва вищі середнього зросту, але налиті не природною міццю, а набутою в спортзалі після посилених тренувань. Голови ледве не зливаються з шиєю, руки бугряться силою, а груди здаються щедрими напливами на дереві.

– Г-гар-р-рно йдемо для дихалки, – час від часу повторював Герка, змахуючи з чола піт.

– Це точно, – підтвердив Льонько й віддано подивився на товариша.

Поглядаючи на друзів, Макар не забував про Андрія. Той ішов мовчки, не відчуваючи втоми. «Треба ж!» – із кожним днем усе більше дивувався Макар, хоча спершу вважав брата не просто слабким, а справжнім хирляком; та й звідки силі взятися, коли їсти, здавалося, по-справжньому не вміє. Лише після почутої розмови Макар інакше сприймав брата й намагався, як і мати та бабуся, підкласти зайвий шматок і ласий, і більший.

Сонце підіймалося над тайгою. Хлопці не уповільнювали крок. Макар полюбляв далекі переходи. У дорозі ніщо не відволікало. Голова під час ходьби свіжа, пам’ятуща. Згадував розмови з бабусею, з матір’ю, повторював шкільні уроки, але найчастіше повертався до розповідей діда, по-новому їх переосмислюючи, а іноді й вступаючи в заочну суперечку.

Останнім часом тайговика Джовбу все більше непокоїло Далеке озеро й «бобристі» гості, що унадилися на кордон до Михайловича. Звідки провідали міські «бобри» про красу цих країв, старий не знав, але Макар подумав: Льоньчини й Герчини батьки могли поділитися баченим, коли самі приїжджали сюди відпочивати.

– Ти частіше, внуку, зазирай на озеро, – часом із прихованим болем нагадував Федір Корнійович. – Якщо і справді удумали там комбінат ставити – занапастять край бузувіри тупоголові, а якщо нікчемна балаканина – треба зберігати красу людям.

– Мало що язиком плескають, – щоб не засмучувати пораненого, заспокоїв онук, хоча після поїздки до друга довідався, що питання, як висловився Микита Омелянович, теоретично вирішене: залишилося доопрацювати деякі деталі, «устаканити» формальності в Москві, чим сам і займається.

– Трапляється, що дим буває без вогню, але з комбінатом, чує моє серце, і вогню вистачить, і дими попливуть. Проґавлять час, кинуться – замість краси й користі людям – згарище. Це ж треба удумати: папір варити серед такої краси!

Доки старий мовчав, Макар подумки оглянув кордон і тільки зараз по-справжньому зрозумів, яку первозданно-заповідну красу оберігали буреломи, непрохідні хащі та болота від близького при нинішній техніці міста. Зробили свою добру справу й пороги. Колись у цих краях річка була вільною та чистою до витоків, але в громадянську, рятуючись від колчаківських загонів, рвонули скелю над руслом і запорожили річку. Відтоді, якщо не вважати нерестову рибу, мало хто знав шлях у верхів’я й міг провести човен крізь вири та кам’яне громаддя.

– Карячуться-карячуться, а чого папір псувати, чого вирішувати, адже й жуку зрозуміло, що коли по-господарськи дивитися, то отут заповідній зоні місце, – не міг заспокоїтися тайговик. – Ну, на крайній випадок, людей возити, щоб душею відходили та менше злобилися; ну й, зрозуміло, не гріх курорти поставити. Сам знаєш, деякі наші болота в найлютішу лють не промерзають. Подивишся: снігом усе вкрито, затверділо, а ступив ногою й рухнув – лісовик не допоможе. Вода й грязюка тут цілющі. Будь-яку хворість зцілюють.

– Ось і твої рани загоїлися. – Макар чув, як дід відмовився їхати в лікарню. Подякував лікареві, що «залізо з тіла виколупав і не дав гигнутися, а на ноги тепер мене тайга поставить. Відвик я від каменю – задихнуся в місті». – Незабаром на полювання підемо, як говорила бабуня, а ти мені ніж передав.

– А ти не супереч дідові. Бабуня-бабуня, – старий ревниво подивився на онука. – Ми ще в громадянську тут рани та болячки гоїли. А тепер сляпі: те, що під самою бровою – ні-ні. На Кавкази або в закордон «бобри» швендяють. І згадаєш моє слово: через десяток-другий років народ сюди повалить. Ще вихвалятимуться один перед одним…

Протягом останнього року охоронець заповідного куточка ділився мріями: як із більшою користю використовувати унікальний кордон, де прокласти туристську стежку, а де санаторій поставити. По озеру, безперечно, пустити лише веслові човни та під вітрилом, щоб тишу не порушити, звіра, птаха, рибу не турбувати, та й, зрозуміло, не споганювати неймовірної чистоти воду. Тридцять три джерела наповнювали кам’янисту чашу, виточили в берегах бухточки, утворили плеса й затони. Надлишок води озеро віддавало лише одній річечці, що несла свої води в громаду річки, а відтіля вона вже потрапляла в холодне море…

– Коротше, вчися, внуку, і бери всю єнту мороку в свої руки. Гріх таку ліпоту від людей таїти, якщо, само собою, на той час ір-ро-ди безголові все не занапастять, а це ще більший гріх, бо порушене вже не воскресити…

– З’їздив би ти до міста. Розповів би у великому кабінеті. О-ось, як красно кажеш, мов співаєш – заслухаєшся.

Багато перейняв Макар від діда: манеру триматися й ходу, ставлення до справи й небагатослівність, а в розмові, щоб зробити йому приємне, часто міг ввернути не книжне слівце, до якого охочий мисливець-тайговик, красу якого розумів і цінував. Та й розмовляв він по-різному: то як мисливець або житель селища; іноді в гладке мовлення впліталася в’язь неписьменних предків, а іншим разом пересипав мову прислів’ями, приказками або вкраплював билинно-казкові самородки слів-самоцвітів.

– Справді поїдь, як оклигаєш. Доберися до самого верху. Однак не до «бобра» – до людини з душею, не засушеною папірцями…

3

– Сліди! Дивися, Макарчику, сліди! – перервала Жека думи брата. Він і справді пропустив неясні відбитки на стежці. І Буран стривожився…

– Молоток, Жеко! Не око – алмаз! Навчайтеся, хлопці!

Юнаки шанобливо дивилися на дівчисько. Пройшовши трохи вперед, Макар з’ясував, що до чого. Чужі сліди тяглися з ділянки Михайловича. Хоча сьогодні не збиралися до Далекого озера, але вирішили довідатися, який поспіх або потреба загнали людей у глушину. Тайболою ніхто дарма не вештається. Хтось роботою зайнятий або лихо в людей; дехто заявився зі злом. Були й диваки, які їхали «за туманом і за запахом тайги». На геологів не схоже: ні наметів, ні коней, ні оленів. У мисливців у цю пору немає роботи.

День видався важкий. Поверталися після перевірки ліспромгоспівської вирубки. Думали в найбільшу спеку відпочити, а тут довелося квапитися по несподіваному сліду. До зимарки підходили надвечір, коли спала лютість сонця, але гаряче повітря пробирало, здавалося, ще сильніше; так буває в парній, коли на розпечену кам’янку хлюпнуть кілька кухлів води з квасом.

Поспішали мовчки. Ніщо не порушувало розімлілої тиші. Лише іноді, коли нога випадково потрапляла на пересохлі сучки, лунав жалібний тріск, немов гілка просила взяти і її на «водопій».

На підході до озера в тайгову дрімоту раптом увірвалися часті постріли й дзвінке, трубне: «ганг-го, ганг-го, ганг-го». Від несподіванки юнаки завмерли, потім тривожно-розгублено перезирнулися.

– Браконьєри-и?! – здивовано, злякано й водночас із радістю прохрипів Льонько. – А якщо ті самі?!

– Ті, що в діда?! – чи то уточняв, чи то запитував Герка.

– Навряд чи – сліди зовсім інш… – осікся Макар на півслові, а потім уточнив. – Ясна річ, інші – літо ж! Взуття не зимове. Ну й Балда Йолопович.

– Швидше… Швидше… – підганяв Герка. – Може, й справді ті самі?!

– Один дідько, які. Брати треба, коли бешкетують! Тільки не кваплячись. Із розумом. – Сумнів у голосі змінився гнівом. Розпоряджався Макар чітко, коротко, розважливо. – Розходимося. Ти, Льоню, з Герою заходите ліворуч. Ми з Андрюхою побіжимо цією далекою стежкою. Оточимо з усіх боків. Натрапите на чужинців – одразу не показуйтеся. Зачаїться. На браконьєрів виходимо після крику дятла. Хто добереться до місця збору, прокричить кедрівкою. Я покажуся першим, а ви, про всяк випадок, націлите луки й скомандуєте: «Руки вгору!»

– Скомандуємо, Макаре. Якнайкраще скомандуємо, – пообіцяв Льонько. – Браконьєр – він і є браконьєр. Не втечуть, вилупки…

Деякий час брати бігли поруч, але потім, за командою Макара, розійшлися двома стежинками, що звивалися від головної.

– Незабаром озеро. Обстежу невеличку затоку. Там гніздиться пара лебедів. А ти, Андрюхо, шквар навпростець. Я наздожену.

Женька й Буран трималися поруч із Макаром. Він настільки до цього звик, що, здавалося, й не помічав дівчинки. Ледь видима стежинка звивалася серед заростей. Іноді вона обривалася біля затоки, тоді доводилося бігти мілководдям, спотикаючись об напівзатоплені корчі, потім знову вибиралися на звірину стежку й квапилися вперед. Знову гримнув залп.

– Перезарядили рушниці, ір-ро-ди-и, – відказав на ходу хлопець. – Здається, троє…

Лемент сполоханих птахів та постріли додали сил. Макар із Женькою прискорили ходу. Важке дихання людей і чвакання мокрих чобіт зливалися в незвично-тривожний звук. Несподівано зелень тайги зникла – відкрилося озеро: попереду голубів простір неба й блищала гладінь води.

На цьому захищеному від вітру березі у високих болотних чоботях бродили чужинці, а по траві й воді били крилами величезні білосніжні лебеді. Постріли гриміли один за одним, стрілянину перекривав нестерпно-жалібний лемент винищуваних птахів… Майже над головою, розсікаючи повітря глибокими помахами крил, пронісся лебідь.

– Цей, певно, вилиняв, – механічно пояснив Макар, мимоволі присідаючи, потім затримався, квапливо роззувся й босоніж понісся вперед, кинувши попередньо: – Дивися мені, Жеко, не висувайся! Не жіноча справа браконьєра втихомирювати…

Вискочивши із заростей, юнак біля крайнього куща ошелешено застиг: розвалені гнізда, роздавлені яйця, подекуди закривавлені перші пташенята, які ще не піднімають голову, в руках чоловіків – весла з прилиплим білим пір’ям…

– Що ж ви робите?! – на березі захлинувся Макар у шаленому хрипі, забувши про рушницю за плечима, про крик кедрівки й дятла, про обережність і про те, що ось-ось з’явиться підмога. – Що ж ви робите, люди?!

– Давай-давай звідси, – незнайомець перехопив рушницю. Приклад наближався до плеча.

Двома стрибками юнак подолав відстань до води, але пес метнувся швидше й кинувся в польоті до людини з рушницею напоготів. Постріл і виття злилися воєдино. Буран урятував господаря. Макар рвонув рушницю з рук браконьєра.

Випустивши зброю, чоловік завдав кулаком різкий і короткий удар. Знав, після таких аперкотів падають без звуку, як підкошені, але невідомий амбал, мотаючи головою, спочатку позадкував, змахнув по-пташиному руками-крилами й лише потім звалився в озеро.

– Бачили, захисничок знайшовся, – добре поставленим баритоном зарокотав чоловік, потираючи долонею кулак. – Можна подумати, з подвір’я беремо…

Не доказавши, чужинець скрикнув, шарахнувся до берега, намагаючись скинути зі спини звіра, який незрозуміло звідки з’явився. На власні очі бачив, як прикінчив псину. Мабуть, інший – і відразу розгледів тонкі рученята, що стискали шию.

– Ох-х ти, негіднику-сучонку! О-о кліщ! – Чоловік віддер від себе руки, рвонув дівчисько зі спини, труснув так, що голова на тонкій шиї замоталася й, здавалося, ось-ось відірветься, потім змахнув кулаком і жбурнув Женьку на землю.

– У саму точку, у саму точку, – лунав відлунням тенорок другого браконьєра. Помітивши, що Макар підвів голову, додав: – Давай, хлопче, звідси. А то отримаєш ще, бува, веслом! А воно дурне, не розбере – твоя голова чи лебедя. Ось та-а-а-ак! – Широкий помах – важке весло пройшлося по спині лебедя. Хрипкий регіт не заглушив лемент птахів, яких добивали…

– Що ви робите? Що робите? – вибираючись із мулистого берега, повторював Макар, із надією дивлячись убік, звідки повинні з’явитися друзі. – Полювання на лебедя повсюдно закрите! Линька ж… Вважай, голий, безпомічний птах… Лебідь-кликун… Годинами спостерігай – не набридне…

Густий голос хлопця тремтів, дивився він із такою роз-губленістю, така туга плескалася з очей, що браконьєр, знову викидаючи вперед волохатого кулака, мимоволі відвів погляд убік. Ухилитися Макар не встиг і, хоча удар змазався, прийшовся вище щелепи, хлопець знову звалився у воду.

– Шкода, послизнувся… Малість промахнувся, – виправдовуючись, рокотнув колишній боксер і подув на кулак. – А парубійко нічого – міцний!

– У саму точку, у саму точку! Треба ж таке придумати: закрите! Кому закрите, а кому завжди й на все сезон! Та й весілля не щодня… А лебеді й справді голі. Клопоту менше. А так нічого, гарні, кіл на вісім, а то й до десяти потягнуть.

– Чи не старого, партизана онук? – закидаючи в човен лебедя, подав голос третій браконьєр. – Спритний хлопцюга. У діда. І вимахав, мов каланча.

– У саму точку. У саму точку, – вів своє тенорок.

– Шкода, пропаде хлопець, – у впевнений рокіт баритона несподівано вплелися тужливі нотки. – Не вміє, як і дід, жити. Нарветься на своїх – одержить, як і старий, свою частку свинцю. Але таких не перевиховаєш.

– Такі самі не вміють жити й іншим не дають. Кордон – золоте дно. Однак життя для таких без відтінків: або біле, або чорне… Гнучкості не вистачає…

– У саму точку. У саму точку…

Розмов на березі Макар не чув. Мотаючи головою, стояв карачки у воді, хрипів, не відчуваючи ні болю, ні солоного присмаку крові; лише надривно-нестерпне «ганг-го, ганг-го, ганг-го» пов’язувало з навколишнім світом; лебединий стогін наростав, ширився, заполоняв його єство й усе довкола. Перебираючи руками по дну озера, Макар задкував до берега, а коли розвернувся – побачив розпластаного Бурана й поруч Женьку. Лежить на траві – ніби заснула: одна рука під щокою, нога зігнута в коліні й картата ковбойка розірвана на грудях до пупа.

Макар кинувся до берега, спіткнувся – пальці натикнулися на щось тверде, кругле. З лементом: «а-а-а» потягнув це щось на себе. Вода завирувала, закипіла – в руках «виріс» стовбур затопленої осики.

Перехопивши топляк, як голоблю, Макар ринувся до чужинців. Від несподіванки браконьєри застигли на місці, не розуміючи, звідки налетіла ця з величезним дрюком у руках мокра, закривавлено-незграбна істота, що ричить звірюкою?! Куди зник хоч і настирний, але миролюбний хлопець із здивовано-тужливим поглядом? Браконьєри кинулися до човна.

– Стій! Стій! Вироди!

– Та стріляй же ти! Стріляй, – рокотав чоловік, хапаючись за весла.

– Стріляйте! Швидше! Та швидше ж, – вторив тенорок.

– Назад! Макаре! Стій?! Стій! Назад! – закричав із заростей Герка, впізнавши у власнику баритона батькового товариша по службі, людину, якій у краї немає рівних. Як говорив батько: «У великих чинах людина».

– Стій, гади! Стій! – гримів Макар. Нестерпно-жалібний лебединий стогін рвав вуха й за цим стогоном він не чув ні оклику-попередження Герки, ні лайки браконьєрів, не бачив навіть, що один із них рвонув із-за плеча рушницю; залишилися в свідомості лише Буран із Женькою на березі, занесені для удару весла та зіниця від стволу…

– Ст-ті-і-і-ій-й-й! – в останньому оклику Макара злилися воєдино прохання, погроза, наказ. Оклик поступово пере-йшов у ревіння – те люте ревіння, від якого кидаються вбік не тільки люди, але й звірі…

Два весла спінили воду…

Здригнувся ствол підкинутої до плеча рушниці…

Стовбур молодої осики зі свистом описав півколо…

Браконьєри звалилися на дно човна…

4

Ще до зустрічі зі слідчим Герка все розповів батькові. Зізнався й у тому, що пропонував усіх трьох «віддати» болоту й мовчати, а то, мовляв, по судах затягають; адже не простих Макарка порішив – «бобрів». І не просто «бобрів», а гладких, вищих у краї, вважай, немає… Та до його поради не прислухалися, начебто не чули або за жарт сприйняли. Коли третій браконьєр ворухнувся, подав ознаки життя – відразу, без зволікання, як змогли, доставили пораненого на рудник, а там і в лікарню…

– Доладно… По-розумному… – добре поставленим баритоном похвалив старший Захватаєв, хотів ще щось додати, але відразу замовк.

Герка теж мовчав, чекаючи, що батько ще скаже. Не второпавши, кого й за що хвалять, чи його, що запропонував залишити «кінці» в болоті, чи хлопців, які вчасно відвезли пораненого в лікарню. Нічого не зрозумівши, син зважився уточнити, вже навіть рота відкрив, але батько випередив. Заговорив повільно, з тими теплими нотками в голосі, від яких слова, скільки пам’ятав себе, завжди набували особливої ваговитості, яка не вимагає жодних доказів.

– Доладно… По-розумному. Якби на березі опинилися чужинці, то святий обов’язок допомогти другові, а так – сам розумієш…

Герка знову не зрозумів, що повинен «сам розуміти». Щоб не здатися зовсім бовдуром, він промовчав. Після похвали на душі полегшало, тим паче, що батько запевнив: Макарові нічого не загрожує, лише «умовно». Це найголовніше. Працівник органів на таких справах розумівся. «Не варто «топити» пораненого – постраждав. Жорстоко підводити знайому й гарну людину. В житті всяке буває. Бачиш – весілля в людей. До того ж скажи всю правду, як було – друзі можуть не зрозуміти, подумають, що ти злякався. А до страхополохів – сам знаєш, яке ставлення, що боягуз, що зрадник – одне й те ж», – підвів остаточну риску Павло Лаврентійович.

Майже до суду Герка боявся зізнатися й самому собі, що інколи хотів по-вовчому завити. Коли ж Макара раптом узяли під варту, коли довідався, до чого йдеться, які свідчення дав поранений, хлопець спалахнув праведним гнівом і зібрався відразу йти до слідчого. Мати ледве втримала сина й негайно викликала чоловіка. Павло Лаврентійович примчався на таксі, не чекаючи службового автомобіля, в якому, як на гріх, щось зламалося.

– Зрозумій, Геро, міняти показання не лише кепсько, – терпляче пояснював Павло Лаврентійович. – Там можуть не зрозуміти… До того ж за дачу неправдивих свідчень передбачена стаття…

– А Макарові не стаття? Десятка світить! – гарячкував Герка.

Зазвичай син ніколи не суперечив, але зараз Павло Лаврентійович не впізнавав нащадка. Той не прислухався до логіки, не хотів зважати на власну ганьбу, на думку оточення, не довіряв ні його авторитету, ні проханню схаменутися; навіть пружина жалості й розсудливості не спрацювала, коли відверто сказав, що ось-ось має вирішитися його підвищення по службі; тим паче зі смертю двох є можливість перескочити через кілька щаблів, а то й зовсім…

– Ти, Герусю, прислухайся до слів батька, – втрутилася мати, хоча раніше ніколи не перебивала чоловіка. – Батько поганого не скаже. Якщо не хочеш про себе думати – подумай і пожалій батька…

– А хто пожаліє Макарка?!

– Так тобі Макарки шкода? Шкода більше, ніж власного батька й матері, – загримів раптом Павло Лаврентійович, поблискуючи скельцями окулярів. – Розумієш, дубе дубом, що ТАМ, нагорі, не люблять зрадників. Ти розумієш, який мені підвернувся випадок? Чуєш, випадок! А випадок не кожному й раз у житті підвертається. Проґавиш – не піймаєш. Швидше за рибу вислизне… Та й нічого, ідіоте, не змінити. Згори вже дзвонили…

Ще довго гримів батько, шпетячи сина. Час від часу вставляла слівце й мати. Герка здивовано витріщався на батьків. Такими ніколи їх не бачив. Навіть того разу, коли вперше пізнав важкість батьківської руки, їхні очі не палахкотіли таким гнівом і люттю. Тоді Захватаєв відшмагав жорстоко, але справедливо, і син назавжди засвоїв урок. Зараз обоє говорили незрозумілою мовою, хоча окремо всі слова зрозумілі, але зміст їх не усвідомлювався, точніше, не вкладався в голові, немов усе відбувалося не наяву. Уві сні.

– І дивися, Герку, бовкнеш зайве – задушу своєю рукою, – Павло Лаврентійович, бачачи розгублену безпорадність сина, труснув його з такою силою, що голова на жилавій і міцній шиї заходила ходуном. – Розумієш, шмаркачу, порішу, як порішив сина Тарас Бульба. Задушу за всіма правилами високих матерій. За тими, що в школі не вчать… Правда – вона гарна для народу. У школі. А життя… Так що дивися, гаденя…

Від останнього слова Герка стиснувся, знітився, навіть зростом, здавалося, став дрібнішим; у душі щось надломилося, ніби хряснули молотом по годиннику на повну силу; щойно він справно ходив, задерикувато цокав і показував точний час, а після удару вмить став металобрухтом, марною річчю, і жоден майстер у світі не зможе його оживити…

Попереднє ув’язнення, слідство, суд минули, як уві сні. На всі запитання Макар відповідав: «Птах на гнізді сидів… Лебідь-кликун… Годинами спостерігай – не набридне… А вони регочуть… І веслами, веслами, веслами…» – Густий голос хлопця, як і при зустрічі з браконьєрами, ледь тремтів; і дивився він із такою ж розгубленістю й така ж туга плескалася в його очах.

Трійка, сидячи на підвищенні в залі суду, мимоволі відводила погляд: слідство проведене гірше нікуди. Сліди на березі озера позмивав дощ. Речові докази не закріплені або зовсім зникли. Але головне – дзвінок згори. Дзвінок тихий. Вагомий. Суворий… Хлопці у свідченнях губляться, хоча, видно з усього, кажуть правду. Поранений же торохтить чітко, без затримки. Говорить упевнено, немов книгу читає:

– Ні-ні, товариші судді, лебедів ми не стріляли. Приїхали після трудів праведних відпочити, порибалити, шашличками побалувати. Це можуть і свідки підтвердити, що випадково опинилися в Михайловича. – Власник тенорка здоровою рукою показав убік жінок, які залишилися в залі суду після свідчень, потім тикнув покаліченою рукою вбік Макара. – А цей бандюган із дружками першими наскочили, коли ми під’їхали й зробили зауваження, мовляв, що ж ви таку красу губите… Ви ж бачите, товариші судді, яка орава на кордоні зібралася. Не заперечую, можливо, і родичі. Тільки що, хіба родичів годувати не треба? Дорогі родичі з України, либонь, в очі не бачили кликуна. От і вирішив, мабуть, старий догодити дорогим гостям, дати посмакувати лебедятиною, а там, якщо пошукати, і ведмежину на стіл виставив. Так що самі хлопці птахів стріляли й дубиною били, і луками, щоб не чутно. Із цілим арсеналом прибули.

Публіка в залі загомоніла, доки її не втихомирив бронзовий передзвін дзвоника. Натхнений, як йому здалося, підтримкою залу власник тенорка зі ще більшим запалом і старанням відповідав на запитання:

– Так точно! Так точно, товариші судді! Напали на нас першими, всією оравою. Справжня банда! Собакою цькували. Рушницями й стрілами погрожували. Потім цей бандюжище змахнув топляком, і я вже нічого не пам’ятаю – отямився в лікарні. – Чоловік знову тикнув покаліченою рукою вбік Макара. – Ось, дивіться – і дотепер рани на обличчі видно. Стріляти треба таких, товариші судді. Яких людей поклав, бандюга! Війну пройшли… Від шмаркача голови склали. Кращі люди краю… У великих чинах…

Жодного сумніву в голосі пораненого. Хлопці ж нічого переконливого сказати не змогли про те, що сталося на березі озера. Леонід підвернув у ковдобині ногу й відстав. Андрія на суді не було, зачитали лише його показання. Брат писав, що заблукав, тому оббігав старорічище, а коли вийшов на берег, усе скінчилося. Дівчисько запевняло, що чужі стріляли. Вбили Бурана й першими вдарили брата. Потім довбонули її, та так, що з очей бризки посипалися. За цими бризками більше нічого вона не бачила. Залишався Герка-студент, найстарший, уже повнолітній, показання він давав неспішно, доладно. Як і велів Макар, він зачаївся на березі озера й чекав сигналу – крику кедрівки й дятла, а коли дошкутильгав Леонід із розпухлою ногою, вони вирішили без сигналу бігти до місця, де почули гамір. Прийшли, а там усе кінчено. На березі розпласталися застрелений собака й Жека в нестямі; несповна розуму тряс головою Макар, стоячи по коліна у воді з молодою осикою в руках; а неподалік човен – відразу з Леонідом і не помітили тих трьох на дні; лише коли вирішили причалити його до берега, розгледіли: лежать люди покотом – ніби заснули…

Даючи показання, Герка кидав тривожні погляди на батька, на Макара, на Льонька. Те, що браконьєри напали першими, Герка бачив добре – прибіг до озера до початку бійки, а коли Макара й дівчисько молоснули межи очі – кинувся на допомогу, але біля останнього куща, упізнавши батькового начальника та інших його товаришів по службі, на мить затримався, не знаючи від несподіванки, як учинити, та так і залишився сидіти за кущем, доки не пришкандибав Льонько.

Посвідчивши, Герка уважно вслухався в слова інших свідків і в запитання, потай ще на щось сподіваючись, але після обвинувальної промови зрозумів: Макара, справді, вже нічого й ніхто не врятує. На останнє засідання суду, коли оголошували вирок, студент не прийшов.

Ноги самі винесли Герку із залу суду. Жодна сила не могла змусити повернутися. До самого вечора блукав містом. Не хотів бачити ні батька, ні матір. Заздалегідь знав, що скаже глава сім’ї, чиє слово завжди було законом, як вирок, що винесли Макарові. Щоправда, адвокат може оскаржити вирок, а слово батька остаточне й оскарженню не підлягає. Так було, скільки себе пам’ятав. Чому так заведено – не розумів і ніколи до сьогодні не замислювався.

Не помітив Герка, що давно стоїть перед воротами в’язниці. Висока похмуро-сіра стіна неприступніша за фортечні бастіони древніх міст. У сутінках раннього вечора важко розрізнити ворота. Прохідна теж ледь виднілася. Відступив подалі на тротуар. Холодно стало не від морозу, що набирав силу, – там, за непроникною глухою стіною, гибіла, мерзла й страждала жива людська плоть; плоть, уже визнана злочинною, інша лише підозрювана, й зовсім безвинна, але заґратована за обмовою чи за збігом обставин, які вона не в змозі спростувати.

Стіна розділяла два світи. Герка озирнувся. Сніг. Голі дерева. Поодинокі перехожі. Крізь розриви хмар над головою прокльовувалися перші зорі. Усі, хто був на суді, не знали, коли Макар зможе побачити все це. Та й чи побачить узагалі.

На сторожових вишках спалахнули прожектори. Блакитнуваті леза, немов обнюхуючи, пробіглися верхніми крайками стін, спустилися на невидиме подвір’я, знову повернулися на місце й потухли. Герка розвернувся, хотів іти, але після яскравого світла вулиця здалася підвалом, куди несподівано провалився серед білого дня. Стуливши повіки, деякий час стояв на місці. Згадав зал суду й відчужено-неживе обличчя Макара. Уявити не міг, як майже півроку друг прожив у слідчих сутінках. Сьогодні на суді спалахнув промінь волі, але після вироку – яма.

Кілька разів Герка розплющував і заплющував очі, але ледь помітні зірки зникли. Він не розумів, що сталося, доки не збагнув: на вулиці запалали ліхтарі. Зиркаючи через плече на глуху стіну, хлопець рушив до центра міста. За квартал від в’язниці перехожих побільшало. Люди інтуїтивно, як зазвичай і сам, обходили іншими вулицями страшну установу, куди життя може загнати кожного…

До пізньої ночі вештався Герка вулицями. Кілька разів проходив повз свій будинок. Спочатку світло горіло в усіх кімнатах. Лише його вікно залишалося темним. Пізніше звичайного згасло світло в кабінеті батька. Заснула, напевно, і хатня робітниця, тому що вікно на кухні більше жодного разу не світлішало. Мати не спала. Так уже заведено: вона завжди чекала батька, хоч як би той пізно не затримувався. Сьогодні він уже вдома. Щоправда, і вставала мати пізніше за всіх – поспішати ж нікуди.

Герка зупинився перед будинком. За зеленим парканом радісно рикнув пес. «Учуяв, барбос! Чекає…» – з гордістю прошепотів юнак, йдучи з навітряного боку. Скільки пам’ятає себе – мати ніколи не працювала. Ймовірніше за все тому й не мала в будинку при господарі права голосу. Батько заробляв гроші, а вона витрачала, диктуючи йому вечорами до найдрібнішої копійчини витрати в спеціальний зошит, що зберігався в його письмовому столі під замком.

Мати не працювала, але вдома сиділа рідко. Комісійні магазини й виставки, знайомі й ринок, але головне – закриті склади МВС. Турбота про затишок «гніздечка» – на її плечах. Рідкісні меблі й посуд, бронза й кришталь, килими й картини-оригінали – усе пройшло через її руки. Навіть у батьківську колекцію стародавніх орденів, медалей та монет зробила чималий внесок.

Герка полюбляв нові придбання. У такі вечори вдвох із матір’ю чекали батька. Потім довго роздивлялися з усіх боків нову річ для будинку або в колекцію.

– До ладу. З розумом вклала капітал. Через десяток-другий років ціни не буде цій штуці! – бархатистим баритоном хвалив Павло Лаврентійович дружину й так само обережно, як перед цим «придбання», погладжував її по плечу, а іноді й цілував – жінка шарілася, заливалася щасливим рум’янцем.

Згодом «гніздечко» стало схожим на невеликий музей старовини, де кожна річ займала належне їй місце. Все підбиралося не тільки з любов’ю, але й із великим смаком. Із часом найвибагливіший знавець і цінитель не знаходив в обстановці жодної вади. Щоправда, в тій кімнаті, де жила служниця, час від часу з’являлися рідкісні та дорогі, однак випадкові, що не підходили для інтер’єру будинку речі, привезені на службових вантажівках. До тієї кімнати гості не заходили. Туди заглядали лише ті, хто хотів щось придбати або з ким мати проводила обмін.

Іноді батько телефонував із роботи й попереджав про сюрприз. У такі вечори Герка виймав із шафи колекцію, готував, про всяк випадок, крейду, соду, щітки, оксамитку, лимон, лупи, а коли приходив батько – відразу ж сідали навколо стола й уважно роздивлялися орден або монету. Якщо придбання виявлялося новим – радощам не було меж, а якщо дублікат – за столом панувала робоча атмосфера; по черзі й разом, розглядаючи принесену річ, порівнювали зі своєю, визначаючи, яка краще збереглася; потім крейдою, лимонним соком або содою виводили жирну пляму, бруд чи звичайний наліт часу й дбайливо розкладали придбане на відведені місця…

Траплялося, батько приносив не одну-дві речі, а цілу колекцію. Герка захоплено крутив головою й захлинався від щастя:

– Н-ну, б-батю, ти дає-єш! Де вдалося відхватити таку безцінність?

– Багато знатимеш – незабаром постарієш, – звично-доброзичливо віджартовувався Павло Лаврентійович.

Мати ж, чомусь завжди ніяковіючи, повчала:

– Не чіпляйся, Геро, до батька з дурними запитаннями! Подивися краще, яка краса! Що за диво!

Але найбільше жінка захоплювалася стародавніми кулонами, сережками, перснями, медальйонами; очі її спочатку спалахували різнобарвним блиском, немов усотували в себе гру світла й тепло майстровитих рук, а потім дарували господарям та гостям усе багатство, внутрішню красу й силу каменю, «одягнену» для збереження в дорогоцінний метал. Побачивши в руках «сюрприз», жінка підстрибувала на одній нозі, мов школярка, обвивала чоловікову шию руками, повисала на ньому й промовляла з незвичною для Герки пристрастю: «Па-ав-во! Па-а-почко-о! Як я тебе сьогодні люблю!», а на вухо додавала пошепки: «Сьогодні буду любити». Як тільки син випускав дрібничку з рук, жінка відразу приміряла нове «придбання», дивилася в дзеркало, йшла в спальню.

Дрібнички Герку не цікавили, але орден новий чи монету не випускав би з рук. Наступного дня не міг дочекатися закінчення уроків, щоб привести Льонька додому! Друг міг оцінити та помилуватися раритетом, що незабаром не матиме ціни.

– Знову десь батько дістав?! – чи то стверджував, чи то запитував Льонько.

– Зв’язки в нього. – Герці ставало не по собі від допитливого погляду товариша.

– Скільки говорив своєму – і чути не хоче про ордени, монети чи іншу старовину. Чучело-опудало або роги – це по ньому. За рогами скажи – далі краю світу поскаче! Особливо, якщо не наші – заморські.

– А мушлі у вас які?! – заступився за Микиту Омеляновича Герка. – Усе натуральне – очей не відвести.

– От і батя про те ж: немає нічого кращого від створеного природою. Хоче ще й камінням зайнятися. Тільки не ювелірним, а природним. Мовляв, якщо вступаєш на геологічний – сам Бог велів.

Льоньчини й Герчини батьки товаришували, завжди збиралися разом на свята або сімейні урочистості. Катерина Юріївна ставила Льоньці за приклад Герку, а мати Герки не могла нахвалитися Льоньком. Обидві жінки співчували матері Макара, яка в молодості мала ефектніший, ніж вони вигляд, але зів’янула у ведмежому куті.

Катерина Юріївна рідко бачилася з колишньою подругою, хоча до поїздок синів на кордон жінки ставилися спокійно. Хлопці поверталися з тайги свіжі, рум’яні; підстрижуться, обріжуть нігті, відмиються та переодягнуться, здавалося, й зовсім не забиралися в нетрі. Лише чужорідні для міста слівця не один тиждень зривалися з їхніх уст, а потім близькі до них звикали або вони самі собою залишали хлопців – відпадали, як листя після перших холодів…

5

Ніколи так пізно Герка не повертався додому. У вітальні сиділа не лише мати. Довгі години очікування так розпалили Павла Лаврентійовича, що дружина не знала, як охолодити лють чоловіка. Поглянувши на сина, батько, вагаючись, покрокував навколо темного з мореного дуба стола, потім труснув головою й пішов, грюкнувши замість прощання високими дубовими дверима.

– Не можна так, Геруню. – Жінка хотіла сказати багато суворих і водночас теплих слів, але, як і Павло Лаврентійович, зрозуміла: зараз краще дати синові спокій. – Їсти будеш?

– Не хочу, – буркнув хлопець.

– Добраніч, Геруню. Лягай. Завтра, точніше, вже сьогодні рано вставати до літака.

– Добраніч, мамо. – Герка здивувався, що не тільки мати, але й батько не читали мораль, не повчали. Навіть спецбесіди не провели.

Мати пішла. Затихли обережні кроки. Герка, тиняючись кімнатами, роздивлявся меблі, гардини, книги в золочених стародавніх палітурках, бронзово-кришталеві люстри, килими, підсвічники. Перед кабінетом батька син зупинився. Захотів перебрати колекцію орденів, потримати важкі монети кольору меду, але не наважився відчинити двері святої кімнати. Де той сьогодні спить? У себе? У спальні? За дверима – тиша. Щілин немає. Можливо, батько й зовсім ще не лягав – міряє нервовими кроками кабінет або стоїть перед великим портретом Лаврентія Павловича.

Удома Герка затримався на кілька днів через Макара. Канікули закінчилися, але в суді наполягли, щоб він дав свідчення. Хлопець кинув погляд на телефон, подивився на годинник. Телефонувати Льоньку пізно. Завтра й проводить. Обіцяв. За вікном починався снігопад. За прикметами Макарчиного діда – потепліє. Герка знову пройшовся кімнатами. Сніговий дощ поступово підсилювався. Незабаром здавалося, що окремі сніжинки падають не самі по собі – їх підштовхують інші лапаті сестри. Дерева в саду одягалися в біле вбрання. Біле опушення підперезало зелену огорожу навколо особняка. Герка глянув на приготовлену постіль. Подушка, простирадло, підодіяльник – усе білосніжне, як заметіль за вікном. «Білизна повинна бути білосніжною», – Герка завжди і потім пам’ятав, як наставляла мати хатню робітницю, коли та вперше переступила поріг будинку. Скільки ж минуло років? Коли в будинок прийшла Даринка? В останній рік війни? Чи на рік раніше? Те, що війна тривала, – точно. Щоб приборкати дурні, як сказала б мати, думки, Герка пройшовся по кімнаті й знову зупинився перед вікном. Не видно вже ні вулиці, ні паркана; зникли і ближні дерева, немов і не росли. За вікном – суцільна біла стіна. Справжня біла злива, але замість води небо виливало сніг…

Спить Льонько. Не бачить дива природи. А Макарко? Герка згадав камеру, куди одного разу приводив батько.

* * *

– Заборонено стороннім по «палацу» швендяти, – сказав, як відрубав, Павло Лаврентійович, але через день раптом сам почав розмову про в’язницю. – Дивитися там нема чого: злодії, убивці, враженята, контра смердюча, шпигуни.

– Радив по твоїх стопах слідувати, а що це таке, із чим його їдять – мов кота в мішку купую, – навів Герка той же аргумент, що й під час першої розмови.

– Гаразд! Бери Льонька – завтра після обіду поїдемо. Подивишся, як батько хліб добуває, – Павло Лаврентійович витримав паузу, зважуючи на невидимих терезах не слова – парадоксальну ідею, а зваживши, заговорив переконано, без тіні сумніву. – Будь моя воля – на екскурсію водив би малолітків у «палац», щоб стерв’яки вдихнули аромату параші, сьорбнули баланди, запам’ятали звірині пики – дивись, і зупинилася б людина перед заборонною межею.

Із нетерпінням Герка й Льонько чекали завтрашнього дня. З дитинства друзів вабили погони, але Льоньчин дід і чути не хотів, щоб онук пішов в органи.

– Годі, я за весь рід нахльобався гною. Робота не тільки важка й небезпечна – страшна, якщо в людині жевріє щось людське.

– А в книжках так цікаво! – не здавалися хлопці.

– Будь-яка робота цікава, коли до душі та за покликанням. Тільки в будь-якій, навіть найцікавішій роботі, крім цікавого, є ще багато іншого. А в нашій. – Старий раптом згорбився, немов ці два школярі закинули йому на спину лантух зерна. – А в нашій стільки цікавого, скільки, якщо не більше, і всього іншого. Тільки в книгах чомусь про інше – мимохіть, а то й зовсім замовчують. Якщо настане час, довідаєтеся про все – подякуєте. Тому, Герко, ти вчиняй, як знаєш, а Льонька не збивай із пантелику. Доки живий – онук погони органів не одягне.

Розгублені ходили хлопці. Кому вірити? Дідові? Павлові Лаврентійовичу? Цей стверджував, що немає цікавішої, важливішої, потрібнішої та кориснішої для народу й країни роботи, справжньої чоловічої роботи, ніж його служба.

Залізні двері широко відчинилися, здавалося, не чужою рукою, а самі собою чи від важкого камерного смороду, ще більш нестерпного й огиднішого смороду, ніж у шкільному туалеті… Герка мимоволі позадкував, але батько підштовхнув у спину. Перед очима встали високі, розмальовані соромітництвом сірі стіни, двоповерхові нари, параша в кутку. Під самою стелею одягнена у вічну кольчугу потужна електрична лампочка. Яскраве світло й сутінь вікна злилися воєдино. Ніколи Герка не міг згадати: чи видно через край «намордника» за вікном синяву неба. А те, що день видався сонячним і спекотним, запам’ятав добре, адже коли переступив назад поріг прохідної, відчув: не лише зробив крок з іншого світу, але й в іншу пору року – із зими в літо.

Та страшніше камери, смороду й холоду виявилися обличчя; обличчя тупі й озлоблені, перелякані й нахабно-розбійні. Обличчя не людські, не живі – мертві…

Правильно розрахував полковник Захватаєв, але Павло Лаврентійович-батько помилився. Син після «палацу», як і Льонько, по-справжньому замислився над словами Льончиного діда-чекіста й остаточно вирішив вступати на геологічний факультет.

Коли Павло Лаврентійович довідався про свавілля нащадка – скандал вибухнув на весь будинок. Мати стояла під дверима кабінету, не наважувалася зайти. Пави-папочки не стало. Сина вичитувала незнайома їй людина. Хуторянин вивергав незнайомі слова і словосполучення: «єнто, контра, вражий годованець, жалостивий, падла, змієня, лівольвер, світова революція, за яку батька рідного шльопну й рука не здригнеться, а ти не могьош».

Жінка відчинила двері лише тоді, коли в кабінеті несподівано настала тиша й щось звалилося на підлогу.

Тиждень усе тіло Герки боліло, хоча вдарив батько кілька разів; боліли руки й ноги, боліла голова й ребра та так, що не міг вільно дихати; боліла печінка, поперек і серце, а коли важко відкашлювався, з горла вилітало щось тягучо-липке, рожеве.

До цього вечора син не міг навіть припустити, що його, самбіста, зможе так відлупцювати людина удвічі старша й майже на голову нижча.

Незважаючи на гнів батька, Герка вступив до геологорозвідувального інституту. Павло Лаврентійович більше не наполягав, не нагадував про сімейні стопи – поводився так, мов нічого не трапилося. Щоправда, перші два дні після скандалу не залишав кабінету. Навіть на службу не їздив. Багато про що передумав Павло Лаврентійович. Не знаходив місця, що зірвався, як і не міг зрозуміти, чим син довів до безпам’ятства. Навіть на роботі такого з ним не траплялося. Ворог – він і є ворог. Під час «роботи» з вражими душами голова й серце залишаються холодними…

Мабуть, коли Герка відмовився йти його шляхом, застукало з глибин пам’яті – син або чужа кров? Нахлинуло все, що громадилося роками, вдарили в голову сумніви. Раптом і справді не його?! Хлопець – чужа кров?! Дружина ж – дівка зіпсована. Точніше, не зіпсована – увів у ТОГО, у Красунчика з-під носа; вони, можна сказати, одружилися – лише весілля не встигли справити.

Коли Красунчика забрали, молода жінка, здавалося, втратить розум. Ні на що не сподівався Захватаєв того вечора. Прийшов поспівчувати. Вимовив кілька слів, погладив плечі – жінка притулилася до нього всім тілом, забилася в істериці… Тут усе й відбулося. А коли отямилася, олюднилися дикі очі, довідалася, хто поруч – пізно; розумом, душею й серцем ще була з ним, зі своїм нареченим, та молода плоть, певно, знову розгорілася, запульсувала гаряча кров, жінка затріпотіла кожною жилкою, застогнала стогоном солодко-палким, підкинулася, заходила вся ходуном, засмикалася, шалено – і зойк, від якого обоє провалилися в нестяму… Дотепер обоє пам’ятають і відчувають ту мить…

Багато хто дивувалися потім: як непоказному Пашці вдалося відхватити таку ладну жіночку. Жартували товариші, та й сам погоджувався, що, мовляв, прізвище винне. Дружина ж по-своєму пояснювала: мала штучка червінчик, а ціна велика, коли молодцю дісталася. А хвацькість на обличчі написана; залишили дві шаблі свої мітки на все життя, але шрами не псували, не спотворювали, а додавали мужності й відваги.

* * *

Павло Лаврентійович покосився на дзеркало. Тепер уже точно його посватали на головного в управлінні. Поки що походить півроку, від сили рік у полковниках, а там і штани з широкими лампасами зшиють. Від дзеркала перевів погляд на великий портрет людини в окулярах[22], якій не тільки поклонявся, але й намагався наслідувати в усьому: жести, ті ж окуляри, манера триматися, розмовляти – все від нього, все підглянув і засвоїв. Та головне – погляд гострий, як лезо, убивчий, як постріл. Павло Лаврентійович дякував долі за ім’я та по батькові. Що ж, хоча й не повний збіг, але зовсім поруч. Розумів, до маршала, як і до всесильного міністра, вже не дослужиться, а там, чим чорт не жартує. Куди поверне доля. Хіба міг думати, що з хутора до лампас дотягне. Із грудня тридцять четвертого стрімко, без перепочинку побіг сходами вгору, час від часу перестрибуючи через щаблі. Щоправда, разів зо два ледве не зірвався, але все минулося.

Нелегко довелося «крокувати». Думав, синка підштовхне в потрібну хвилину, допоможе, підкаже. Учудив син… Від якої верхотури відмовився! У геології недосяжній. А хлопець тямущий. Із наукою на «ти». Міг би при нагоді й до висот портрета дістатися… Бувають же в житті дива. Рідко, але бувають. Не вкладеш таким дивакам своє. Не підтягнеш струну-другу, коли налагоджують балалайку.

Павло Лаврентійович зняв зі стіни інструмент, підлаштував, підправив лише йому помітні огріхи, і забили пальці по струнах, затанцювала в кабінеті запальна мелодія, повідомляючи всьому будинку, що настрій господаря поліпшився…

Багацько чого не знав Герка про батька. Сприймав і Макар на суді слова друзів за чисту монету. Час для нього, здавалося, зупинився. Лише листи від рідних та друзів підказували, що час невпинно крокує по планеті. Найчастіше про університетське життя нагадував Андрій. Коли читав листи брата, ніби вдихав ще просякнуте будівельним пилом повітря Палацу Науки. Уві сні і наяву бродив по величній будівлі, що сягає своїм шпилем глибин неба; підіймався на ліфті і бігав сходами прольотів між поверхами. Бачив і маленьку кімнатку в гуртожитку: два стільці та кухонний столик із блакитнуватою карафою та склянками з чеського скла; шафу-секретер для книг і вбудовану в стіну шафу для одягу; тахту-диван із килимком під ногами; письмовий стіл із важкою мармуровою лампою під зеленим абажуром. І, як у поїзді, жовтувату шторку на піввікна на блискучому сталевому штирі.

Сумна посмішка скривила губи Макара. Андрій і друзі називають свої кімнатки келіями або карцером. Карцер – погляд зека мимоволі охопив сірі голі стіни з нарами, які примикали на день; парашу в кутку, яскраву лампочку під стелею і заґратоване віконце з глухим «намордником» із вулиці; залізні двері, у яких часто шарудить вічко, через яке заглядає холодне око, а раз на дві доби клацає «годівниця», щоб ощасливити зека шматком хліба і кухлем води…

Багато про що повідав брат. Лише одне залишалося загадкою: чому центральний корпус і крила університету називаються зонами, починаючи з першої літери алфавіту і закінчуючи літерою «Ж». Не знав цього Макар. Рідко й студенти замислювалися над дивним звучанням. А розгадка виявилася примітивно простою. Багато підневільного люду зводило кращий у світі Храм Науки. Так і перейшов у спадок вільному студентському братству в’язничний жаргон, який багато чого підказував обізнаному вуху…

Чи то від холоду, чи то від спогадів Макар щулився. Якби не лебеді… Зараз замість карцеру він із друзями сидів би на лекціях. Як вони там? Вони не витримали б умов неволі…

Стежа сьома. Тигра. Підготовка до втечі

Нарешті закінчилися нестерпно нудні й довгі, схожі один на одного дні: Макар покинув карцер. Після смердючого кам’яного склепу ранок здався особливо чистим і яскравим. Від свіжого повітря запаморочилася голова, а від великої кількості світла перед очима попливли різнобарвні кола; контури барака розчинилися, фігури людей миготіли різнокольоровими плямами. Юнак мружився, тряс головою, але квадратна тінь Маестро звично маячила, розхитуючись із п’яток на носки…

1

– Здоров був, шмачок! Що, підосліп трохи?! Чи забалдів із радощів? Після шізо будь-хто завжди забалдіє, наче хапанув плану після довгого стримування.

– Ти звідки? – витиснув Макар, насторожено стежачи за Маестро.

– Откєда? Откєда? – Маестро криво посміхнувся. – Ач, провітрився трохи. На людей подивився. Себе, відповідно, показав. Декому «борги» сплатив. Упорався – і сюди, на відсидку. Знаєш, як під кінець відпустки від красот моря на блювотину пре… Так і мене. Більше місяченька не витримую – «додому» на сідало тягне. До того ж, чого не прикатити за казені башли. Незабаром Проф приканає за держрахунок, якщо від вишака злиняє. Розумієш, докопалися лягаші до давнішньої справи. Тепер шиють. Ні, з усього видно – цього разу не вивернутися Профу. Справа ж ювелірна, з мокрухою. Токо б у Наш НДІ відрядження виписали – тоді заживемо. Проф правилку і свисток покаже. Враженят притисне – сок чвиркне. Розрахується де з ким за Верблюда. Корєша базарять: до хріна розумників розвелося. Навіть Амба згордів-завеличався, а що за звір Амба – не знаю.

Макар мимоволі зробив крок уперед.

– Ти чого, псих? – Маестро відступив. – На понт беру. Знаю, «Амба» – твоя кликуха. Не встиг вахту переступити – тільки і шварготять-базарять: «Амба-Амба. Тигра». Бач, як воно сталося, якщо не ту карту потягнеш, якщо в козирях спутався. Верблюд думав, що в Паханах легко жити. З одного боку – воно непогано, що роги пообламали коротуну. А за корєшків, за Закон – прикро. Не впізнав зону. Падли хвости розпушили. Базарять не по ділу. Поки що роздивлюся, а там і Проф приканає. До того часу – визначайся. Чого до враженят тулися? Дивись, Амбо, вихлопочеш амбу – не на ту масть ставиш… Проф покєда тебе за корєша тримав. За довіру платити треба…

Маестро погрожував і козирився, хвалився четвертою судимістю, а в Макара всередині вирувало. Доки слухав Маестро, з карцеру вийшов Булах. Його зустрічала вся бригада. Розмовляючи зі своїми, Булах не зводив погляду з Маестро та Макара.

– Можуть пришити хлопця, – подав хтось голос.

– Треба б забрати у свій барак, – підтвердив Булах побоювання товаришів.

– Зелений, а з характером. Та й притихли блатарі.

– Добрий він, чистий. Ви б якось допомогли, а то й справді загине, – мовив завжди мовчазний Сивий.

Поступово народ розійшовся по бараках. Урізнобіч попрямували Джовба і Маестро.

– Поговоримо, Макаре, – наздогнавши хлопця, запропонував Булах. Звернувся по-простому, ніби до давнього знайомого.

– Про що товкмачити. – Юнак мимоволі відсахнувся, несподівано побачивши поруч бригадира, але, стиснувши кулаки, зробив крок назустріч, від чого Булах відступив на крок.

– По-перше, дякую.

– Чого там, – відмахнувся Макар. – Сивий – сусід. Малосильна, але добра душа.

– Добра й розумна… Також ходить під п’ятдесят восьмою. – Булах озирнувся навкруги. – Ти не просто Сивому допоміг. Не тільки мужиків підняв! Ти ще й сам не уявляєш, що здійснив…

– Нічого я не сотворяв, – буркнув Макар і додав рішуче: – У нас у кожного своя стежка. Топайте своєю. Мені не заважайте.

– Різні-то різні, тільки, бачиш, в один барліг і за однією справою потрапили. – Булах розумів, чому відсахнувся хлопець, і від цього ставало ще гірше на душі. – Думаєш, якщо під п’ятдесят восьмою ходимо, то й справді вороги людям і Вітчизні. Нелюди. Ти, Макаре, хоч і вимахав вище за мене, а в житті – теля.

– Та я… Та я… – Амба знову стиснув пудовики.

– Охолонь! Охолонь трішки. Ніхто тебе не збирається кип’ятити, – Булах посміхнувся, доторкнувся до плеча в’язня і, хоча той відсахнувся, продовжував: – Сила – це добре. По собі знаю. Тільки самою силою в житті нічого не доведеш. Не завжди допомагає. Тим паче, на зоні! Поговорімо. Для твоєї ж користі.

– Уже підходили, – усміхнувся хлопець. – Теж за мене турбувалися.

– Що ж, радій! Мов кінозірку на шматки рвуть, – знову зам’явся Булах.

Непомітно Макар втягнувся в розмову, кулаки розтиснув, тіло розслабив. Незабаром він і зовсім забув, що проходжується табором із тим, кого розумів менше, ніж урок.

Джовба, ніби вперше, роздивлявся табір: ось вона, «запрєтка», далі висока дерев’яна огорожа з колючими іржавими нитями зверху; в кутах огорожі – незграбно-потворні вишки з тупими рилами спарених кулеметів; і в цьому замкненому, огородженому від світу просторі вишикувалися побурілі від часу та негоди довгі, приземкуваті, мов штамповані, бараки…

Оглянувши табір, Макар зиркнув на співрозмовника. Так близько Тигру ще жодного разу не бачив. Навіть під час бійки не розгледів. Бліде обличчя Булаха загострилося, здавалося, назавжди застигло в болючо-нестерпних роздумах і нагадувало маску; лише вогненні очі жили своїм складним, різноманітним життям.

– Ти, друже, після бійки пообережніше. Ця гниль нічого не пробачає, – попередив Булах.

Макар промовчав. Розмова почалася несподівано, і він до цього часу відчував незручність, не знав, що відповісти. Пригадав слова Верблюда: «Довідається Тигра, що ти двох пришив – амба тобі!»

– А що мене жаліти? Адже я двох того… – Макар виразно ляснув пальцями. – Може, ми з Профом і його кодлою одного куща ягода?

– Гаразд, не лізь у пузир. Мужик ти, врешті-решт, чи істеричка? – без злості, але твердо продовжував Булах. – Мужик не за табірною мастю, а як людина. Чоловік.

Він добре розумів стан співрозмовника й не дивувався тому, що сталося, хоча не знав, чи вистачило б у нього рішучості в такому віці заступитися за Сивого, не відчуваючи за спиною підтримки друзів, бригади…

– Я підійшов із важливою справою. Допомогти хочу…

– А мені допомагати не треба…

– Не можеш без пузиря! Послухай старого зека: в таборі поодинці довго не протягнеш. По собі знаю. Про всіх хочу поговорити, щоб нараз покінчити з блатарями. Усім полегшає…

Останніми місяцями, втративши надію на звільнення, Булах багато розмірковував над своїм планом. Раніше більше займався собою: писав у всі інстанції прохання про перегляд справи, потім місяцями терпляче очікував відповіді, сподіваючись, точніше, не сумніваючись, що безглузду й трагічну помилку ось-ось виправлять, але зараз уже ні на що не сподівався – відбомбардував усі інстанції. Тепер більше переймався табором. Його задум гарний, але відчував – чогось не вистачає, бракує небагато: розворушити «товариство», щоб «рогачі» відчули себе людьми. Під час бійки Макар і став тією сполучною ланкою, справжнім каталізатором. Адже табір, як і перед амністією, гудів про бойовище. Тільки й чути: «Амба-Амба», як раніше «Тигра». Гуде народ. Відчув свою силу. Набридла влада гнилого стерва. Досить ходити під Профом і Верблюдом.

– Полегшало? У зоні полегшає, – з викликом забасив Макар. – Пояснював же вам, що ми з Паханом одного куща ягода.

– Одного куща… – задумливо повторив Булах і поклав руку на плече співрозмовника. – Ні, друже, далеко не одного… Ти й сам ще не уявляєш, не в змозі оцінити всього! А ті «ягоди» на таке не здатні…

– А чого тут цінити? Кожен у житті прокладає свою стежку. Тільки в одних вона легше, а в інших – уся з вибоїнами та з крутими поворотами.

– Ось і я про те ж. Життя – мов тайга неходжена. Кожному випадають важкі маршрути. Тільки не кожен зможе, як кажуть геологи, правильно зорієнтуватися. Нелегка ця справа: обирати в житті й тримати свій справжній азимут! Інколи цілого життя не вистачає… Ну та гаразд, облишимо філософію. Тепер дивись, будь обережнішим – табірна гниль на все здатна, – знову нагадав Булах, надовго замовкаючи.

2

Залишивши за собою подвійний ланцюжок слідів, товариші по нещастю обійшли широкий приземкуватий клуб і, змахнувши молоду порошу, присіли на колоду під крислатою модриною. Короткий день згасав. У сутінках майже не помітні старечі зморшки дерева, а оголені гілки не здаються мертвими. Обоє мовчали, думали про своє. Джовба згріб докупки хвоїнки – літнє вбрання модрини, чиркнув сірником. Поплив гіркуватий запах. Булах поклав зверху кілька сухих прутиків, і ожило, затанцювало в холодній білизні сутінок яскраво-червоне полум’я. Цей вогник і багаттям не назвеш: його можна було загасити шапкою, прикрити долонею, але тремтливе коливання полум’я налаштовувало на розмову. На відвертість. Навіювало відчуття свободи…

– Так де ж вона, справедливість, Кириле Кириловичу? – продовжуючи розмову, несподівано заговорив Макар. – Амністують профів, маестрів. Мені ж строк накинули. Заліки зняли…

– Засумнівався в азимуті, друже?

Зазвичай крупні люди неквапливі, врівноважені, говорять повільно, спокійно, але Булах, незважаючи на билинно-богатирську статуру, заводився з напівоберту, був неспокійний і швидкий, наче ртуть.

– Шкодуєш, що став на захист Сивого?

– У роду в нас так не прийнято, – Макар підкинув у вогонь кілька гілочок. – Людина – не заєць і петляти їй не з руки.

– Що стосується зайця – чудово. – Булахові подобалася виважена поміркованість хлопця, його витримка, небагатослівність, подобалася спокійна, не по роках мудра розсудливість. – Це правильно. Азимут у житті через день не змінюють. І якщо він справжній, то ніякі ножиці не страшні…

– Щось не зрозумію вас, – почекавши, продовжив Макар: – До чого тут ножиці?

– Та як тобі сказати? – Під час розмови Булах ніколи не потрапляв у глухий кут, але зараз не знав, як зрозуміліше пояснити свою думку товаришеві по нещастю. – Маестро вкотре під амністію потрапив?

– Разом із колонією – вчетверте.

– Чому? Стаття підійшла. Розумієш, не людина, а стаття.

– А ножиці при чому?

– Почекай. Кажеш, строк додали. Але битися, порушувати режим негоже?

– Негоже, – згодився Макар. – Та я ж слабшого захистив. А ви «негоже», наче самі не зек, а той, хто за огорожею…

– Справедливість – одна половина ножиць, бійка – друга! Згідно ж із філософією закону, з його голою буквою за порушення режиму – строк належить…

– Так що ж – терпіти цих?! Під гниллю жити?!!

– Ти не кип’ятись, Амбо. Сам знаєш: я цей розгардіяш завів. Але за бійку друга половина ножиць строк передбачає. І як не сумно, але вона по-своєму права… Що буде, якщо все мордобоєм вирішувати? І тут, і на волі. Ножиці…

– Виходить, і ми праві, і половина…

– У цій справі велика обережність потрібна, – перебив Булах. – Із гниллям простіше: давити без усякого жалю! А його перевиховують, благають…

Він замислився, повів тінню колись литих плечей, наче від холоду, підсунувся до вогню. Зима по-справжньому ще не заявляла про свої права. Після перших осінніх заморозків і снігопаду потепліло. Лише іноді вночі з тайгою гралася пороша, поступово укриваючи білою шубою землю від нещадного морозу та лютих вітрів. Булах зсунув на потилицю вушанку, розстебнув куфайку, провів долонями по обличчю, відганяючи сумніви, і продовжив:

– А з другою половиною ножиць – сам майже нічого не розумію… Не до розмов було – собою переймався, коли після сорок дев’ятого потрапив ні за що під їхні леза.

Співрозмовник знову замовк. Макар чув, що Булах – геолог. У табір потрапив за шкідництво: розтратив чималу суму – пішов із тієї площі, де належить згідно з проектом працювати; просидів у тайзі до жовтневих свят, обморозив людей, ледве загін не згубив, а обіцяних алмазів не здобув. Усі в таборі – від начальника до зека останнього – потішалися над Булахом, коли той мив шліхи в кожному новому джерелі на лісоповалі або в дорозі. Вихопить із-за пазухи мисчину, вкине гальку з піском і трясе-трясе алюмінієву посудину, ніби масло колотить або ляльку колихає.

– Ну що, Монтехрісто, скільки алмазів підкинеш, якщо ослобоню? – глузував конвой, а інколи й начальник табору.

– Ідіоти, – Булах із жалісливою тугою дивився на жартівників, але слово «ідіоти» стосувалося не табірних дилетантів, а тих високих інстанцій та професіоналів, котрі заточили його сюди й не змогли відстояти. Ні, не його гублять, хоронять ідею – справу, яка принесе країні алмазну незалежність, багатство і міць. Славу…

Вірив Булах, не сумнівався, що Сибірська платформа в геологічному відношенні – рідна сестра Південно-Африканської. Знав, хтось із тих, із ким працював, рано чи пізно знайде трубку, і спалахне в променях сонця, заграє місячно-вогненним блиском велике й мале каміння; поллється в скарбницю непоказний на вигляд алмаз-трудівник і прозорої води аристократ, що після огранки в умілих руках його величатимуть новим, холоднувато-високим ім’ям – діамант.

– Стоси паперу списав! Скрізь писав… Та потрапляли, певно, не до того, кому потрібно. У моїй справі голови великої не треба. Сам знаєш, у тайзі доки на своїх не протопаєш – багато чого не роздивишся, а в геології нашій хащі густіші за тайболу. Та ще в такій важливій, але зовсім новій справі, – ніби відповідаючи на запитання, продовжував Булах. – Самому Сталіну писав…

– Як же тепер без нього жити будемо! – боляче вигукнув хлопець.

– Будемо, Макаре, будемо, – задумливо вимовив Булах. – Це не проста розмова. Довга. І ножиці дошкульніші від попередніх негараздів, які різали по-живому. Учився, фронт. Робота. Ніколи було розкинути розумом. Тільки час висвітлить і розставить усе і всіх на потрібні місця. У цій справі й сам багато чого не збагну. Тут різного наслухався. Одначе чутками метал із руди плавлять лише ідіоти. Та й не звик серйозні речі швидкоруч вирішувати. Документи потрібні. Думаю, цю брилюку не один десяток років доведеться вивчати. Так що не до Сталіна. За іншим голова болить…

– Ось і в мене від дум довбешка розколюється… Сумніви беруть.

– У тебе хоч сумніви… А мені в чому сумніватися? У тому, що хотів Державі казкові скарби подарувати? Відшукаю… Усім ворогам назло знайду! Ще триматиму шліх із зеленим оченятком хром-діопсиду й темно-кривавою краплею піропу[23]. Через це тут і не можу. Куди не тикни пальцем – злодій, поліцай, убивця.

– І на мені кров! – Зірвався з колоди Джовба, мов ненароком присів на вугілля, що тліло під попелом.

– Вибач, друже, не хотів, – Булах притримав співрозмовника за руку і посадив назад. – Я про закоренілих. Про законників, для кого чуже життя – півкопійки… А в цей заклад – кожен може потрапити. Знаєш прислів’я?

– Знаю, – неохоче відгукнувся Макар, знову підкидаючи у вогонь гілочки.

– Річ не в статті. Не в байках, що про себе співають. Послухаєш – праведники усі. А гадаєш, мало зрадників та іншої наволочі під ображених грає?! Той же Тихий – двадцять п’ять років виклопотав, а його повісити – замало. Каратель… Під простачка косить. Але якось прорвало: «Я таких, як ти, свого часу пилочкою-пилочкою – вздовж. Ще настане наш час». Думаєш, жартує? І вздовж пиляв, і впоперек. Повіриш, Макаре, не стільки від слів, скільки від погляду відсахнувся: очі спалахнули такою злобою – вовчисько йому брат. Під час бійки з шилом підкрадався. Спасибі тобі.

– Та я що…

– Тихий, а з шилом… Тільки вашу й нашу гниль у таборі швидко розпізнаєш.

– Це точно. Гниль – вона завжди виявиться.

– А ті… Зла не вистачає, – Булах кивнув у бік адміністративного корпусу. Його очі, як у Тихого, спалахнули, однак не злобою – болем. Здавалося, зараз вони спопелять і приземкуваті бараки, і високий паркан із колючим дротом, і незграбні сторожові вишки. – А ті, наче цуценята сліпі… Усіх підряд. Не з’ясують, що до чого, і по-живому – ножицями. Ножицями…

Булах несподівано замовк, коли з вишок вдарили голубі леза прожекторів. Деякий час щось розшукуючи, вони ковзали по іскристому снігу; пробивали темряву, тягнулися до тайги, що оточувала табір, але поступово заспокоїлися й завмерли у звичному щовечірньому чотирикутнику…

Не змовляючись, зеки підвелися. Ілюзія самотності і свободи зникла. За давньою звичкою Макар хотів затоптати вогонь, уже підняв ногу, але раптом опустився на коліна і руками згріб сніг, засипав полум’я. Незабаром від багаття нічого не залишилося. Навіть сніг перестав парувати. Біля ніг височів лише схожий на свіжу могилку горбок…

3

У перший тиждень після карцеру потепліло на душі в Макара. Потім час сповільнив свій біг і здавався таким же тужливим, як монотонні осінні дощі. Дні складалися в тижні, минали місяці… У таборі час від часу згадували «велике бойовище», розповідали новачкам, як Сивий молотив Верблюда, а Макар після кожного удару гримів: «Амба! І тобі амба! І тобі!» Так і прикипіло до нього прізвисько. Табором же пішла гуляти нова приказка: «Тигру й Амбу не чіпай, а то зроблять амбу».

Із кожним днем Макар глибше пізнавав Булаха та його друзів. Під час своїх суперечок ті не остерігалися хлопця, але він сам залишав їх, адже багато чого не розумів. Вистачало своїх турбот. Одне він засвоїв міцно: такі, як Булах і Сивий, не можуть бути чужинцями, а вчинили щось не так, то, як і сам, не зі зла…

І попливли дні, дні схожі на тягучу смолу: нудні, довгі, одноманітні. Лише робота трохи відволікала, тому Макар працював жадібно, відганяючи працею тривожні та страшні думки, зізнатися в яких спочатку боявся навіть собі.

Робота на лісозаготівлях, звірині сліди, багаття з гіркуватим запахом диму – це тайга. Частіше Макар у думках броде в зеленому безбережжі. Де-де, а в тайболі не пропаде. Влітку й ближче до осені там привілля. Спочатку попрацює з геологами або в ліспромгоспі – їм завжди потрібні зайві руки, а через рік поставить де-небудь у глушині хатку, роздобуде якусь рушничку й заживе вільним життям, де й лісовик не дістане. Усе здавалося гладенько, але після лісовика пригадувалися дід, мати, Жека. А як же з ними? Ні-і, не зможе назавжди викреслити з життя близьких… Глухий кут. Знову життя заганяло в глухий кут.

Неговіркий і відлюдкуватий, юнак зовсім забув, як розмовляти, і нагадував клубок їжака. Увесь вільний від роботи час сидів із книгою. Прилаштується де-небудь на колоді в найглухішому місці табору і читає, намагаючись заглушити тривожні думи. А іноді відкладе книгу, ляже на спину, дивиться у вільне небо і думає про ті далекі дні, коли вийде на свободу й протопче свою, пряму дорогу в житті. Частіше замислювався Макар про Булаха з його напівзрозумілими «ножицями». Частіше пригадував і діда. Запеклий читач старий. Над усе любив Чехова та Купріна. За їхніми книгами писати і читати навчився. «Головне – завжди залишатися людиною», – піднімаючи палець догори, тягнув старий, вслухаючись у звучання слів.

«Людина!» – думав Макар, а в таборі швидко забуде своє ім’я. Амба – тепер кличуть усі, навіть табірне керівництво. Зараз він у них на гарному рахунку: тихий, сумирний, не бешкетує, завжди норму перевиконує.

Амба… Амба… Макара дратували і прізвисько, і зелені дерева, і сніг, і небо над головою, і навіть люди. Усе важче витримувати схожі на близнюків дні: дорога з табору в робочу зону, одноманітні, як молитва, слова: «Крок ліворуч, крок праворуч…», сокира, пилка, дерева, які стогнуть перед падінням, і знову дорога в табір, що починається зі слів попередження про втечу…

Амба тинявся розгублений. Минула осінь, зима. Відшуміли вітри весни, і за два-три дні модрини наїжачилися яскраво-зеленими хвоїнками; а коли над тайгою поплив золотавий пилок – у табір повернувся Проф.

– Ну, корєшок, тепер заживемо, – процідив крізь зуби Маестро. – Проф наведе лад-правилку…

Здається, Профа чекали не лише блатарі. Макар не помилився. Начальник табору справді зрадів поверненню Пахана. За багато років служби переконався: без справжнього Пахана зона – не зона. Після бойовища прогримів на все управління. Кожен, кому не лінь, кепкував. Насміхався. Коли й де в таборах гору тримали враженята.

Щоправда, про Тигру після бійки підполковник нічого сказати поганого не міг. Паханом себе не визнає, але його слово – таке ж вагоме, як колись у Профа кулак. Правило, мордобій, бесіда, «толковище», збори, сходка, нотація – як не називай, а дисципліна в зоні потрібна. З нормою – цілковитий порядок. Навіть ті, хто «в законі», намагаються десь прилаштуватися, щось непомітно від друзяків зробити – тільки б виписав бригадир повну пайку. «В законі, в законі», а голод справді не свій брат – будь-кого змусить горбитися. Закінчилося легке життя блатарів. Лише поодинокі не здалися. Та й ті знали, як порушити режим, аби перевели в інший табір.

Змирився б підполковник навіть із партійними зборами, до яких охочий Булах, але те, що в зоні тримає гору п’ятдесят восьма – каламутило душу, мов на похмілля. Влада «враженят» суперечила головній лінії Вождя. А слова ЙОГО та побажання, як і при житті, повинні залишатися Законом. Так було! Так є! Так буде! Завжди і в усьому! На віки вічні!

Із Профом за багато років підполковник зжився, можна сказати, спрацювався. Обидва знають, що й скільки кому потрібно; обидва розуміють один одного з напівпогляду й не заважають. Чай, план із куривом, пляшка, жінки, а на свято – сервелат з ікоркою – всього в міру, рівно стільки, скільки треба справжньому чоловікові, щоб відчути себе людиною. Проф ніколи не нахабнів. Одне тільки уподобання в Пахана: полюбляє похизуватися палицею-стилетом, у пальті та в капелюсі, виголосити промову, наче навсправжки якийсь професор.

Поспостерігавши за зустріччю, Макар лише знизав плечима. Відразу зникли сумніви. Нічого йому тут робити. Уже виправився й цілком спокутував невинну провину… Амба уподібнився до ведмедя, який пробуджується зі сплячки: цілими днями щось жував, набираючись сил, а у вільний від роботи час бродив перевальцем по табору, добуваючи потрібні припаси. Лише непосвяченому та новачкові здається, що в голодному таборі, де біля вахти щоденно складають трупи, межа мрій зека – повна пайка. Той, хто довгі роки протирав нари, а тим паче авторитети зони знають, як і де добути потрібне для втечі.

Після бійки, коли Булаха визнали за неофіційного Пахана, а Макара вважали його другом, збирати припаси стало легше. Остерігалися стукачів, проникливих і непідкупних, мов натаскана службова собака. Зекам інколи ввижалося: начальник режиму, проходячи зоною, посмикує кінчиком носа і рухає локаторами-вухами…

У заначці в Макара з’явилися сухарі, сірники, кресало з трутом. Зек мимоволі помацав ніж, притиснутий онучею до внутрішнього боку ноги. Красуня фіняк-штрикалка йому ні до чого. Під час втечі потрібний добротний тайговий ніж; ніж, що заміняє сокирку, здатний одним помахом зрубати сосенку-п’ятирічку, відкрити консервну банку.

З пам’яті «оглядаючи» свої припаси, майбутній втікач залишився задоволеним. Здається, нічого не забув: є волосся з кінського хвоста під ліску, гачки й грузила; зробив зо двадцять наконечників для стріл і пристосував про всяк випадок схожий на піку уламок для рогатини; згадав, хоч і не палив, про мішечок розтертого до пилу тютюну – він, як і хвойний відвар, від собак.

Юнак-тайговик знав, як заплутати сліди, але головне – не тікати, як усі. Шкода, що Булах і Сивий цього не розуміють. Бігти з напарником легше, зручніше. Невідомо, що може трапитися під час втечі. Гарний товариш – велика підмога в подібній справі. Не в гості ж і не на полювання зібрався. Хоча й на полювання поодинці не ходять – завжди беруть собаку. Шкода Булаха, але не буде тікати за відомими для погоні хитрощами. У тайзі найкоротший шлях – не найближчий та не найбезпечніший…

Прокидаючись із першим ударом у залізну рейку, що висіла на старій модрині біля прохідної поблизу вахти, Макар кидав нетерплячий погляд на сучок-барометр, але його обкорований кінчик загнувся, хоч шапку вішай. Тяжко зітхаючи, юнак не квапно одягався, проклинав усіх, хто завідує погодою в небесній канцелярії…

Чи не щодня Амба очікує негоди. Неусвідомлена тривога, яка не залишала ні на хвилину, останніми днями стала іншою. Раніше боявся себе й минулого, а зараз жде небезпеки зовні, відчуваючи себе мисливцем, по сліду якого крадеться амба.

«Невже стежить хто?» – Ця думка обпекла сильніше за вогонь. Макар зиркнув ліворуч, праворуч. Барак звично гудів після ранкового пробудження: одні, одягаючись, не-злобно пересварювалися; інші, звісивши з нар волохаті ноги, позіхали або ліниво почухували спину й боки; а Маестро, як завжди, насвистував і наспівував улюблену пісню: «Маленький домик на юге…» У бараці тхнуло потом, онучами, парашею, смерділо непередавано важким, задушливим і кислим запахом, який живе в цих невеселих місцях…

«Ні, ні, ніхто нічого не знає», – сам себе втішав Макар, але незрозуміла тривога не полишала й під час роботи. На перерві пішов до схованки, яку спорудив у старій борсуковій норі. Розумів, не варто тут вештатися без потреби, але нічого вдіяти із собою не міг. Сьогодні ж був привід – забрати ковбасу з дорожніх припасів. Могла зіпсуватися. З кожним днем очікування ставало нестерпнішим, а приховане додавало нових сил. Кілька днів у думках Макар там, далеко. На свободі…

4

– Звідки стільки жратви, Амбо? – Маестро, як завжди, стояв на півкроку позаду Профа, багатозначно засунувши руки в кишені. – Чого в останні дні тріскаєш та тріскаєш? Мов після шізо віджераєшся. Ти ж в люксі відпочивав аж минулого року.

– А вам що? – Звідки і коли з’явилася нерозлучна пара? Макар мимовільно стиснув кулаки.

– Та нам нічого. – Маестро відступив за спину господаря і з’явився ліворуч.

– Негарно, юний друже, – поквапився вступити в розмову Проф, – емоції вас коли-небудь підведуть. О-ой, як підведуть! Ми ж до вас із добрими почуттями та пропозиціями. У нас досвід…

– Розумієш, досвід. У зоні кодлой живуть. А ти все сам та сам. Диваки всякі бувають. Пам’ятаю, Фіксатий у першу відсидку не повірив Профу, самотужки кігті нагострив… І думаєш що? Пропав фраєр ні за цапову душу. По одному розумні люди не тікають. Думаєш, на волі просто нашому братові? Документи, хата… Та й без монет спочатку куди? Про дорогу – нічого й говорити. Виповзеш із наших амазоній, наче мішок, набитий кістками…

– Фіксатий пропав ні за цапову душу, а я ж при чому? – Макар не розумів: випадково Маестро згадав про втечу чи вистежили? на що натякають?! – Навіщо мені ваш Фіксатий… В очі його не бачив.

– Фіксатий тікав за рік до твого прибуття.

– Та-ак, у науці не буває легких шляхів, – граючи новою, але точно такою ж, як і попередня, палицею-тростиною, Проф задумливо куйовдив борідку, що не встигла по-справжньому відрости. – Деякі досліди потребують ювелірної майстерності, могутньої травіальної підготовки, яка не під силу навіть талановитому вченому…

«І чого люди більше від вогню бояться тайги?» – ледь помітна посмішка торкнулася обличчя Макара. Слова Профа не доходили до свідомості. У тайзі точно не пропаде. А зараз, наприкінці літа, там привілля.

Профа розлютило мовчання Амби, але цей чистий, відлюдкувато-мовчазний, неговіркий амбал потрібен. Особливо тепер, після бійки, коли заявив про себе в ділі. «Ні, голубе, так просто від мене не підеш! Надумав рвати кігті – то разом. Останній строк не відмотати». На волі цього разу багато чого не зрозумів. І «працювати» стало важче, і «кадри» не ті. Та й табір не впізнати.

«Враженята» голову підіймають. Куди поділися колишні закони зони? Дивись, незабаром зовсім притиснуть. Одне слово, весна та літо п’ятдесят третього і на волі, і в зоні пройшли по життю повінню – понавертала…

Що таке втеча, Проф знав. Знав надто добре, щоб не стати зацькованим зайцем. Але з цим брилистим дитям, яке виросло в тайзі, готовий ризикнути. Після повернення в табір – не впізнав Амбу. На перший погляд – та сама брила, хоч і змужнів, але досвідчене око підказувало: той, та не той. Пастку спорудив. Як п’ятирічний, бавиться із залізом. І раптом Проф збагнув: це ж наконечник для стріли. Спочатку потішався разом із братвою, але тютюн і сірники – не дитячі забави, змусили метикувати… Амба ж не палить…

– Причалюй, корєшок, до нашого берега. У нас робота легша і жрання міцніше…

Макар промовчав. Знав, що чекає на їхньому «березі». Карти, пляшка, різанина… А другий берег після розмови з Булахом здавався і зовсім далеким, незнаним, нездоланним. Хлопець відчував себе людиною, якою всі нехтують, життя здавалося незнайомою і стрімкою річкою: не знаєш, куди через мить поверне, де розіллється плесом, а де завирує на крутому перекаті…

– Даремно випробовуєте наше терпіння, юначе. Ми обійдемося без вас, а ваш шлях у науку веде лише через нас. І тема в нас спільна, – ніби підтверджуючи думки Макара, запевняв Проф. – Рано чи пізно це станеться, тому що буття визначає свідомість, як запевняють класики… Або-або, третього не дано. Діамат, як дактилоскопія, не знає похибки…

– А по-простому, життя – воно й не таких ламало. І як не крути, корєшок, а твоя стежечка в нашу віллється. А спільно можна великими ділами правити. Легко й підірвати. З таким строком, та з доважком за бійку, хоч і жилавий, недовго й копита відкинути. А спливуть рочки – не доженеш, – Маестро посміхнувся своїм думкам, глитнув слину і, підморгнувши Макарові, продовжував: – Либонь, і до сього дня фрафочку лап-пать не довелося? Чи Верблюд зводив у жіночу зону?

Щоки Макара спалахнули. Навіть вуха зрозовіли. Він перестав їсти ковбасу й, опустивши голову, намагався зняти покриту плісенню шкурку. Проф нервово перебирав пальцями.

У-у, кретино! Знову забув! Не здогадався після повернення в зону звести хлопця зі спідницею. Майже тиждень фрафа дарувала щастя чоловічій зоні. Кобилка витримана трапилася: півста за день прийме – й нічого. Проти спідниці та пляшки ніхто не встоїть. І цей ковтне склянку, пограє раз-другий із пацаночкою, присмирніє. Ручним стане… Небавом, якщо встигне, зводить хлопця в жіночу зону. Досить тягнути волинку.

Потрібен Макар тут. Знадобиться й на волі. Тому й не чіпає, хоча, сучара, заробив перо, й не стільки через Верблюда, як за те, що підняв руку на Закон. Не завадило б і з Тигрою-Монтехрісто поквитатися. О-он-на як враженята голови підвели. Не зона – курорт. Проф зручніше перехопив тростину, зробив крок уперед, палець звично ліг на кнопку. Так і кортіло приставити тростину до грудей і натиснути, де належить. Довге, гостре жало легко пробиває людину наскрізь, але для такої брили лезо, впевнений, короткувате. О-он яка грудина – наче на пам’ятник із чавуну відлита.

Уникаючи спокуси, Проф відступив. Рано. А там життя підкаже. Час приклеїв прізвисько Макарові. Підходяща кликуха – розкішнішу не придумати. У саму масть. Не служитиме йому Амба, Амбі – амба. Поки що зачекає, якщо провітритися надумав. Не можна втрачати час та сили в карцерах. Доведеться терпіти. Критися. Лютий же як зиркав. Із підполковником зустрілися, як із рідним, – тільки й того, що не поручкалися та не почоломкалися: «О-х-хо! Х-ха-ха! Чого ж так довго не бачилися? Нудьгували? І на скільки до нас?! Відрядження в порядку?» – «Ображаєш, начальнику! Ми порядок знаємо! Немає нічого головнішого за порядок! Розпустився трохи народ. Ніштяк, ми порядок наведемо…» – багатозначно пообіцяв Проф. Роздивиться, зрозуміє, що до чого, почекає, доки в зону повернеться більше своїх. Голіруч Тигру з Амбою не взяти.

Тигра Тигрою, але головне – Лютий. Від одного погляду холодіє всередині. Пасе. Скрізь пасе. Помилки чекає. Звідки такий ідейний узявся? Скільки тягнув строк, а таких не зустрічав. Молодий, гарячий, мов жеребець необ’їжджений. Не терло життя. Не ламало боки. Хоче чистесеньким залишитися. Знав, ні монетою, ні камінцем не візьмеш.

І тут, і на волі ідейні заважають тим, хто вміє і хоче по-справжньому жити, хто здатен із нічого взяти свою частку. Заважає. Ой, як заважає! Треба підкинути цю думку підполковникові, натякнути, що ідейний будь-кого закладе. Посіє підозру, підмогориче – прощупає Кроксфорда. Дивись – і дасть мовчазне добро. Лише б погодився, а з капітаном швидко поквитається. Відвалить Цирку і камінців, і монет – тільки б заглянути в зеленкуваті люті очі в ту мить, коли відточене, як бритва, жало проб’є гадючий насос у грудях. Тільки де? Як підпасти? Посадити капітана на перо – не зека пришити. Та ще пес! Не псина – пантера, хоча й не доводилося чорну кішку зустрічати… Від замисленого Проф зіпрів. Навіть уявити важко, як піде вгору авторитет у зоні й на волі, коли підколе суку Лютого.

«Во-оля», – не раз крадькома шепотів Проф заповітне слово. Не лише туга викликала тяжке зітхання. Як і в зоні, на свободі щось змінюється. З’ясувати, що й до чого не встиг, та й не зміг, але настає якесь інше невідоме життя. На останній пересилці обізнані люди розповідали, що в багатьох зонах враженята хвости підняли; дивись – через рік-другий і зовсім поламають Закон, доведеться не ішачити – «запрєтку» самому собі ставити та паркан із «колючкою» городити… Від такої думки стало лячно. Хоча, якщо по-справжньому поміркувати, воля – та ж зона: «колючка» на кордоні, «запрєтка», кулемети, собаки-«овчари». Лише замість лягашів червонопогонних – зелені, які колючку охороняють. А так усе однаковісінько. У кого сила, хто вміє мізкувати, той на волі й на зоні завжди буде зверху. Через це й не вірить, що скінчаться привілеї злодіїв. Доти землю топче враженя, доки є люди, котрі думають і вчиняють інакше, ніж влада, – злодійський світ завжди буде зверху. Хто добровільно відмовиться від привілеїв? Таких нетям, як Тигра, треба ще відшукати. Можна сказати, шара сама в руки пливе, а він нарівні з усіма ішаче, тріскає з одного казана баланду; «шісток» розігнав, а «жон» табірних посадив за спільний стіл і виховував. Мораль читав. Не повірив, коли Верблюд доповідав, доки сам не побачив.

Не міг зрозуміти Проф Булаха. Гаразд, «жонами» у штанях згидував. Не звик. Як і до «плану». Але пляшка, жрання і будь-яка пацаночка з жіночої зони для Пахана – так ведеться – про це кожен зек і найнайостанніший солдат охорони знає…

Увесь день розмова з Профом та Маестро непокоїла Макара. Триматися між двома берегами нелегко, але тепер скоро, зовсім скоро він попливе в житті іншою річкою. Своєю…

А до вечора обкорований кінчик сучка, мов хвіст побитої собаки, опустився униз. Усю ніч в’язень не заплющив очей і тремтів, немов від лихоманки; і хоча зранку, як і в попередні дні, світило сонце, Макар приготувався до втечі.

Час, як ніколи, в робочій зоні тягнувся повільно. Працюючи, майбутній втікач нетерпляче поглядав на чисте небо. Ближче до обіду несподівано для всіх з боку табору наближалися густим табуном обважнілі хмари. У тайзі ставало тихіше, похмуріше, а через годину-другу різко похолодало: осінь літнього дня по-справжньому в цьому році нагадала про себе. Макар трохи зачекав, але, як тільки перші важкі краплі вдарилися об землю, непомітно відійшов від бригади і сховався в густому проліску…

Стежа восьма. Підполковник і майор

1

Наприкінці дня, коли робочі команди вишикували для повірки, не вистачало п’ятьох. Конвой поклав ув’язнених на землю та повідомив про НП у табір. Незабаром, розбризкуючи грязюку, на газику приїхали начальник і замполіт.

– Товаришу підполковнику, товаришу підполковнику, заєць інколи на початку робочого дня летить через просіку – бачимо, а сьогодні нісенітниця якась, – тримаючи руку біля козирка, виправдовувався начальник охорони.

– Заєць, заєць, – обірвав підполковник. – Що казати про зайців, коли ведмедів-амбалів упустили. Цирк, та й годі. Як інші не розбіглися?!!

– А, може, в робочій зоні де? Буває, заваляться під кущ і кемарять. Самі знаєте, народ полюбляє дурня клеїти…

– Зараз поклеїмо… Артистів – у табір. Охорону з робочої зони не знімати. Вільних від наряду людей і собак хутко сюди, – енергійно віддавав розпорядження підполковник, а коли, збуджено гудячи, колона ув’язнених після команди: «Крок ліворуч, крок праворуч вважається втечею. Кроком руш», – неквапливо рушила, додав: – Прожектори і машини сюди. А сучу трупу – бігом прогнати. Хай погріються жуки гнійні…

Провівши поглядом колону до повороту дороги, замполіт сів на спиляне дерево. У робочій зоні стояла незвична тиша, яка настає тут лише ввечері після праці. Ніщо не порушувало зеленого одноманіття. Навіть завмерлі на однаковій відстані один від одного солдати охорони в густо-зелених до п’ят плащпалатках майже зливалися в завісі дощу з довколишньою зеленню.

Із Профом і Маестро – усе зрозуміло. Знав, що спонукало до втечі Булаха. Вирветься на свободу і прямісінько в Міні-стерство геології. Затим, якщо не заарештують, – на прийом у ЦК партії. І говорити буде насамперед не про себе, не про свою безневинність, а про алмази, про вражаючу схожість Сибірської платформи з Південно-Африканською, де алмазів більше, ніж піску в пустелі. Людина впевнена у своїй правоті. Впевненість додає сили, штовхає на найнепередбачуваніші вчинки.

Але Джовба… Цей не по літах задумливий і серйозний юнак вразив із першого дня. І сліпий помітить тугу, що плескала з очей. За весь час жодного порушення, жодного зауваження. Його б воля, через рік звільняв би таких. Але під час амністії не зміг навіть зменшити термін: стаття не та. Затим бійка. Карцер. Втеча… Втеча для хлопця – петля. Піймають. Через рік, два або три – все одно схоплять і руки за спину заломлять. Не все ж життя вовком-самітником по тайзі вештатися? Здичавіє. Одне залишається: на злодійську стежку виходити. Не вірив, що так буде. А якщо блатні вже затягнули хлопця у свою кодлу?! Після повернення Профа не раз бачили їх разом.

Підлеглим й оточенню здавалося, що високий, завжди підтягнутий і акуратний сивий замполіт цілком задоволений життям, але ніхто не підозрював, як останнє десятиліття обтяжувала та гнітила служба; з кожним роком він усе більше ненавидів зібраний разом людський накип, який ковзає поверхнею життя та смердить. Перші роки роботи слідчим, найнебезпечніші завдання згадував, як відпочинок. Але дисципліна та обов’язок – понад усе. Він ніколи не ремствував, добре розуміючи: доки є бруд – потрібні і двірники. Але коли стикалася холодна буква закону з живим життям, як у випадку з Макаром, Булахом або Сивим, біль озивався в грудях…

– А-ам-мба-а, – ніби вслухаючись у звучання слова, протягнув майор і посміхнувся.

Замполіт не терпів, коли зеків називали на прізвисько. Воно, влучно висвічуючи і схоплюючи головну суть характеру людини, все ж однобічне, плоске, а часто-густо й легковажне. А от Джовбу після бойовища майор непомітно почав називати, як і всі, Амбою, вкладаючи в це слово зовсім інший, не злодійський зміст; воно здавалося йому вагомим і красивим, як самородок або кристал, нагадувало дитинство й уссурійську тайгу, де провів із батьком не одну ніч біля багаття. Частенько ходив і по слідах амби…

Великі, глибокі сліди амби, заворожуючи й ваблячи, водили по падинах і сопках, але лише одного разу поталанило розгледіти звіра. Після ситого обіду неподалік роздертого ізюбра тигр відпочивав під старим вивертнем. Батько приклав палець до губ. За оголеним кущем на снігу виднівся смугастий бік. Підійшли тихо, але здоровило-тигр ворухнувся, підвівся, труснув, ніби розмальованою художником, головою, здригнувся рудо-чорною шубою і раптом завмер у всій своїй звіриній красі, могутності та величі.

Деякий час люди й амба стояли нерухомо, затим звір ліниво рикнув, язик запалив пащу вогненним полум’ям, агатовою жовтизною блиснуло око, здригнулися вуса й, опустившись, майже з’єдналися з білими ледве загнутими іклами, промайнув кінчик хвоста – хлопчина мимоволі пригнувся, замружився, а коли знову подивився в бік вивертня – ні смугастого боку, ні голови, ні хвоста, ніби примарилося. Усе, як уві сні.

– Могутній звірюка! Під три центнери потягне, – у самісіньке вухо зашепотів батько і, хитнувши головою, тихо заковзав на лижах назад по своєму ж сліду. Лише коли відійшли подалі, продовжив голосніше: – Ніколи в житті не бачив такої сили. Сильний, але благородний звір. Це тобі не вовчисько, не лисиця й не рись – даремно капостить не стане, зайвої крові не проллє. За це і люблю амбу. Поміркуй, що могла б накоїти така махина?! Не лев – цар звірів, синку. О-ось він, справжній звіриний цар суходолу…

– Як не лев? – перебив хлопчина батька. – І в казках… І в «Ниві»…

– Не знаю, як вийшло, що в книжках царем льовчика записали, – губився в здогадках мисливець. Після невеликих роздумів додав упевнено: – Льовчик дрібніший навіть від індуського тигра, а нашому, уссурійському, і поготів не рівня. Мабуть, той, хто таке писав, амбу нашу і в очі не бачив, а потім пішло-поїхало мандрувати з книжки в книжку: звіриний цар, мовляв, лев.

– І вчителька в школі казала про лева, – хлопчик здивовано закліпав очима, блиснув їхньою блакиттю, але слова батька не викликали сумніву. Він не казатиме, чого не знає. Справжній мисливець не палить без потреби з рушниці. – Тату, а сам же ти лева живцем бачив?

– Доводилося одного разу. Коли з господарем до Москви у справах їздили. – Говорячи про господаря, мисливець насупився, згадав минуле, потім буркнув, але вже без колишнього запалу. – Пометикуй: амба і важча, і довша, і гнучкість кошача, а в бійці не тільки ікла, але й кігті, мов у тієї ж кішки. Та вже так повелося. Скільки в житті несправедливості?! До багатого копійка так і липне… Або візьми Придурка з нашого села! Причепилася до хлопчака кличка, наче той реп’ях, – так і залишилася на все життя. А Придурок – чоловік із великим розумом. Із малоліття з книжкою. Кожну копійчину не в землю, не в золото – у книжку вкладав. А його – Придурком… Так що не сумнівайся – сильнішого від амби звіра немає. Могутня і благородна махина. А благородство – воно у звіра і в людини кров’ю перевіряється… Адже так! Розкинь розумом…

Минули роки. Після революції, коли за комсомольською путівкою прийшов служити слідчим, батько знову завів розмову, ніби продовжив ту, давню. Про амбу.

– Дивись, синку, до великої влади йдеш. До влади над людиною. Пам’ятай, чим перевіряється благородство, – уже немолодий мисливець задумливо похитав головою і тихо додав: – Пам’ятай, про що на ХІІІ з’їзді говорили! Тільки гарненько помізкуй, а то відторохтів, наче талалайко. Про таке легковаго не говорять… Лист самого Леніна в народ не пустили. Тільки вам, делегатам, прочитали…

– Так уже і талалайко, – спалахнув син, уперше в житті суперечачи батькові.

– Псує влада людину. Іржею роз’їдає. – Мисливець із гордістю і водночас із тугою дивився на сина. – Велика голова потрібна та серце живе, щоб не затвердіти…

– Так я ж із сволотою, з контрою б’юся. З тими, хто проти народу. А тепер і зовсім у прикордонниках ходжу.

– Так я не про гниль, синку. – Мисливець знову захитав головою. – Усю сволоту, що заважає трудовому люду, дави. Під самий корінь рубай і викорчовуй гниль. Тільки обережно, щоб навідліг не зачепити за живе…

2

Замполіт здригнувся, провів поглядом підполковника з Алтаєм.

– Шукай, Алтаю! Слід… Слід…

Майор знався на собаках. Нічого не скажеш – гарний пес у начальника. І його Уссур, щоправда, нічим не поступиться Алтаю. Замполіт гладив собаку. Пес у відповідь на ласку лизнув руку господаря і знову чорною статуєю застиг поруч.

– Що ж сидіти, пішли пошукаємо, – майор попрямував уздовж зовнішнього краю просіки, час від часу віддаючи команду вівчарці: – Слід, Уссуре. Слід…

Пес неохоче тикався мордою в мох, принюхувався носом із боку в бік, але сторонніх запахів не відчував – або ніхто із зеків не проходив, або сліди змила мряка. Уссур не знаходив слідів, а господар не знаходив відповіді, чому тікав Джовба. Невже помилився в хлопцеві? Невже затягне болото Профа?

В останні роки майорові не давав спокою Булах. Часто вечорами закривався в кабінеті, просиджував над формулярами цієї неприборканої людини, аналізував сухі й лихі рядки анкети та протоколів із його вчинками і діями вже тут, у таборі. Смілива, заслужена людина. У війну – розвідник. Нагород – грудей не вистачає… А підполковник із першого дня намагався просто зігнути людину, поламати, не розуміючи, що бунт Булаха – не хизування, не звичайне позування, як часто-густо трапляється в таборі, а глибока переконаність у власній правоті. А справжню переконаність, навіть помилкову, не просто змінити. Інколи до світанку засиджувався майор за столом. Тишу кабінету зрідка порушував шерех перегорнутої сторінки; і знову панувала тиша, як біля ліжка хворої людини…

Непокоїла замполіта доля Булаха. Тепер звалився на його голову Макар. Як зважити на терезах правосуддя та примирити букву закону з вчинками, не передбаченими жодними параграфами і циркулярами?! Це було над силу. Порадитися ні з ким. Оголювати перед сторонніми душу такими питаннями не прийнято. Незрозуміла тривога й незадоволеність собою з кожним роком усе більше дратували майора. Після смерті Сталіна та викриття Берії сподівався перейти на нове місце служби, а ще краще «змазати лижі» з табору, але тепер, після втечі, не бачити йому ні Європи, ні нової роботи…

– Слід, Уссуре! Слід! – Майор закінчував обхід робочої зони, але шерсть на зашийку пса жодного разу не здибилася, як і не натягнувся від азарту погоні повідець у руках.

Останній поворот. Далі – дорога в табір. Мох, просякнутий водою, пружинив під ногами, від дощу обважнів плащ, та й саме повітря, здавалося, складалося з вологи, комарні й мошкари. Лютує гнус перед загибеллю. Заздалегідь відчуває наступ прохолоди.

На розвилці дороги стояв всюдихід Бугрова. Майор із повагою ставився до начальника режиму: старанний працівник, акуратний, завжди з книгою, не п’є і хоча суворий не в міру, але без причини не образить.

Із-за кущів вийшов капітан із Барсом. Зовні пес Бугрова відрізнявся мало чим від Алтая або Уссура, але в роботі… Недаремно про Барса легенди ходили. У погоні найголовніше – чуття собаки, її кмітливість. Щоправда, Уссур і Алтай слід беруть, як грамотна людина книгу читає; обоє витривалі й злі до несамовитості, сильні, слухняні. Одначе і втікачі кмітливі: про тютюн знають, по джерелу не полінуються пробігти, щоб слід утопити, та й інших хитрощів вистачає. Є майстри заплутати слід на землі й збити погоню, але проти верхнього чуття собаки ніхто нічого не придумав. За верхнім чуттям, чуттям на зека – Барс не мав рівних.

– Нюхай, Барсе! Ню-юх-хай! – Бугров тягнув повідець трохи на себе, пес підіймав голову, намагаючись над собою піймати чужий для тайги запах: запах тих, хто зі своєї волі не виходить за дріт. У кожної людини свій запах, але ТИХ, за дротом, об’єднує специфічний ворожий запах, від якого шерсть на зашийку дибиться сама по собі, а вищирена паща рясніє зубами та іклами.

Обійшовши навколо робочої зони, капітан за поведінкою собаки зрозумів: втеча прорахована вміло. Слід знешкоджено… Дощ… Не спрацює навіть Барс верхнім чуттям. Не піде і по сліду – втеча рання і дощ устиг очистити повітря. Доведеться напружувати сіру речовину.

Рідко наважувалися втікати з їхнього табору. Занадто важка дорога до людей. А Бугров полюбляв втечі. Хоча ганятися за втікачами не його турбота, вдома не сидів. Під час погоні, як і Барс, відчував азарт полювання, не боявся бездоріжжя, небезпеки. Втеча для багатьох – тягар. Для капітана ж – свято. У відірваній від людей глушині життя в таборі у звичайні дні нагадувало багаття під дощем – чадить сизим димом, очі їсть, ось-ось згасне. У погоні ж капітан – як сухе дерево в посуху. Головне, що вабило в погоні, – свобода; у ловитві не потрібно виховувати ворожу країні й народу погань, не треба дотримуватися формальності, статуту; в погоні, як у партизанському таборі або на фронті: перед тобою ворог, якого треба наздогнати й знешкодити; ловитва спише все – і Бугров чекав втеч, як очікує добре навчена лайка миті, коли господар візьме до рук рушницю…

– Що, капітане, навіть Барс пасує?!

– Згаяно час, товаришу майоре! Ранкова втеча, – без тіні сумніву доповів Бугров, гладячи улюбленця. – Вміла втеча. Хитро спрацьовано.

Пес, здавалося, не звернув уваги на замполіта й Уссура, лише зазирнув в очі господаря, винувато вискнув, підібгав хвіст і сів біля лівої ноги. Обидва господарі залишилися задоволеними вишколом своїх вихованців.

– Що ж, доведеться розкидати «тенета»! – Майор опосередковано підтвердив припущення капітана.

– Швидше за все, товаришу майоре, – Бугров помовчав, подивився вдалечінь, у нетрі тайги і продовжував чітко: – Щоправда, є тоненька ниточка – пройду всіма джерелами, може, де наслідили. Уміло спрацьовано втечу. Впевнений, річки Амба не минув – хлопець-тайговик. Цікава втеча, думаю, більш складної ще не зустрічали… Дозвольте виконувати, товаришу майоре?

– Дійте, капітане. Уся надія на Барса. Може, біля річки піде за верхнім чуттям: ніхто не наслідив, повітря чисте…

Здавалося, Бугров лише чекав команди і з останнім словом зірвався з місця. Барс же не взяв сліду, тому й не виявляв азарту, але за господарем пішов без команди, без руху повідка.

До кущів замполіт проводжав поглядом нерозлучну пару. Гарячковістю й неприборканістю Бугров нагадував йому самого себе в молодості. Далеко піде. Зовсім молодий, а вже капітан. Коли карателі спалили село, батьків і рідних, він подався в партизани. Потім майже два роки – фронт. Ще там у лейтенанти вийшов. Дві солдатські Слави. Та й інших бойових орденів – генерал позаздрить.

Широка спина зникла за кущами. Чого не буває. Раптом і справді залишили сліди?! По сліду надійніше. Легше. Перехоплювати ж «тенетами» – не просто. По всіх стежках, у всіх населених пунктах треба бути напоготові; але головне – не проґавити на залізниці й на річці, куди завжди прагнуть прорватися втікачі, щоб швидше виїхати з безлюддя та загубитися поміж натовпу у великому місті. Для Бугрова втеча – полювання. Гра жорстока, але все-таки гра. Вдала втеча – це завжди сльози, кров, а часто-густо й смерть багатьох, ні в чому не винних людей…

3

– Про що замислився?

Замполіт не помітив, звідки з’явився підполковник. Не зрозумів і про що запитує – думки далеко і в часі, і в просторі.

– Ти що – захворів, Філософе? – Начальник табору уважно вдивлявся в замполіта. – Дивись – навіть баньки посіріли, с-се-ер!

– Здоровий. Усе нормально, – відгукнувся майор, не знаючи, радіти чи журитися, коли від начальства тхне «сугрівом».

«Для ясності думки, бадьорості та підтримки належної температури в негоду», – зазвичай пояснював господар зони. А Інженером людських душ або Філософом Кроксворд називав його, коли перебував у гарному настрої, коли був задоволений собою, як задоволений стрілець, котрий уцілив у десятку, загнав кулю в самісінький центр мішені, не сумніваючись: краще вистрелити неможливо.

– Кажеш, здоровий – це добре. Значить, усе мислиш, Філософе. Хочеш збагнути душі наших учених. Дивись, довбешка опухне. Пішли-но посидимо на вивертні – час псинам перепочити…

Чоловіки відійшли від машини, перетнули просіку і присіли в робочій зоні на повалене дерево, яке відкотилося до сосни. Тут під густою кроною менше дошкуляв дощ. Тихе й монотонне шелестіння іноді порушував собачий гавкіт, поодинокі постріли й уривисті, лайливі команди.

– Чудово! Хай йому дідько – сил немає, як гарно. Такий вечір: спека спала – не холодно, комарі і мошкара принишкли.

А небо?! – підполковник підштовхнув у плече майора, повів рукою над головою. – Ти поглянь, Філософе, зірки, наче в Бухарі, а місяць – книжку читай. Якби наші «вчені» не затіяли «екскримент» – не бачити нам усієї цієї краси. Сидів би в кабінеті та гортав прибиті пилюкою формуляри, вишукуючи під лупою незнайдені чесноти наших учених мужів. Сам поміркуй – замість свіжого повітря – сидіти з лупою…

Усім тулубом розвернувся начальник табору до замполіта й нестримно зареготав. Він любив грати словами. При вдалому каламбурі роздобріла плоть ходила ходором, сіро-тьмяні очі волого блищали, палахкотіли пустотливою веселістю. Демонстративно змахнувши з кашкета воду, підполковник продовжував тим же доброзичливо-мрійливим тоном:

– Так розгодинило! Сонце ж яке ласкаве! Не завадив би дощичок… Нашим «ученим мужам» дощичок о-ой як потрібен. Як думаєш, Філософе, вдало пройде екскримент. Життя – штука складна, часто після експерименту залишаються одні екскременти. – Начальник табору знову зареготав від свого каламбуру і в тій же манері продовжував: – Як би «екскримент» не завершився, а через день-другий в інстанцію доведеться доповідати. Думаю, нас похвалять. Правий Проф: за таку роботу наш НДІ, мабуть, прославлять на всю країну. Так що пора готувати в гімнастерках дірочки під нагороди, щоб без затримки й навиліт пройшли дев’ять грамів. Шкода, лишилися Лаврентія Павловича – той швидкий був на свинцеві нагороди. Сам знаєш… Але ти, Філософе, не хвилюйся: якщо не вагому нагороду, то премію або позачергову відпустку підпишуть. Ти тільки подивись, який континент підібрався! Про Профа і Маестро не кажу – дуже пошановані й заслужені люди! Я про молодь. Твій улюбленець – Амба, – підполковник винувато крутнув головою, затим додав: – Пробач, Філософе, не Амба – Макарчик. Це ж молодий Геній! Титан! Незабаром Тигру, тобто, вибач, – Булаха переплюне. Усвідомив свою помилку, що не виписав тайговику закордонне відрядження. Нічого йому робити в нашому НДІ. Винний… Каюся… Ти поглянь, як дослід чисто поставили! – усім НДІ слід не віднайдемо. Не вчені – циркачі. Фокусники. Артисти кіно… Та який там театр або кіно, Ігор Кіо[24] подібне не вигадає. Уже на що Бугров зі своїм Барсом – фахівці, а тут Лютий зовсім не лютий – февраль, а вже якщо й не північний февраль, то лютий Південної півкулі, де в лютому февралі розпал літа…

Останнє речення начальник табору вимовив одним подихом і, певно, від браку повітря похлинувся, а перепочивши, довго й задоволено бурмотів, трясся тілом масивним, але несподівано затих, знову струсив із кашкета воду й зазирнув в очі майору. Якщо і сьогоднішня втеча не навчить, доведеться просити іншого замполіта. З таким м’якотілим не спрацюватися. Сам же згоден: у таборі злодії, поліцаї, зрадники. Той же Амба – двох пришив. Разом формуляр переглядали.

– Хитрун, бродяга, твій улюбленець. З етапом прийшов, оченята – вода джерельна. Голосок тремтить від болю. Душа за вождя, бачите, страждає. Повірив. Мене, вовчиська битого, шмаркач обкрутив круг пальця. Подумав тоді, якщо і через п’ять тижнів болить, – наша людина. У житті кожен оступитися може. Виправиться, якщо за дрібницю до нас у НДІ потрапив. Потім зазирнув у формуляр й оторопів: наш ясноокий по мокрому тягне. Та не одного пришив – двох. Тут перша крапля сумніву в тім’ячко клюнула. Та знову помилився. І знаєш, чим узяв щеня? Ні до блатарів, ні до враженят не тулився. Тихий. Сумирний. А ішачив, сам знаєш, наче бульдозер. Плинув час, але так і не знав, у який реєстр мовчуна записати, доки в «льодовому побоїщі» наше дитятко невинне за Сріблосивенького не вступилося. Кулаки висвітили хлоп’ягу краще, ніж рентген.

Ну а тепер сам бачиш, Філософе, до яких висот наш кандидат наук дійшов. Який експеримент придумав! Геніальний підрив – кращі вчені слід не візьмуть. Нутром відчуваю, Амба екскримент розробив. Зачепив честь усієї професури. Бугров у захваті від такого досліду. Обіцяв особисто з Барсом долучитися. Про Сержантика – говорити не доводиться. Сержантик із Лютею по-чорному ішачать… Доведеться після екскрименту підвищувати артистів у званні. Особисто відведу в «палац» і відпарю за вищим розрядом. Докторську ди-сертацію всім присвою…

А Тигра?! Згоден, папери нічого не покажуть. Може, з Тигрою що й не так, перегнув хтось палицю. Але такий кого хочеш допече. Ось що утнув у таборі – такого важкого не зустрічав, хоча різних довелося побачити за роки служби. Міцний горішок. Одначе, все одно поламаю. Обіб’ю роги. Наших морозів сталюка не витримує. На те він і Сибір-батечко…

Усе зрозуміло підполковникові. Віднедавна замполіт здавався не підлеглим, не колегою по службі, а нерозумним або хворим дитятком. Тямущий чоловік. Ніколи не бачив його під градусом, а в цьому Богом і людьми проклятому місці, крім чарки, іншої радості не знайдеш. Хто більше, хто менше, але товаришують із пляшкою. З усіх підлеглих і вільнонайманих лише майора та Бугрова записав народ до непитущих.

І вдома, і в кабінеті, коли не зайдеш, – обидва з книгою. Бугров – той більше літературу почитує. Особливо історичну. Вірші годинами напам’ять шпарить. Замполіт же захоплюється політикою: глянеш – на столі і в руках зібрання творів Леніна або Сталіна. Відразу й не зрозумієш, чиє творіння, адже обкладинки однакові – кольору спілої вишні.

4

Кроксворд облизав губи, ковтнув слину. З ягід найбільше полюбляв вишні. Ця любов залишилася з давніх часів дитинства, коли, не задумуючись, долав паркан і забирався до чужого саду. Ласував солодкувато-кислою м’якоттю, майже не прожовуючи. Лише випльовував кісточки. Ковтав доти, доки губи не почне кривити оскома, а щелепи зводити судома. Часто з ватагою відвідував чужі садки. Та одного разу натрапив на господарів. Добряче познайомився з кропивою. Батько додав: почастував ременем – майже місяць бешкетник спав на животі.

Начальник табору раптом зіскочив із вивертня, наче знову відчув вагу батьківського паска, пройшов до куща й повернувся, непомітно почухуючи колись побите місце. Після того випадку не наїдався донесхочу вишень. Ходив упроголодь, напівроздягнутий, аж поки за декретом не нарізали біднякам землю. Усе життя руки батька і діда тужили за землею. О-ось вона, нарешті, бажана, довгоочікувана, жирно лисніє під плугом. Щоправда, батькові не довелося досхочу попрацювати на своєму наділі: спочатку замість плуга тримав у руках гвинтівку, хлопчаком ще був – тягнуло до зброї, та й розумів: наділену земельку захищати мусить. Після громадянської – добивав банди, а там уже закружляло, повело – так і залишився в армії. Як бідняка рекомендували в органи, щоб очищував землю від усілякої нечисті й сволоти… Син теж пішов стежкою батька.

– Вірою і правдою служи, внуку, – наставляв дід. – Пам’ятай, біла і голуба кров наше коріння завше гнула. Тепер прийшов наш час… Так що дави контру. В серці жалю не май…

На міцну вісь спиралося переконання начальника табору. Не розумів замполіта: чого мучитися дурницями. Ви-йшов із низів. Дід кріпосний – перевіряв. За революцію кров проливав. Слідчим працював. Політично підкований.

Інколи підполковник діставав із шафи том із зібрання вождів, що припадав пилом у кабінеті, і на манір замполіта перегортав сторінки, вдивляючись у чорні літерки, які по-солдатськи, ідеальним строєм застигли на плацу перед високим керівництвом. Окремо всі слова зрозумілі, але зібрані разом у речення вони набували іншого значення, видавалися китайською грамотою.

Охочий підполковник до розгадування загадок. Не пропускав кросворди ні в журналах, ні в газетах; за багато років так набив руку, що лузав їх, як смажені кедрові горішки. Щоправда, до Сивого далеко: той відповідав на будь-яке запитання, граючись. Не замислюючись. Миттєво. Ніби не кросворд перед ним, а таблиця множення.

Через свою пристрасть підполковник купував енциклопедії, тлумачні словники та іншу довідкову літературу. З останньої відпустки привіз Брокгауза й Ефрона. Майже сотню томів тягнув через усю країну. Від самої Москви.

Але найбільше пишався тим, що нещодавно сам створив диво; і не лише створив, але й побачив свого первістка на передостанній сторінці журналу. Майже два роки змарнував, доки не підігнав літеру до літери. Тепер усі в селі і в таборі до останнього зека знають: громадянина начальника голіруч не візьмеш. Що більше минало днів, то більше зеків і вільнонайманих вітало підполковника з публікацією, то сильніше його переповнювала гордість. Навіть не підозрював, як приємно знати, що тисячі, а можливо, й мільйони людей намагаються розгадати тобою створену таємницю.

Тепер підполковник зверхньо поглядав на замполіта і Бугрова.

Обидва лузають шахові дво- і триходовки не гірше, ніж він розгадує кросворди, тільки розгадувати чуже – зовсім не те, що створити своє. Його кросворд – все одно, що дитя, подароване світу. У кожного своє захоплення. Комусь шахи здаються нудними, а Філософ із Лютим годинами переставляють дерев’яні фігурки по дошці. Гарде[25]. Шах. Мат.

У таборі знали про улюблене захоплення підполковника. Зеки зі стажем ніколи не поспішали з відповіддю, якщо й відгадували заповітне слово. Досвідчений зек із несміливою повагою поглядав на громадянина начальника, час від часу називав не те слово, тяжко зітхав, мовляв, не нашого розуму справа. Лише Сивий видавав найскладнішу відповідь, як із швидкострільної гармати. Йому натякали, що така необачна поспішність підриває авторитет підполковника. Та Сивий нікого не слухав, хоча всією шкірою відчував важко приховувану лють господаря зони, який за стільки років не зміг жодного разу загнати впертого зека в глухий кут.

Легко велося підполковникові. Чого мудрувати, адже в армії є начальство. Накази виконуй, а заглиблюватися у високі матерії… Хай цим займаються ті, в кого голова здорова. Кому по службі належить. На табір й одного розумника вистачає – не знаєш, що з ним робити.

– Так що, товаришу майоре, давай домовимося…

Замполіт підвівся з вивертня, витягнувся «струнко», як тільки в голосі начальника відчув офіційні нотки і слова: «товаришу майоре».

– Та ти сиди-сиди, – підполковник за плече притримав замполіта, але сам продовжував стояти і голос його лунав офіційно-сухо, наказово. – Нам доручено охороняти й перевиховувати сволоту, шантрапу, злодіїв, враженят – називай, як хочеш. Так що давай, майоре, в першу чергу будемо охороняти. Перевиховувати – я особисто сумніваюсь, що з наволочі виросте вишня. З’ясовувати, де гниль, а де тріска від живого стовбура – не наш клопіт. Потрапив до нас – значить, у чомусь винний. Значиться зек. Зек з усіма наслідками, що звідси випливають. Думаєш, мені мед?! На фронті простіше: ворог в іншій шкірі ходить і белькоче не по-нашому. А тут розберися?! Ось твій улюбленець Тигра впевнений, що у Сибіру-батечку алмазів сила-силенна. Подумаєш, відхилився від маршруту! Іншому примарилася нафта в Тюмені, а ця дірка в землі обійшлася в мільйони. Колгоспничок наш колосочки підбирав, мовляв, усе одно згниють. Зауваж, замполіте, мільйони не їхні кревні – народні. Тигрі з Рудим легко сказати, вибачте, мовляв, помилився, а спробуй доведи: шкідництво це чи справді помилка. Оце і вся моя філософія, психологія та інші твої інтелігентні витівки… Так що ти вже вибач, Філософе-Інженере, спіймають будь-якого втікача, порушить хто режим – отримає на всю котушку. І твого Амбу преміюю особисто зі свого фонду, щедро – від усієї душі, не так, як за бійку. Рила б’ють, пришивають один одного – не бороню. Пам’ятаєш, що Верховний сказав: «Злочинний світ знищить сам себе». Хай знищує. Наша справа – допомогти. Тільки не дозволю, щоб враженята опинилися зверху. На душі спокійніше, коли Проф править. Тростина-стилет, капелюх і борода – менше зло, ніж партійні збори, до яких охочий пан Булах. – Начальник табору пильно подивився на замполіта. – Тобі ж доповідали, що Тигра й компанія не вважають себе безпартійними?!

– Знаю, – неохоче видавив замполіт після довгого монологу.

– Що у фраєрів та рогачів, що в законників на умі – знаю, – підполковник захитався з носків на п’ятки, затим мовив добре поставленим голосом: – У цих одне на умі: поменше працювати, зайву пайку відвернути та до спідниці дістатися. У макітрах враженят що вариться – жодним рентгеном не просвітиш. Так що готовий будь-який капелюх терпіти – тільки не п’ятдесят восьмого нумера. Контра – вона і є контра: що в громадянську, що в тридцяті роки, що і тепер, після війни. На гражданці. Дамо слабинку – від фокусів Амби самі заамбимося. Ти поглянь, який амбал. А в шізо, мабуть, зовсім зшизився, а може, навпаки – недошизився, не тими ножицями, якщо говорити по-твоєму, стригли… Так що каюся, Філософе, – недооцінював тайговика.

5

Підполковник знову залишився задоволений словесною грою. Якщо говорити по совісті, він завжди, як і Бугров, радів втечам та будь-яким порушенням табірного режиму. Хоча за втікачами не ганявся. Кожна НП урізноманітнювала тупі й монотонні, як осінній дощ, табірні будні; під час НП підполковник, як і майже вся адміністрація, відчував свою важливість, та й душу кожний відводив, як хотів. По-своєму грався.

– Зізнайся, Філософе, з нашими доцентами і професурою не занудьгуєш, – начальник табору продовжував уголос свої думки зовсім не командирським тоном. – Континент підібрався що треба. Пам’ятаєш, навесні ледь не півзони лежало, обкурившись планом. Кращі дослідники збилися з ніг, а вчора, забув тобі сказати, розгадали хитрість. У фабричні банки закатали наркотики… Циркачі. Перевершили Кіо. Посушив голову. Із кросвордами простіше. А ти з ними – в ліберали. Завтра ж дам команду посилити перевірку посилок. Усі консерви розкривати: домашні і заводські. Затівають щось асистенти Профа.

– Тепер зрозуміло що! Втечу! – подав голос майор.

– Помиляєшся, Філософе! Крупно помиляєшся! – задоволено загудів Кроксворд. – Одне знаю, щось майструють. Дарунок мені готують. Як-не-як сорок п’ять стукне. Стукачі тільки посміхаються, мовляв, знаємо, що організують наукові наші вівці, але стукати не хочуть, оскільки ця інформація справи не стосується. Незабаром, мовляв, самі довідаєтеся. Кажуть, що ювілей відзначать за наукою, не те що НДІ – Академія ахне. Ось так-то, Філософе. А що замислили академіки-доценти – недотямкаю…

Зазвичай начальник табору рано чи пізно довідувався про все. Цього ж року до останньої секунди не здогадувався про подарунок, хоча про нього знав майже весь табір. У день народження підполковник зайшов до кабінету. На службовому столі в зачиненому на ключ приміщенні лежав пакунок. Розгорнув.

Червона шкіряна тека з адресою не здивувала. Добротна тека, багата – таку рідко міністри отримують. Милувала око скринька з губки дуба. Господар зони зойкнув, відкривши кришку. На позір красень-пістолет не різнився від заводського: звична важкість і воронованість металу, ті ж форми, але в заокругленнях, оздобленні, поліруванні відчувалася закінченість, яка досягається лише при ручній роботі, а щоки рукоятки заворожували найтоншою інкрустацією по червоному дереву; як і належить, до зброї – кобура, на місці шомполок і дві обойми з «маслятами»[26] – одна запасна. Рука загнала обойму в рукоятку. Почулося клацання. Підполковник на ходу зняв запобіжник, пересмикнув кожух ствола, відчинив вікно, прицілився у ворону на дереві й натиснув на спуск. Гримнув постріл – розметавши крила, ворона гепнулася на землю.

Двері кабінету навстіж розчинилися – увірвався черговий.

– Що трапилося, товпідполковнику?

– Порядок. Порядок. – Кроксворд зачинив вікно. – Можеш іти…

Начальник табору розумівся на зброї. Знав: не складно умільцеві виготовити пістолет. Пальці самі собою розібрали зброю. Важче за все в табірних умовах зробити нарізку ствола та знайти справжню бойову пружину. Підполковник зазирнув на просвіт і, кілька разів цмокнувши язиком, захоплено промовив: «Во-о, професура! Ну й континент! Циркачі!..»

Але зараз про подарунок підполковник не знав – сюрприз ще майстрували. Точніше, все було готове, відполіроване, пригнане. Не вистачало однієї дрібнички – гарної бойової пружини; штаб ювілею також не міг дійти одностайної думки: робити іменний напис чи ні, а якщо робити, то гравіювати прямо на стволі чи інкрустувати по дереву накладок… Сперечалися зеки і про те, чи закладати начальника? чи не повідомляти у вищі органи про подарунок…

Підполковник демонстративно обтрусив із кашкета воду, вдивлявся в поворот дороги з боку табору, звідки долинав голос двигунів.

– Гарна годинонька, Філософе, але пора й честь знати. Арбайт. Чуєш, нові співробітники і техніка на підході. Ти ж подумай на дозвіллі гарненько про все. Та й чого дурницями маятися? Задарма сюди не потрапляють. Ворог – він і є ворог. І намагається вдарити завжди в найболючіше місце. Якомога сильніше. Не до вподоби ворогові нова дорога в царство соціалізму. О-ох, не по нутру. Їхні гнилі тельбухи всіма кишками своїми відчуваю. Ми перші торуємо. Для всіх прорубуємо шлях у світле майбутнє крізь тайгові хащі – тут уже інколи й ковзнеш пилкою або сокирою по-живому, полетять зайві тріски. Не розуміти цього, не бачити може ворог або зовсім сліпий, тому навіть косий на одне око розгледить, що до чого, – начальник табору помовчав і додав: – А те, що дурня клеїв, ти вже, Іване Івановичу, пробач. Сам знаєш, грішний. Люблю пограти слівцем. Або думаєш, якщо ми книг не читаємо, то й зовсім валянок валянком?! Могєм, Філософе… Хоча малість і для малості, але могєм і не лише ать-два…

Із-за повороту виповзла колона. Прожектори й машини розташували на рівних відстанях. Застигли густою шеренгою солдати додаткових нарядів. Після команди, наче на штурм, вони рушили в зелені нетрі, виставивши перед собою автомати та гвинтівки.

Увесь вечір і майже всю ніч у робочій зоні гриміли постріли. По деревах метушилися голубуваті леза від прожекторів. Сліпили й доріжки від автомобільних фар.

До ранку, здавалося, оглянули та обстріляли кожне дерево, кожен кущ – нікого. І довкола робочої зони пошукові групи без успіху прочісували місцевість; поводирі собак, проклинаючи небо й землю, падали з ніг; вівчарки, винувато скавчали, дивилися на господарів, не розуміючи, що від них вимагають. За контрольними просіками сторонніх запахів собаки не чули. Лише в оточеному просторі, в робочій зоні, стільки слідів, що і в посуху нічого не розбереш; наслідили ті, кого господарі водять у колоні, хто не пристосований жити самотньо, у кого немає залізних палок, що гавкають і плюються гримучим вогнем…

Стежа дев’ята. МГУ

1

початку нова будівля МГУ на Ленінських горах не мала кінотеатру та кіосків. За будь-яким дріб’язком їздили до Москви. Пронеслися чутки, що на Арбаті «викинули» китайські авторучки із золотим пером – мрію кожного студента. На лекціях від незвички Андрій надавив мозолі на пальцях. Самописки, які поставляв братній Китай, здавалося, самі працювали. МГУшник збіднів на півсотні карбованців, але йшов щасливий, бо тримав коштовність у руці. Після магазину «Авторучка» завітав до книжкового, потім штовхнув наступні двері й здивовано озирнувся…

У порожньому залі блукало кілька постатей. За прилавком-вітриною – продавчиня, як сказав би Герка, у великому порядку діваха. Упевнений Андрій: друг зміг би познайомитися. Під склом тьмяно блищало срібло, платина, жовтіли вироби із золота, переливалися веселкою самоцвіти. Студент зрозумів, що потрапив до одного з ювелірних магазинів. Про них лише читав у книгах та бачив у кіно. Золото й срібло залишили байдужим, а від самоцвітів у грудях потепліло. Розмріявся: почне працювати – й обдарує людей красою, яка зачаровує. Погляд ковзнув по персню з прозорим, схожим на велику краплю роси каменем. Скло склом – лише грановане. Андрій зробив крок до дверей, але здивовано завмер: 50 000 крб. – тушшю вивела на ціннику чиясь рука.

– Дівчино! Агов, дівчино! Помилка тут, – зрадів майбутній геолог, що є причина заговорити із симпатичною господинею прилавка.

– Помилка?! – стурбовано повторила дівчина і квапливо рушила до вітрини. – Де помилка?

– Та ось же! У ціні! – Студент посміхнувся, тицьнув пальцем у скло. – Замість 500 крб. 00 коп. – 50 000.

Дівчина мигцем зиркнула на перстень, із цікавістю подивилася на відвідувача в ковбойці у клітинку. Досвідчене око відразу зафіксувало: провінція, та й бритви хлопчина ще не звідав.

– П’ятсот! Розумієте, потрібно п’ятсот, – наполегливо стверджував Андрій, дивуючись нетямущості дівчини та не помічаючи її поблажливого погляду.

– Усе правильно, юначе.

– Як правильно?! – Хлопець переводив розгублений погляд із персня на продавчиню. – Сам люблю пожартувати…

– Хто жартує? – стримуючи роздратування й посмішку, відповіла дівчина. – У ювелірторзі ми працюємо, а жартують у парку культури та відпочинку.

Андрій зніяковів, як людина, що бовкнула зайве. Тепер уважніше подивився на дівчину, намагаючись у погляді або у виразі обличчя уловити смішинку; але її обличчя різко ставало холодним, неприступним, старшим, а незабаром затверділо й нагадувало неживе, мармурове погруддя в парку.

– І за 50 000 хтось купить? – Юнак відчув упевненість.

– Куплять, шановний! – Розгубленість, а потім наївна наполегливість провінціала розважала дівчину, від чого замороженість поступово танула. – Звичайно, куплять. Для чого ж воно тут?

– «Побєда» – й та коштує шістнадцять тисяч. Так це ж машина! Сусід по будинку придбав: і картоплю привезе, і капусту, і за живокостом для поросяти з’їздить на луки. І шістнадцять тисяч – ого-го які гроші, але й машина – велика підмога у дворі. А це, – Андрій тицьнув пальцем у бік прикраси (і в жесті, і в погляді хлопця – неприхована зневага). – Дурощі все це! Тьху! Шматок скла – хоч і в сріблі… Наша людина не купуватиме. Хіба що буржуй. Іноземець який…

– По-перше, шановний добродію, оправа не срібна – платинова. Відчуваєте різницю? – голос дівчини звучав поблажливо-повчально, багатозначно-лінькувато. – По-друге, можете не сумніватися – куплять. Можуть і буржуї. І по-третє – імовірніше – наші куплять. Радянські люди куплять…

– Ні-і, не куплять! Хто-хто, а наші не куплять! – без тіні сумніву відрізав студент, круто розвернувся і кинув на ходу, прямуючи до виходу: – До побачення.

Удома, в рідному містечку відразу після війни зустрічалися заможні, ті, що і ситніше їли, і носили на пальцях багаті золоті прикраси; бачив у жінок персні та сережки з камінням, але щоб хто-небудь начепив на себе 50 000, тобто три «Побєди» – про таке навіть не чув. Та й де такі гроші заробити?!

Повернувшись до гуртожитку, Андрій насамперед розшукав Льонька з Геркою і розповів про «буржуйський» магазин; переповів і розмову з продавчинею, додавши, що діваха – у великому порядку.

– Дивак – Три Вуха! Про що говорити! Звичайно ж, куплять! – дружно заперечили друзі. – Раз є в магазині – куплять.

У поглядах хлопців Андрій спіймав щось подібне до погляду красуні за прилавком, та й усмішки, як і тон, схожі, немов хлопці були присутні при розмові, а зараз передражнюють самовпевнене дівчисько.

– Не може такого бути! – без найменшого сумніву випалив студент.

– Може, Андрюхо. У житті все можливо. А з торговим товаришем у спідниці розберемося, якщо в порядку, – пообіцяв Герка.

Кілька тижнів поспіль, буваючи в центрі Москви, Андрій хоч і тратив час, але обов’язково відвідував «буржуйський магазин» і прямував до знайомого прилавка. Перстень із чотирма нулями красувався на темному оксамиті. Поблажливо посміхаючись, Андрій із виглядом переможця говорив: «До побачення» і без поспіху поважно йшов, думаючи про себе: «Хіба що телепень або з племені тумбо-юмбо начепить у ніздрі 50 000 карбованців! За такі гроші поміж білого дня приб’ють».

Втомилися осінні дощі. Облетіло листя з дерев. Друзі прокрокували, як колись мріяли на кордоні в Макара, з парадом по Червоній площі, бачили Хрущова, Молотова, Маленкова, Кагановича, Ворошилова та інших керівників країни. Незабаром і перший сніжок зарипів під ногами – перстень залишався на місці. Усі продавці ювелірторгу знали кумедного відвідувача, який раз на тиждень навідувався, мов ревізор, до магазину, і, здавалося, що ось-ось півнем переможно прокукурікає біля прилавка, піде, сяючи обличчям, немов сам заволодів рідкісною коштовністю.

Перстень з прилавка зник узимку. Кілька разів, опановуючи себе, Андрій потряс головою, потупцював перед знайомою вітриною, потім обійшов магазин, пильно вдивляючись у товар, знову зупинився там, де минулого тижня покоївся перстень ціною в п’ятизначне число, відкашлявся і боязко запитав:

– Тут… Ось тут ще минулого тижня лежав перстень за 50 000, – хлопець знову покашляв і продовжував нечітко: – Перстень тут лежав…

– Ви що, шановний, хочете придбати?! На жаль, запізнилися. Позавчора продали, – насолоджуючись ніяковінням провінціала, продавчиня зробила паузу, потім додала ввічливо, із співчуттям: – Новий рік гряде. Люди радість один одному дарують. Та ви не переживайте. Кажуть, днями ще партію підкинуть. Можливо, і підберете щось пристойне… Заходьте. Завжди раді вам…

– Радість дарували, – не звертаючи уваги на знущання словами й тоном, повторив студент, втягнув по-пташиному голову в плечі, не сказав звичного «до побачення» й поплентався до дверей.

Довго Андрій блукав Москвою, вдивлявся в обличчя людей, розглядав одяг, пальці й вуха жінок, задумливо проводжав поглядом квапливі машини, згадував своє містечко. До гуртожитку повернувся пізно. Крадькома спробував пробратися до себе в кімнату, але Герка й Льонько, почувши скрип дверей, вийшли назустріч.

– Загуляв парубійко, загуляв! – почав Герка і тут же замовк. – Що скоїлося? Хто образив?

– Коїлося-кололося, – огризнувся Андрій.

– Ну-у псих! – Герка здивовано переглянувся з Льоньком. Такого Андрія ніхто не знав.

– Гаразд, залиш, Геро. Бачиш, замерз парубок. – Льонько підштовхнув Андрія до дверей. – Пішли чаєм посмакуємо. І домашню ковбасенцію тато сьогодні привіз. Герка тобі залишив.

Студент неохоче жував ковбасу, пив чай, але дивні, невідомі думки роїлися в голові. Уперше порівняв своє «вбрання» з одягом хлопців; порівняв черевики і костюм, светр і півпальто; пригадав квартири деяких шкільних товаришів; спробував уявити пачку грошей у 50 000 карбованців.

– Як же так? Як же так?! – повторив Андрій.

– Ти про що, Андрюхо – Три Вуха? – Герка труснув товариша за плече.

– Люди хліба ще не наїлися, – не звертаючи уваги на хлопців, самому собі твердив Андрій. – Це тут, у МГУ, в їдальні хліб безкоштовний. У нас же донині вдосвіта в магазині чергу за хлібцем займають…

Андрій не чув останніх слів хлопців, пішов. Сесія. Наближалися канікули. У роздумах плинув час. Усе частіше згадував минулий рік. Початок березня. Здалося неймовірним повідомлення про хворобу Вождя. Хіба може нормальна людина уявити, що ВІН занедужає? Тим паче – тяжко захворіє? Страх і біль. У поглядах учнів – сльози й надія. На обличчях педагогів – розгубленість. Навіть залізна директриса з цілорічною циганською засмагою чорніша за тінь сновигала пригнічено коридорами школи. Погляд звично непроникний, але очі – блискучі й порожні. Очі спрямовані в безвихідно-безжальну далечінь.

Із п’ятого березня багатьом здавалося, що життя зовсім зупиниться. Замре. На це вказували й тріскучі морози, яких не знали навіть під час воєнних березневих днів сорок другого року. Андрій мимоволі зіщулився, потирав вуха, як і тоді, у день похорону, сьомого березня, коли разом з іншими відмінниками школи, знявши шапку, ніс колючий сосновий вінок до пам’ятника Вождеві.

А потім – Москва. Московський державний університет. Знайомство з Льоньком і Геркою. Вразили Андрія їхні теки – «палаци» для зберігання газет – його друзі вирізали з газет сумні березневі повідомлення. Запам’ятав фразу Герки, сказану з хворобливою гордістю: «Через роки ці газети будуть безцінною реліквією. Живим документом скорботи й любові народу. Болем країни. Точніше – світу. Всепланетним болем. До цих сторінок, що в майбутньому не пожовкнуть, трепетно торкатимуться не лише пальчики наших дітей, але й погляди правнуків. Їхніх онуків. Так зараз відбувається з будь-яким документом про Ілліча!» Теки в друзів, як і будь-які інші їхні речі, були добротно-шкіряними, товстими, хоча в них поки що «жило» лише кілька газет. Останні – про викриття ворога народу та шпигуна Берію.

У ранньому дитинстві Сталін, безперечно, був дорожчим за матір і батька. Він, здавалося, присутній у кожному листочку, кожному подиху вітру. Уже в школі відразу після війни Андрій поступово почав усвідомлювати Сталіна як найвидатнішого полководця, продовжувача справи Леніна, мудру людину, здатну підказати або поправити і вченого, і діяча культури. Для старшокласників Сталін – один із небагатьох геніїв людства, яких рідко народжує Земля. Упевнений Андрій, що завжди пам’ятатиме п’яте березня. День всепланетної скорботи трудового люду й великої радості ворогів людства. Ворогів знедолених та пригноблених.

Андрій разом зі всіма розділяв горе, яке спіткало країну і людей. Але дивувався, чому там, біля пам’ятника, куди він як один із кращих учнів школи ніс у колоні, а потім покладав колючо-пахучий ялиновий вінок, його очі, як і в тата, залишалися сухими, немов люта холоднеча та горе виморозили сльози… Чи радість від подарунка батьків затьмарила спільне горе? Погляд майбутнього геолога мимоволі затримався на лівому зап’ясті. «Побєда» – літери, цифри й стрілки, що відливали золотом, як і в першу мить, коли побачив подарунок, відгукнулися тихою радістю.

2

Здавалося, на все життя запам’ятає Андрій останні тижні напередодні перших канікул. Гуділа Москва. Знову відкрився Мавзолей. Тепер для двох. Кілька разів Андрій із Льоньком та Геркою крутилися біля Манежу й Олександрівського парку, але не могли здолати кордон міліції, щоб без запрошень пройти до Мавзолею. Та більше, ніж запрошення до усипальниці вождів, студентів-першокурсників геологічного факультету МГУ не тільки хвилювало, а й турбувало та засмучувало, що не встигнуть пошити їм форму.

Наближався день від’їзду. Смуток змінила радість. Примірки залишилися в минулому. У майстерні спорудили пакунок для півпальта та теплої шапки, в ньому «поховали» старі брюки й піджак. Зараз Андрій красувався в щойно зшитій формі, час від часу потираючи вуха, відчував погляди людей, звернені на плечі новенької, годину тому одягненої шинелі із золотистими ґудзиками й погончиками-еполетами з гордою в’яззю літер «МГУ», що виблискували золотом.

Переконаний, що йому пощастить, Андрій наближався до Червоної площі. Нещодавно відчинили Мавзолей для відвідувачів. Тепер на моноліті лабрадору, який відливав синявою, палахкотять вогнем два слова: «Ленін – Сталін». Студент зупинився поблизу Історичного музею. Від Олександрівського саду сутінковим надвечір’ям велетенською анакондою зміїлася морозна черга на Червону площу. Кілька разів міліціонер, майже ровесник Андрія, поглядав на хлопця без квитка.

– Що в руках? – несподівано запитав молоденький вартовий порядку.

– Півпальто, – із незвичною гордістю відповів Андрій. – Є ще брюки. Піджак, шапка.

– Прямо з ательє? – не запитував, а стверджував служивий і, помітивши радісний блиск очей студента, додав зовсім по-домашньому: – У мене братка вдруге маявся тогоріч. Теж хотів на геологічний. Форма тобі личить. Дівки штабелями возлягатимуть…

– Так уже і штабелями, – зніяковів Андрій.

– А кашкетик зніми. Мороз добрячий…

– Мороз чималий, але його можна і шапкою відігнати, – студент відчув, як губи мимоволі розтягує посмішка-прохання. Рука тикнула в пакунок. – Шапка тут, а запрошення гуляє… Канікули ж – за рогом… Рідні та близькі, однокласники й друзі зажадають розповіді про відвідини Мавзолею. Саме – зажадають! Мовляв, без цього не приїжджай…

– Звідки сам?

– З України.

– У мене мати – хохлушка.

– І що? Повинен брехати чи зізнаватися, що дав маху, як останній лопух. Не обберуся сорому, якщо ще й скажу, що надибав на земляка-охоронця, але не знайшов із ним спільної мови.

– Майже родичі, – страж порядку радісно посміхнувся, оглядівся довкола й додав: – Гаразд. Проходь, браток-землячок. Тільки швидше…

– Дякую! Оце подаруночок! – повторив Андрій, переступив невидиму заборонену межу, на ходу натягнув шапку з пов’язаними назад «вухами».

– Як у Господаря, – посміхнувся вартовий порядку. – Він любив так носити…

– Що за господар? – Андрій здивовано дивився на охоронця.

– Як хто?! Наш Йосип Віссаріонович, – у голосі земляка – гордість.

Андрій помахав рукою, заскочив у приміщення Історичного музею, де щасливчики здавали ручну поклажу в камеру зберігання, і влився в чергу, яка поволі просувалася до головної площі країни. Сильніше простуджено поскрипував сніг під ногами. Морозило. З кожним кроком ближче до Мавзолею. Усе тихіше гомонів живий, нескінченний струмок. Так було завжди, зрозуміло чому. Дивувало інше: що змушує людей годинами вистоювати у виснажливу спеку й лютий холод, щоб спуститися на кілька хвилин в освітлену рубіново-кривавим світлом гробницю. Впевнено відповісти на це не міг ні сьогоднішній студент, ні Андрій, ні майбутній геолог, ні тисячі відвідувачів Мавзолею.

Не міг цього збагнути, стоячи в черзі, і майор Іванов. Щоразу відвідуючи столицю, приходив, як пояснював собі й колегам-службовцям, до Леніна, щоб відчути себе впевненішим, спокійнішим. Приходив не дивитися на забальзамоване тіло, а порадитися з нагальних наболілих питань, відповіді на які не знав сам і не знаходив у книжках та промовах нових вождів.

Перед очима майора вдруге промайнула постать студента в формі МГУ. Зараз він стояв майже поруч, чимось бентежачи пам’ять. Іванов був упевнений: цього невисокого хлопчину бачить уперше, але… Не розумів, чиї риси обличчя нагадує профіль незнайомця? А головне – сірі, чисті, мов джерельна вода, очі. Очі без хитрощів, але з прихованою тугою. «Станьте парами. Станьте парами», – порушила тишу й роздуми замполіта табору тиха команда. Руки двох у черзі торкнулися один одного. Андрій зустрівся з уважним поглядом, як йому здалося, міліціонера, який стурбовано про щось замислився.

– Підемо разом, – ледь чутно прошепотів незнайомець.

Короткими ривками наближалася черга до усипальні вождів. Кілька кроків – зупинка. Обличчя людей суворішали, відсторонюючись від суєтного світу. Останній поворот. Зупинка.

Замполіт табору мимоволі згадував свої поїздки до Москви. У неймовірно довжелезних чергах, починаючи від Манежу, завжди вистоював народ, щоб потрапити до Мавзолею і подивитися на того, кого не пощастило бачити у житті. А сьогодні на лабрадорі полум’яніють букви над входом: ЛЕНІН – СТАЛІН. Мороз, але всі зняли шапки.

Нарешті обидва вартових із рушницями перед входом, які застигли, подібно до статуї, залишилися поза спинами. Поворот ліворуч, потім праворуч. Ніхто не порушував тиші, лише час від часу – звичний шепіт: «…обережно – східці… обережно – східці». Східці – й знову поворот праворуч.

Андрій здригнувся. Сповільнив ходу. За останнім поворотом у червонуватому, як у фотолабораторії, напівмороку на невеликому підвищенні – два саркофаги під прозорим склом. Немов боячись розбудити тих, хто спить вічним сном, студент, як і всі довкола, затамував подих та уп’явся поглядом у знайомі з портретів та кінохроніки обличчя. Потік людей рухався без зупинок, але кожен прагнув уповільнити крок, щоб довше затриматися біля саркофагів. Зблизька Ленін та Сталін здавалися дещо іншими… Останні секунди. Живий потік повертав праворуч, а шиї відвідувачів, витягуючись, поверталися все більше ліворуч, немов люди намагалися краще розгледіти Вождів.

В око впали великі віспинки на обличчі й нешироко-непримітне чоло Сталіна, особливо в порівнянні з ленінським; іншим виявився і колір волосся на скронях та голові: не темне – рудувате; з рудизною і знайомі прокурені вуса; й кисті рук, спочиваючи на грудях, теж поросли волоссям.

– Обережно – східці, – оглушив невидимо-несподіваний шепіт із темних кутків. – Проходьте швидше… Обережно, східці… Швидше… Швидше…

Замполіт збився з кроку. Збентежено зиркнув на студента, ніби той міг підслухати його думки… Дотепер майор пам’ятав день, коли вперше, вийшовши з Мавзолею, перебував поміж натовпу чоловіків, більшість із яких пройшли фронт, бачили смерть, але тут у багатьох волого поблискували очі, а в горлі застряг тугий клубок – не видихнути. Зазвичай замполіт чуткам не довіряв, але, стоячи із суворими чоловіками, знав: не лише день смерті, але й день похорону вождя не минув без жертв. Так сумують при великій любові. Жертва й любов не в’язалися з рядками листа нині далекого 1924 року. «…стає нетерпимим на посаді генсека…» – прошепотів майор ленінські слова, які так і не з’явилися в зібранні творів, що стояли в шафі кабінету. У таборі…

До кого майор ішов сьогодні, сказати не міг. До одного? До обох? Леніна він «пізнав», а Сталін здався зовсім іншим – не схожим на того, якого бачив на з’їзді, а тим паче після несподіваної поїздки в Цхалтубо. Після того відрядження дивлячись на портрети і зараз тут, у Мавзолеї, Іван Іванович згадував не величного Вождя Сталіна, а невеликого відпочивальника, без знаменитої люльки, з обличчям, побитим віспою, із волосатими кистями та розпареними пальцями, що тримали циганську шпильку. У житті Сталін виявився і поготів іншим. Не книжковим. Не кіношним…

Восени, на жовтневі свята, Андрій пройшов повз трибуни Мавзолею з парадом фізкультурників, вітаючи живих вождів, а зараз підіймався східцями від Тих, хто назавжди, без сумніву, залишаться в пам’яті людській…

Андрій на вулиці натягнув на голову шапку із зав’язаними назад «вухами», коротко відповів на запитання незнайомця: «З України. Сумська область», прощаючись, кивнув головою і пішов забирати пакунок зі старим одягом. Усю дорогу до Ленінських гір був задумливо-відчуженим. Не розумів, чому його огорнув тихий сум, який рідко поселяється в душах мешканців студентських гуртожитків… Зникло й відчуття часу та місця. Ледь не проїхав свою зупинку.

Мороз дужчав. Андрій пройшов біля мертвих фонтанів. Головний вхід. Зона «В». Ліфт підняв на шостий поверх, хоча зазвичай студент забігав у гуртожиток, як і в аудиторії, східцями. Зараз хотів швидше залишитися на самоті.

– Який ти красивий, Андрі-ію, – протягнула чергова, підводячись зі свого місця. – Навіть зростом вищий став…

– Добрий вечір, сестричко, – у голосі студента зникли звичні весело-пустотливі нотки.

– Сідай, Тонечко-Сонечко. Сідай. Братан твій, бачиш, загордився! – Сьогодні, як і в ті дні, коли чергувала Антоніна, Герка після занять спустився із сьомого поверху; став по інший бік пульта, намагаючись, подібно до багатьох студентів геолфаку та інших факультетів, розтопити неприступне серце завжди усміхненої реготухи. – Зізнайся, Тонечко, якби Андрюха не твій братан – й ти б не встояла сьогодні! Топай, Андрюхо. Поруч із тобою сестричка холодніша за айсберг.

Герка жартівливо підштовхнув товариша в коридор, і зраділий Андрій заквапився по килимовій бордовій, як у райкомі партії, доріжці. Жарт перших днів про їхні родинні стосунки з Тонечкою прижився, і студенти геолфаку не сумнівалися в цьому.

Із перших днів Тоня сподобалася Андрієві. Знала про свої чари й дівчина. Минали дні, тижні, потім місяці, та Андрій залишався в «родинних» межах. Спочатку сором’язлива стриманість і чистота боязкого студента потішали дівчину, потім чесноти пройшлися гострим лезом по самолюбству, яке не знало поразок, і лише поступово ці почуття переросли в обачливо-«родинні» стосунки.

Андрій пишався дружбою і таємною симпатією неприступної, як говорив Герка, бісихи; важко пояснити, що стримувало перехід через той умовний кордон, який вони жартома спорудили на початку вересня. Певно, провінціал побоювався потрапити в смішне становище: мало того, що «сестричка» майже на два роки старша, ще й вища, коли на високих підборах. Ось і вийде: «вибачай та голоблі завертай». Дізнаються про це однокурсники – засміють. Із сорому згорить. Приємно ходити в двоюрідних братах та грітися в променях її слави…

Промайнули блискавкою сесія та відпочинок. Кілька тижнів Андрій не з’являвся в ювелірному магазині. Після канікул вирішив зайти, думав: можливо, продаж персня за 50 000 – сновидіння.

– Що бажаєте, студенте? – процідила продавчиня. Вона звично стояла напівобертом, не звертаючи особливої уваги. Але розгледівши форму МГУ, здивовано закліпала очима. На мить завмерла, та, отямившись, видихнула: – Ви?!

Спантеличений Андрій мовчав. Спочатку не розпізнав завжди глузливо-зверхню інтонацію дівчини, а потім – здивування.

– Ви що, студент МГУ? Геолог? А ми думали… На якому курсі? – оторопіло перепитувала дівчина. Її обличчя поступово оживало, ставало ласкаво-усміхненим. – А я не пройшла за конкурсом. Геологія – моя мрія. Тому й вирішила самоцвітами торгувати. Може, разом на танці… Кажуть, у вас весело. Красиво…

3

– Бачиш, Три Вуха, одягнув форму й зразу ж підріс в очах акули, – сміявся Герка, слухаючи розповідь Андрія. – Можеш брати її голіруч.

– Невже їй форма важливіша за…

– За хворму й тугрики – твоя зо всіма потрухами, – згадавши батьківські витребеньки, перебив Герка. – Це тобі говору я, Герман Павлович Захватаєв.

Герка багато в чому змінився від часу зустрічі з браконьєрами, а особливо після вироку Макарові. По-іншому ставився до батька. Пам’ятав і поради діда. Особливо вразив арешт Берії. Тепер боявся навіть щоденнику довіряти юнацькі думки та кипіння пристрастей. Згоден: щоденник, якщо писати по-справжньому для себе, у молодому віці – своєрідна драбинка, що допомагає дорослішанню. Вилитий на папір крик душі поступово виховує аналітичний розум і доцільність учинків, уміння відрізняти фантазії від реалій, упертість від наполегливості. При вдумливому перечитуванні щоденник наповнює душу чистими помислами й почуттями. Щирий щоденник – учитель життя. Друг-порадник. Іноді – ті милиці, що виручають при переломах і навіть заново допомагають учитися ходити. Зрештою – це терези зрілості людини. Її поступового змужніння. Власникові щоденника зручніше визначати й «зважувати» на годиннику часу протягом років набрану в душу кількість і якість добра та милосердя. Їхню питому вагу.

Герка тримав у письмовому столі теку в шкіряному «одязі» із золотим тисненням: «Й.С.». У цьому «особняку» знаходилася добірка газет і вирізок про Великого та Всемогутнього Вождя всіх знедолених, про його хворобу й трагічні дні.

Вирізки з шифрованими позначками – своєрідні щоденники. Захватаєв переконаний: усі державні служби безпеки світу не підберуть ключ до його таємних думок.

Ще будучи безвусим школярем Геркою, не вважав себе сентиментальним, але не любив згадувати хворобу і похорони Сталіна, хоча в ті дні ніхто не соромився виявити свої почуття. Важкі видалися дні. Тяжкі. Навіть у нього холоділи на щоках і віях солоні крижинки. Як і більшість, міркував: покладуть Сталіна в Мавзолей поряд зі святинею?! Адже заслужив! Заслужив добрими справами, а головне – чистими помислами. Ніби гора звалилася з плечей, коли повідомили по радіо і в газетах, де тимчасово поховають Вождя сьомого березня, в суботу. Вперше в темні дні, після повідомлення Уряду, світ посвітлішав.

ПОСТАНОВА

Центрального Комітету Комуністичної партії Радянського Союзу і Ради Міністрів Союзу СРСР

Про спорудження Пантеону-пам’ятника вічної слави великих людей Радянської країни.

Центральний комітет Комуністичної партії Радянського Союзу і Рада Міністрів СРСР постановляє:

З метою увічнення пам’яті великих вождів Володимира Ілліча Леніна і Йосипа Віссаріоновича Сталіна, а також видатних діячів Комуністичної партії і Радянської держави, похованих на Червоній площі біля Кремлівської стіни, спорудити в Москві монументальну будівлю – Пантеон-пам’ятник вічної слави великих людей Радянської країни.

Після закінчення будівництва Пантеону перенести в нього саркофаг із тілом В. І. Леніна і саркофаг із тілом Й. В. Сталіна, а також рештки видатних діячів Комуністичної партії і Радянської держави, похованих біля Кремлівської стіни, і відкрити доступ у Пантеон для широких мас трудящих.

Центральний Комітет КПРС

Рада Міністрів Союзу СРСР

4

Студенти із задоволенням обговорювали урядову постанову.

Герка пам’ятав, як Льонько цікаво, захлинаючись, розповідав про відвідини Курейки та тамтешнього Пантеону, де майбутній Вождь до революції відбував заслання. Пам’ятав полум’яний Льоньчин погляд і голос, що тремтів від гордості. Шкірою відчував тишу в кімнаті Андрія і вираз його суворо-задумливого обличчя. Герка збирався відвідати Пантеон Сталіна в Курейці, але контора[27] сплутала плани на літо.

Запалився й Андрій ідеєю відвідати береги Єнісею, помилуватися Північним Сяйвом, відобразити для нащадків задум на полотні. Навіть назву картини придумав: «Світла скорбота блискучої симфонії». Дізнавшись про мрію Андрія написати картину, друг подарував свій щоденниковий запис про вождя. Коли друзі розійшлися по своїх «камерах», Андрій Джовба вийняв зі свого щоденника кілька подарованих сторіночок, складених навпіл.

7 листопада 1953 року.

Тяжко звикати, що парад на Червоній площі відбувся без того, хто своєю присутністю на трибуні Мавзолею уособлював міць і спокій Держави. Безмірна тайга по обидва борти пароплава мимоволі навіяла роздуми про майбутню першу в житті практику. Як справжній геолог ходитиму в самостійні маршрути. Стану тайговим вовком. Багато вражень викликав величний Єнісей із дзеркальними плесами, стрімкими притоками, високими прямовисними кручами і, звичайно ж, Північне Сяйво, що палахкотить усіма барвами веселки.

А головне – Курейка. «Курейка, Курейка», – котилася по правому борту пароплава стурбована, невидимо-нетерпляча людська хвиля. Неосяжні води несли корабель за течією легко, без напруги, поспішали до просторів холодного океану, осяяні палахкотінням небесного різноцвіття і зливою, що омиває все живе й неживе навколо. Пасажирів, як і мене, більше цікавило нез’ясоване ЩОСЬ. Воно жило поміж нас, переходило від однієї групки до іншої, передавалося словом і жестом, обростало плоттю і кольором, скачувалося з бортів і з корми в захололу гладінь велично-втихомиреного Єнісею.

Ще один поворот. Затихали розмови. Здавалося, відступала кудись у небуття краса різнобарвної симфонії. Разом з усіма вдивлявся в берег, що наближався, прагнучи першим побачити ще небачене більшістю людства творіння рук нікому невідомого майстра. Природи. Розчароване зітхання і надія на наступний поворот. Витягнувши шию, нетерпляче застиг навшпиньки, на одній нозі, схожий на породисту лягаву собаку, що відчула дичину й готова подати радісний голос: бажана здобич – поряд! Прокинувся від упевненого самовдоволеного голосу:

– Та не хвилюйтеся, юначе! Зупиняться. – Чоловік, схожий на бульдога, у пенсне, тенісці і спортивних брюках, ліниво спираючись спиною на борт, не дивився, як інші пасажири, на берег. – Хто дозволить пройти повз Курейку?! Рознесуть посудину. На реї підіймуть команду на чолі з капітаном. Милуйтеся поки що чудовим краєвидом. Північ за суворість платить людині данину красою!

– І багатством надр, – не знаючи чому, огризнувся я.

Зелень тайги обірвалася раптово. Погляд прикипів до уривистого берега. На високому постаменті – з газетою в руках величава фігура з білого мармуру. Знайома постать у чоботях. До болю рідні риси обличчя. Стримана усмішка з-під вусів і очі з ледь помітним примруженням приховували доброту. За статуєю над звичайною сільською хатою – неосяжно-прозорий фантастичний куб. Як і більшість пасажирів, я застиг у трансі. Отямився під час швартування нашої посудини й попрямував із нетерплячим натовпом чи то до величезного дивовижного творіння гігантів-прибульців із предалекого Космосу, чи то до створеного духами Півночі земного корабля тундри – вигнала його негода з рідної стихії, і застиг він у вічній мерзлоті на вічні часи.

– У футбол поганяємо? – шепіт чоловіка в пенсне рознісся громовим гуркотом.

Зашипів, затюкав натовп на порушника тиші, відтісняючи в задні лави. Велетенський, точніше, величавий світлий куб із колонами – Пантеон Вождя зовні, але ще більшим неміряним здавався порівняно з дерев’яним будиночком, де проживав революціонер під час заслання 1914 року. З німим захопленням і трепетом пасажири пароплава роздивлялися стареньку хату, потемнілу від часу й негоди. Певно, жандарми не на жарт боялися несамовитого кавказця, якщо перевели з Костіно сюди. В Курейку. Скільки втеч зробив Сталін!!! Але звідси, з Туруханського краю, бігти нікуди. Майбутній Вождь страждав тут до 1916 року.

Нещадний час. Розглядаючи подвір’я, де ступала Його нога, був упевнений: варто додати зусилля й уваги – обов’язково знайдуться сліди минулого. Сліди, не підвладні часу. Трапляються ж іноді дива. Хто міг подумати, що через мільйони років із Юрських відкладень археологи витягнуть не лише кістки гігантських динозаврів, але й поклади яєць і відбитки слідів ящера-гіганта?! Але безжаліснішими від часу виявилися дурощі людські. Навіщо? хто додумався викласти подвір’я дубовим паркетом? Багато екскурсантів знизували плечима. Чому вже за наших часів скоєно злочин стосовно одного з найвидатніших людей усіх часів і народів: злочин через злобу чи недоумство?

Упіймав себе на тому, що головне все ж таки – пам’ять серця. Ніколи не думав, що воно може щеміти від гордості за непохитність людини, яка пройшла заслання й остроги, борючись за щастя знедолених світу, а не за особистий добробут. Хай тут зупиниться час між теперішнім і майбутнім! Перехопило подих за опосередковану причетність до того великого, що витало тут, у маленькій селянській хатинці; за те, що народилося в стінах дерев’яної світлички; серце стиснула радість від усвідомлення, що нащадків радуватимуть стародавня хатинка, яка зберігається від негоди й часу під прозорим Пантеоном, і біломармурова статуя. Облиті Північним Сяйвом, вони палахкотіли палітрою барв усіх кольорів і відтінків! Тяжко лише від усвідомлення, що не вдасться нікому й ніколи повернути до життя того, хто Сам, застигнувши в мармурі, зосереджено читає мармурову газету. Одне втішає і додає сил: світлі Його діяння та помисли залишаться жити в пам’яті людства. Вони переживуть пам’ятники з білосніжного мармуру, бронзи й навіть золота. Діяння Вождя грізні для ворогів трудового люду, але для знедолених світліші, чистіші й міцніші за творіння вогнедишного Плутона, що обдарував землян красою і міццю каменя з металом.

Дві години, відведені на екскурсію, пролетіли швидкокрилим птахом. Повертаючись до берега, озирнувся, щоб назавжди відобразити в пам’яті творіння людського розуму й рук. Хтозна, чи вдасться ще відвідати святе місце для людей праці – Святоград? У теплу пору року підніжжя пам’ятника утопає в живих квітах, а в свята місцевий та приїжджий люд, як риба на нерестовище, навально поспішає до берега Єнісею. З подібною пошаною і благоговінням істинні віряни ходили на молитву до храму Божого.

– Тільки умілі, але головне – руки й серця, що люблять, могли звести подібне диво в забутому Богом і дідьком місці, – пошепки промовляли екскурсанти, прямуючи до пароплава.

Усе ще залишаючись у полоні мрій і спогадів, не можу відмовитися від того, що останнім запам’ятав на Єнісеї, хоча там, під Пантеоном, неземна краса відступила та здавалася чимось несуттєвим. Другорядним. Роками, часто не розрізняючи дійсність і сон, милуюся в напівдрімоті Північним Сяйвом довгого невмирущого дня, переливом барв і відтінків, що грає з куполом неба, затьмарюючи красу веселки: склепіння неба палахкотіло блакиттю й аквамарином, аметистом і рубіном, бірюзою; літньо-малахітову густу і весняно-смарагдову ніжну зелень змінювали малиновий дзвін і бурштинове сонячне різнобарв’я; вогненно-небесну пожежу часом заливала морська хвиля, повертаючи високій безодні неба первозданний колір, але тут же синь піднебесся і прибою змішувалися, народжуючи іскристий сапфіровий розсип бризок незліченних півтонів і відтінків. Раптом низький бузковий тягар, злетівши, рухнув у безодню Космосу. Прозорий купол наповнився беззвучним багатоцвіттям «блискавок». Здалося, невидимий диригент змахне чарівною паличкою і, тішачи слух землян, поллються звуки барв із піднебесся, затьмарюючи багатство симфонічного оркестру, об’єднаного з музичними інструментами, що будь-коли звучали на Землі.

Прочитавши подаровані аркуші, Андрій на німе запитання друга відповів:

– В опису Північного Сяйва одразу відчуваю перо геолога. Краще від найкращого!

– Намагався, – односкладово відповів Льонько, скромно похнюпившись.

– Розфарбував небо. Геологічну карту уявив під час читання щоденникового запису. Для когось, можливо, й «пересолодив», ускладнив епітетами і переліком мінералів, народжених Північним Сяйвом. Проте, судячи з твого запису, не лише простий смертний, але й генії навряд чи зможуть словом, фарбою, звуком передати чарівливу красу, створену Майстром – Мистецтвознавцем Природи. Спробую накидати етюд за твоїми записами, доки своїми очима не побачу. Уявляю, які відчуття чекають і що додадуть до мого враження!

– Різні відчуття, – Льонько намагався зрозуміти сенс останнього речення Андрія, від несподіванки внутрішньо зіщулився, немов товариш міг підслуховувати розмову з батьком. Сидів якийсь час нерухомо, мимоволі пригадуючи тихо-далекі слова тата, сказані при зустрічі, коли, не витримавши, прочитав йому щоденниковий запис про Курейку: «Ти ж Грициков! Зумієш зробити крок на правильну стежку, точніше, обчисливши, вгадати правильний траверс – видерешся, підкориш Еверест піраміди влади. А там, дивися, й на пупку запануєш. Солодше від влади підмісячний світ не знає нічогісінько. Влада для людей, без сумніву, вагоміша й бажаніша, ніж жовтий диявол».

Порівняння політика з альпіністом видалося Льонькові дуже точним. Лише іноді, перечитуючи запис, він усе частіше аналізував відчуття, народжені Курейкою. Зараз він зрозумів, що загальне захоплення й подив біля Пантеону непомітно перероджувалися в заздрість до слави великих світу цього, у бажання виправдати натяк батька. Візьме штурмом вершину під назвою «Пік Вождя» – можливо, і на його, Грицикова, честь спорудять ще величніший і грандіозніший Пантеон?!

Стежа десята. Роздуми поряд із мавзолеєм

Іванов стояв неподалік виходу з вічного помешкання вождів і дивився вслід студентові МГУ в новенькій формі. Майор ніколи не скаржився на пам’ять, але зараз відчував роздратування. Впевнений: цього хлопця зустрів уперше, але обличчя знайоме. Навіть розмовляв нещодавно з ним. Мимо проходили мовчазні та засмучені відвідувачі мармурової «оселі», а він, як завжди, подумки повертався в часи Революції. До розмови зі «Сталевим Федором».

Здавалося, ця розмова відбулася вчора. У крайньому випадку – минулого тижня. І що більше минало часу, то більше переконувався: будівництво не комунізму, а навіть соціалізму неможливе при нинішньому рівні суспільної свідомості та свідомості сучасної окремої людини. А вожді десятиліттями своє розуміння добра насаджували й продовжують силоміць насаджувати народові, доводячи кращі задуми до абсурду. До крові. Такий ланцюжок збудували і будують керманичі з добросердною метою. Не розуміють, що насильством не перемогти час. Насильство ж породжує заздрощі й злобу, а це врешті-решт пряма дорога до злочину.

Згадуючи минуле, Іванов ступив на бруківку Червоної площі, пройшов повз Історичний музей і почав звично блукати центром столиці, розв’язуючи не розв’язувані питання, які завжди ставали ще більш складними після огляду Мавзолею. Нещодавно він знову зустрівся не з портретним усім відомим недосяжним Вождем, а з рябим, побитим віспою обличчям чоловічка, «розпареного» не щедрим жаром, а червоним світлом електролампи.

Майор від однієї думки про Вождя несподівано для себе обережно оглядівся, потім посміхнувся. Завжди пам’ятав про заборонене. Про розписку. Про сувору обіцянку зберігати державну таємницю. За життя Вождя ховав папірець. Чому ж моторошно навіть тепер, коли Сталін майже рік спочиває вічним сном. Цього він також не розуміє.

1

Чому? За чиїм наказом або примхою його, старлея, раптом терміново на винищувачі відрядили до Грузії? У Цхалтубо. У районному КДБ зустріли доброзичливо. В очах – цікавість, змішана з настороженим подивом. Розпитали про дорогу, самопочуття. Добряче нагодували і, нічого не пояснюючи, ввічливо запросили пройти в шостий павільйон санаторного комплексу.

Коли йшов алеями евкаліптового гаю і навіть переступав поріг павільйону, мандражу не відчував. Відчував, як і служиві, подив. Але в коридорі їхні натяки переросли в підозру. Розумів: іде до якогось цабе. Перед високими дверима жижки затряслися. Та що говорити про ту мить: зараз лише подумав про шостий павільйон – по спині холодок загуляв.

Іванов і тепер не може згадати, як раптом опинився в передпокої сам. Немов у ступорі, обережно не йшов, а нечутно ступав по килиму. Боячись торкнутися крісла, обігнув його боком, як краб; здивували низький столик із простенькою карафою та склянками, трюмо з кушеткою – усе здалося убогим порівняно з меблями кабінету начальника зони, змайстрованими табірними умільцями. Погляд довше затримався на стінах, приблизно на метр оздоблених мармуром, але байдуже ковзнув по секції батарей на дванадцять ребер.

Старлей зрозумів: знаходиться в роздягальні – вона ж кімната відпочинку. Далі за логікою – процедурна. Перевів подих, відчинив двері, зробив крок через поріг. У просторому приміщенні замість ванни – невеличкі басейни. На кушетці сидів непоказний чоловічок у білих підштаниках. На розпареному після басейну обличчі «буяли» віспини впереміш із рудим ластовинням. І руки в ластовинні з рудуватим волоссям. Піднята нога застигла на коліні другої. У пальцях правої руки – велика англійська шпилька. Чоловічок звично-буденно кріпив шпилькою шкарпетки до білих кальсонів. «Охоронець цабе», – вирішив Іванов, розгублено шукаючи поглядом поміж зачинених кількох дверей вхід у потрібне приміщення.

– Доброго здоров’ячка, – голосно й бадьоро почав Іванов, але тут же осікся, забарився, не знаючи, яке звання в непоказного чоловічка. – Куди накажете?

– Тихіше, товаришу старший лейтенанте. Мі спілкуємося дружньо. Не на плацу.

– Пробачте, – не вірячи, що чує знайомий до болю голос, після розгубленої паузи почав Іванов і знову здивовано замовк, вдивляючись у незнайоме обличчя.

– Почувайтеся впевненіше, товаришу Іванов Іване Івановичу.

– Так точно, товаришу Сталін, – випалив Іванов розгуб-лено, але вже переконаний, що перед ним сам Вождь. Живий вождь. – На портретах… На плакатах…

– Що, на фотографіях і на плакатах Вождь молодший і красивіший? – Сталін, примовляючи, засміявся. А погляд пильний, чіпкий. – Оригінал без ретуші розчаровує?

– Усі фотографії проходять ретуш, – миттєво пояснив Іванов, подумки нахвалюючи себе. Він добре пам’ятав і вчасно інтуїтивно згадав слова одного знайомого: мовляв, Сталін лютіє від будь-якого підлабузництва та лизоблюдства. Особливо шаленіє від брехні.

– Це правда, – після короткої паузи погодився Вождь, не зводячи зі старшого лейтенанта жовтувато-пильний погляд.

Іванов глянув на Мавзолей і знову подумки перенісся майже на рік тому. Деякий час Вождь мовчки порався з англійськими шпильками, а гість розглядав ванну кімнату. Досвідчене око швидко визначило: приміщення – приблизно вісім на вісім метрів. Два вікна. По краях – біле та матове скло, а в центрі – зелене. На ньому око відпочивало від люто-ярої зливи вогненного світила. У вікна вмонтовано десять маленьких вентиляторів. Біля кожного – свій вимикач, як у звичайних люстрах. Стіни приблизно по груди людини оздоблені зірчасто-бузковими кахлями, а вище – білі. Звичайні. Іванов нарахував чотири секції батарей. У кожній – п’ятнадцять ребер; а вище по стінах – шість світильників, схожих формою на розкрите віяло, прикрашених обідками на три «поверхи»: блакитними, білими й знову блакитними квітами.

Посеред кімнати – ванна. Як малесенький басейн. П’ять сходинок униз. Поруччя з лівого боку. Глибина – десь до пупа. Дно викладене дрібними кахлями з густо-синім облямуванням, а по краях – темно-цегляним, як у під’їздах звичайних будинків. Пам’ятав і двері в душову. Доріжка килимова. Така сама, темно-бордова, як в обкомівського або в іншого великого та часто-густо і в малого керівництва. «Стояла» і друга ванна. Приблизно три на два метри. Біла, з вузеньким густо-синім обідком на дні. У ній – чотири сходинки. А глибина – теж десь до пупа. Ще окремий вхід на п’ять сходинок. Усього в апартаментах Іванов нарахував четверо дверей.

– Ві, товаришу Іванов, заспокойтеся і все добряче роздивіться, доки я упораюся зі шпильками. – Сталін показав гостеві велику шпильку. – Потрібно інженерам наказати винайти щось простіше та зручніше для тримання шкарпетки.

– Інколи в житті простіше винайти складну річ, ніж якийсь дріб’язок, товаришу Сталін.

– За принципом, що все геніальне – просте, – живий бог посміхнувся у вуса. – Це – велика філософія.

Колишній слідчий прагнув вихопити з побаченого те, що для більшості смертних видається несуттєвими дрібницями, але дрібниці часто-густо розкривають людину швидше й краще, ніж контрольовані нею вчинки та слова. За життя Сталіна та й після його смерті ще кілька років більшість чоловіків, справді, прикріплювали шкарпетки до кальсонів шпильками чи спеціальними резинками-підтяжками.

Доки Іванов розглядав приміщення, Вождь упорався зі шкарпетками і великими шпильками, які народ чомусь прозвав циганськими.

– Пропоную, товаришу старший лейтенанте, перейти в кімнату відпочинку. Думаю, ві тут уже все «сфотографували»?! – раптом мовив Сталін, пестячи трьома пальцями рудуваті вуса.

– Несподівано все. Несподівано. Загадково, – Іванов здивувався, як? чому? вимовив фразу, ризиковану в подібній обстановці. – І ніякої розкоші.

– Говорите, товариш Сталін живе без розкоші! Загляньте в решту дверей. – Сталін заховав усмішку в прокурених вусах. – Упевнений, бажаєте!

– Даруйте, товаришу Йосипе Віссаріоновичу.

– Та ві ідіть. Дивіться, – відчувши нерішучість старшого лейтенанта, повторив Господар країни.

– Як Ви бажаєте, товаришу Сталін. – Іванов квапливо заглянув у всі двері ванної кімнати й повернувся до Вождя.

– Ві любите чай, товаришу Іванов? – Сталін поволі підвівся і попрямував у кімнату відпочинку.

– У нас у Сибіру говорять: чай не п’єш – звідки сили береш! А після лазні чай – перша річ.

– Добре говорять. – Господар сів, жестом запросив гостя до столика.

– Спасибі. – Гість тупцював на місці.

– Не соромтеся, товаришу Іванов. Сідайте, пийте. – Сталін кивком голови знову показав на склянку в ажурному підскляннику. Голос звучав твердо, але дружньо, а жовтуваті очі, мов у тигра, вивчали уважно, та без холодку, люті чи злоби, як найчастіше «малюють» зараз недруги грізний погляд диктатора. – Та ві пригощайтесь. Пийте. Колись із гордістю розповідатимете, як чаювали з кривавим вождем.

– Йо-йосипе Віссаріон-но-оновичу…

– Ві чули… Ві працюєте в таборі. Ві працювали слідчим, – несподівано для себе перебив Сталін. – Чули ж про тирана?

– Чув, – без роздумів прошепотів Іванов. Миттєво. Не відводячи погляду.

– Ві не тільки правдива, але й хоробра людина, – після паузи мовив Господар, знову пестячи трьома пальцями рудуваті вуса.

– Дякую…

Замовк Іванов, чи то згадуючи події далеких років, чи то думаючи про щось важливе, таємниче. Майбутнє.

Після двох ковтків гостя Вождь зачаював зі шматочком цукру. Уприкуску. Чай міцний. Майже вишневий. Аромат якийсь особливий. А можливо, гостеві здалося з переляку й раптової спраги, через що язик у роті мов розпух. Задерев’янів.

– Ві не кваптесь, товаришу Іванов.

Голос Вождя звучав глухо, задумливо, та співрозмовник не звертав на це уваги. Думки від напруги плуталися, але до цього часу він жодного разу не схибив. І що довше, то більше несподівана зустріч із земним богом нагадувала ту, післяреволюційну. Зі «Сталевим Федором».

Помітивши порожню склянку й скутість гостя, Сталін підсунув вазу з варенням та цукорницю ближче до нього, вимовив по-домашньому тихо:

– Підливайте ще, якщо сподобалося. Сибіряки мають рацію: після лазні з чаєм може зрівнятися хіба що хлібний квас. Пийте. Розслабтеся. Куди поспішати?! З новою людиною, якщо вона говорить правду, приємно спілкуватися. Приємно й корисно. Особливо керівникам із підлеглими. На жаль, високе оточення частіше лестить, ніж говорить правду. А товариш Сталін любить правду. Не солодку й вигадану, а справжню. Хай навіть із полином.

Вождь говорив, а Іванов на мить подумки перенісся з кімнати відпочинку Вождя та кабінету «Сталевого Федора» в сирий підвал, де за правду «охолоджувався» разом із блакитнокровною контрою, а потім обидва стояли біля стіни під кулями захватаєвського маузера. Стояли кожен за свою правду.

– Вам зрозуміла моя головна думка, товаришу Іванов?

– Так точно, товаришу Сталін, – долоня старшого лейтенанта автоматично почала підійматися до скроні, але, зрозумівши безглуздість ситуації, він винувато посміхнувся і вимовив чітко: – Для користі справи людина має бути правдивою. Страх і брехня – батьки багатьох бід у житті.

– Кажете, батьки. Здається, «Сталевий Федір» вас охарактеризував відмінно. Ві, справді, смілива людина і філософ. Філософ від природи, якщо зберегли себе навіть у таборі. – Кілька секунд Вождь, трохи схиливши голову, мовчки роздивлявся співрозмовника, а Іванову вони здалися годинами. – Цікаво, що у вас за теорія з Маховиками? Можете пояснити докладніше?! Особливо все, що стосується будівництва СПОРУДИ на КРОВІ й СЛЬОЗАХ.

Останні три слова Вождь вимовив повільно й трохи голосніше, ніби голосом написав їх із великої літери.

– Як накажете…

– Наскільки я інформований, ві маєте абсолютну пам’ять, – Сталін кинув у склянку кільце лимона, додав шматочок цукру, помішав чайною ложечкою густий за кольором напій і мовив: – Сподіваюся, ві зберегли здібність, дану вам природою?! Якщо не важко, пригадайте, будь ласка, в найдрібніших деталях розмову з головою губчека. Живе свідчення дуже важливе для розуміння історичних подій. І, звичайно ж, для сьогодення.

– Згоден, товаришу Сталін.

– Спасибі, товаришу Іванов! – із наголосом на першому слові жартівливо додав Вождь і хвацько підкрутив кінчики вусів.

– Від хвилювання виникають подібні огріхи. Переконаний, не в мене першого. – Щоки старшого лейтенанта заполум’яніли. На лобі проступав піт.

– Ві зніміть кітель. – Сталін знову з явним задоволенням підправив вуса. – Почувайтеся гостем не у Вождя світового пролетаріату, а в гостинного грузина. Ві бажаєте перекусити?

– Спасибі, товаришу Сталін. Прилетів, і мене відразу посадили за стіл.

– Грузинський народ, як і російський, завжди радий гостям. Тоді продовжимо нашу бесіду. Історія завжди цікава. Час відкриває її нові грані.

– Розмова зі «Сталевим Федором» мені дуже цікава. Під час роздумів про життя-буття повертаюся до неї. Особливо, коли…

– Що ж ві замовкли, товаришу Іванов?

– Для мене та зустріч – своєрідний брусок для точіння думки. – Іванов шкодував про вимовлені останні два слова. Інтуїція підказувала: напівправда зараз небезпечніша, ніж стрибок у прірву. За зовнішнім спокоєм Вождь приховував роздратування через затримку в розмові. – Іноді турбує наше життя-буття. Особливо, коли преса й чинуші невгамовно волають про маленькі успіхи, замовчуючи не лише прорахунки, але й наявні помилки. І, тим паче, злочини…

2

Чайна ложечка дзенькнула по склянці. У тиші її «голос» пролунав гарматним пострілом. Старший лейтенант зблід, але прямо дивився в очі тигрового забарвлення, що стали раптом гострими, подібними до двох оголених клинків.

– Чому запнулися, товаришу Іванов? – пауза виявилася на подив короткою. І голос прозвучав спокійно й тихо. – Адже правду сказали.

Іванов сидів поруч із Вождем, слухав знайомий і неспішний говір, знайомий усьому світові з рідкісних виступів по радіо чи з екрану кінотеатру під час показу кіножурналу.

– Правильно. Голісіньку правду. Дехто інколи вважає правду за злочин, – немов відлунням озвався гість і залився рум’янцем.

– Ві не хвилюйтеся, товаришу Іванов, – як і до паузи, спокійним тоном продовжував Вождь: – Зізнаюся, заява несподівана. Продовжуйте розповідь про зустріч із головою губчека. Годуйте мене полином. Давно не чув нічого подібного. Здогадуюся тепер, чому «Сталевий Федір» склав і передав виклад вашої розмови Феліксові Едмундовичу.

– Невже!? – На обличчі Іванова поселилися дитячий подив і радість. Слова Вождя, немов машина часу, пере-несли старшого лейтенанта в кабінет «Сталевого Федора», в будівлю губчека, де поряд панували й правили палаючою країною атмосфера революційного ентузіазму та махрове беззаконня. – Не пам’ятаю, товаришу Сталін, як почалася розмова зі «Сталевим Федором». Швидше за все, пояснював, чому звертаюся до нього. Отямився, коли голова губчека заговорив про терор.

Сталін слухав уважно, не перебивав. Перепитував лише тоді, коли бажав щось уточнити.

– Поглянути б на вождів перших християнських общин, хто вів вірян на смерть заради Свободи, Рівності та Братерства…

Замовк Іванов, згадуючи продовження розмови зі «Сталевим Федором». Здається, на цьому закінчили розмову про релігії, але перед формулою добра й зла губився шматок зустрічі.

– А якими ві, товаришу Іванов, бачите вождів перших християнських общин? – порушив мовчання Сталін. – Тих, хто були пєрвімі. Хто йшов цілиною?

– Якими були? – повторив Іванов уперше за час розмови з Вождем замислено. – Та, мабуть, такими ж, як і зараз. Вожді та поводирі, як на мене, завжди в багатьох діяннях однакові.

– Цікава думка. – Пронизливий погляд Сталіна жовтою блискавкою облив співрозмовника. – Ві стверджуєте, що й комуністичні вожді нашого часу мало чим відрізняються від вождів минулих століть.

– Так точно, товаришу Сталін. Свідомість вождів, як правило, відповідає суспільній свідомості того часу, в якому вони живуть. Лише в окремої особистості вона іноді випереджає час. У таких випадках між Вождем і народом пролягає нездоланна, кривава прірва. І МАХОВИК набирає обертів, стає некерованим, особливо потужним. Нещадним і навіть кривавим. Це трагедія. Трагедія і Вождя, і народу. А будівлі, зведені на крові, рухнуть.

– Це стосується і світлого майбутнього?!

– Без винятку. На жаль, це так, – не вагаючись, відповів Іванов, дивлячись в очі вождеві.

– Цікава думка. Страшна, – повторив Сталін і уважно оглянув співрозмовника. – Даруйте, що перебив. Продовжуйте, товаришу Іванов, якщо пригадали продовження розмови.

Поморщивши лоба, Іванов, мов школяр, втупився поглядом у стелю, дивуючись збою зазвичай бездоганної пам’яті.

– Та ві не хвилюйтеся, товаришу Іванов. Мені гріх скаржитися на пам’ять, але найкраща пам’ять, подібна до красуні. Вона може ощасливити людину, але може, на жаль, і зрадити. Випробував на собі.

Голос Вождя прозвучав глухо, а погляд спрямований повз співбесідника в лише йому видиму далечінь. Інтуїтивно Іванов на мить відчув у його голосі чи то прихований біль, чи то роздратування. Кинувши швидкий, мов блискавка, гостро-проникливий погляд на співрозмовника, Вождь звернувся до гостя тепло, майже співчутливо:

– Та ві не хвилюйтеся, – повторив Сталін. – Не відволікайтеся на сторонні думки. У чужій душі – мов серед ночі.

– Пригадав. – Іванов здивувався, що Господар здогадався не лише про збій у спогадах, але й про його спробу зрозуміти настрій Вождя. – «Сталевого Федора» турбувала моя впевненість, що кров і добро не сумісні. Кров і сльози людей у думках фанатів перетворюються на чавунний, некерований Маховик, який трощить усе на своєму шляху. Світле майбутнє в чомусь схоже з коханням: кохання неможливо купити чи змусити силоміць когось покохати. Кохання або є, або його немає.

– Блискуче порівняння, – знову дивлячись у тільки йому зрозумілу далечінь, прошепотів Керманич держави.

Сталін лише зрідка перепитував, щоб «лектор» підтвердив або зрозуміліше «розжував» свою думку. Коли Іванов замовк, Господар, відпиваючи маленькими ковточками чай, деякий час мовчав, мабуть, аналізував почуте, а потім продовжував повільно, вимовляючи кожне слово:

– Ваша теорія МАХОВИКА, товаришу Іванов, народилася понад тридцять років тому. Подумайте та відповідайте на дуже складне й важливе, судячи з ваших тодішніх поглядів, запитання. Ві і зараз дотримуєтеся цієї думки, що народ не готовий до Великої Революції?

– Щось подібне… – почав гість, але зразу ж замовк, слухаючи Господаря.

– Кажуть, що час – кращий історик і лікар, – повторив Вождь, підвівся, повільно закружляв по тісній кімнаті відпочинку. – Та ві сидіть. Сидіть, товаришу Іванов. – Сталін поклав руку на плече старшого лейтенанта, коли той спробував підвестися. – Ковтніть чаю. Певно, горло пересохло за час вельми цікавого монологу.

– Сушить трохи.

– Ві й зараз вважаєте, що Велику Революцію ми зробили зарано? Що, як ві побажали висловитися «Сталевому Федорові», свідомість народу і навіть свідомість еліти не готові сприйняти і, тим паче, здійснити Світлу Ідею?!

– Підсумки Жовтневої революції, товаришу Сталін, багатогранні, – немов чекаючи цього запитання, відразу ж почав Іванов.

– Відповідайте, будь ласка, відверто на запитання товариша Сталіна. – Вождь зупинився, втупився пильним поглядом у «гостя». – Ві вважаєте, що мі не змогли й не зможемо повністю побудувати справжній соціалізм в окремо взятій країні. Тобто – в СРСР?

– Повторюю, товаришу Сталін, на мій погляд, підсумки Жовтневої революції – багатогранні, – без роздумів, з упевненістю мовив Іванов. Помовчав кілька секунд, зробив ковток і продовжував спокійно, лише додав твердості до своєї інтонації: – Багатогранність потрібно судити й оцінювати з кількох боків. Для решти світу Жовтень – каталізатор! «Сталевий Федір» мав рацію. Буржуїни швидко порозумнішали. А через 25 років після нашої Великої Перемоги ще більше тремтять за свої мільйони, а тим паче – мільярди. Враховують не лише свої помилки, але й наші. Вчиться зміїне плем’я на синцях наших і тим паче – на крові.

– Говорите, враховують буржуїни. – Напружено-тигровий погляд Сталіна потеплів, у прокурених вусах промайнула усмішка, заграла вона і в короткому русі голови.

– Враховують, товаришу Сталін. Ще й як враховують! І нам потрібно вчитися враховувати. Їхнє краще брати до уваги, – від грайливих інтонацій та усмішки Вождя Іванов посмілішав, пришпорив правдеця-скакуна, заговорив ще упевненіше, хоча і з сумними нотками. – У нас, окрім капіталістичного оточення та пережитків минулого, рух уперед до Світлого Майбутнього гальмує і свідомість на рівні древньої людини. Гирями висить. Як з’ясувалося, про Карла Маркса шепнув «Сталевий Федір» під час нашої розмови.

– Отже, МАХОВИК нашої державної машини зараз некерований?

– Важко, точніше, важко керований, товаришу Сталін, – знову миттєво відповів Іванов.

– Чому ві поспішаєте з відповіддю? Адже ставлю складні, найнеприємніші запитання. Ві ж, можна подумати, розмовляєте не з Вождем світового пролетаріату, а соняхи на призьбі лускаєте…

– Довго думають при несподіваних запитаннях, коли догоджають. І, звичайно ж, коли брешуть, – Іванов помовчав, відпив, як і Вождь, кілька ковтків і раптом додав тихо, з прихованим, як він вважав, натяком: – І коли бояться, товаришу Сталін. Мене ж МАХОВИК турбує десятки років.

– Хто ж винен у тому, що ваш знаменно-нещадний МАХОВИК вийшов із-під контролю? Уряд? Партія? – вимовив Вождь і поставив обережно на стіл склянку із залишками чаю. – Відомо, народ – завжди має рацію! Не помиляється. Подумайте. Не поспішайте.

– Усі по-своєму й по-різному винні. У тому числі й народ, – знову без роздумів відповів Іванов. – Але найбільше, як я наполягав у розмові зі «Сталевим Федором», і говорю вам, товаришу Сталін, винен ЧАС. Винна індивідуальна й суспільна свідомості. Свідомість керівників і народу. З такою, на жаль, низькою свідомістю будь-яка найчудовіша, найсвітліша й наймогутніша машина забуксує. Без сумніву, потрапить під МАХОВИК. Під його чавунну силу.

– СВІДОМІСТЬ І МАХОВИК, – вимовив поволі Вождь, немов смакував або насилу ковтав два слова. Трохи схиливши до плеча голову, Господар оцінюючи поглядав на Іванова, а потім мовив із переможними нотками в голосі: – Виходячи з вашої логіки, оголошений нами соціалізм – міф. Порожні слова. Партійне словоблуддя?!

– Я ж казав, що історія Жовтня – багатогранна, – після невеликої паузи почав Іванов, відчуваючи, що потрапив у логічну пастку Вождя. – Жовтень, товаришу Сталін…

– Про Жовтень ми домовилися, – перебив Вождь. Губи його переможно сіпнулися. – Товариш Сталін бажає почути про побудову соціалізму. Почути чітко й виразно: побудовано соціалізм, як оголосила партія! чи ні?

– Відповідаю чітко й виразно, – упевнено почав Філософ, хоча не уявляв, як Вождь відреагує на відповідь. – Найперше Ви запитали: чи вважаю, чи вірю я, що ми, як оголосила партія, вже змогли повністю побудувати справжній соціалізм. Повна перемога соціалізму, як наголосили Ви, стосується лише засобів виробництва. Вони одержавлені. Та повністю і справжній соціалізм, про який цілком правильно уточнили й наголосили Ви, товаришу Сталін, звичайно ж, не побудовано. І винна в цьому насамперед СВІДОМІСТЬ, а потім уже народ і партія. З кожним днем, місяцем і, тим паче, п’ятирічкою в нас у країні з’являється все більше чудових елементів соціалізму. Їм заздрять буржуїни. Заздрять і бояться. Бояться сьогодення. Тим паче – справжнього соціалізму. У майбутньому.

3

Іванов виструнчився, задихав часто, голосно, немов випірнув із безодні. Пауза затягувалася. Іванов намагався по обличчю Вождя прочитати свій вирок, але воно залишалося нерухомим, немов відлитим із металу. Не розумів старший лейтенант і виразу очей Господаря. Його погляд, спрямований чи то в минуле, чи то в майбутнє, був далеко від курортного павільйону номер шість. Несподівано Вождь здригнувся, на мить здивовано втупився в незнайому людину, як на привида, що струнко застиг, але тут же погляд Господаря країни став усвідомленим, і він вимовив спокійно й розмірено:

– Вільно, товаришу капітане. Ві вільні.

– Слухаюся, товаришу Сталін, – Іванов хвацько підкинув долоню до скроні, клацнув підборами, чітко розвернувся й попрямував до дверей, але після короткого роздуму все ж зупинився і додав: – Вибачте, товаришу Сталін, але я лише старший лейтенант.

– Почекайте, товаришу Іванов, – раптом Вождь, розпалюючи люльку, звернувся до «гостя». – Ві палите?

– Ні, товаришу Сталін. – Після відповіді пауза, як здалося старшому лейтенантові, тривала кілька хвилин.

– А товариш Сталін палить. Ві ж знаєте, що палити шкідливо?!

– Так точно, товаришу Сталін.

– І товариш Сталін чув, що палити дуже й дуже шкідливо. Але палить. Попросіть, точніше, суворо накажіть товаришеві Сталіну перестати палити.

Мовчав співрозмовник. Тишу «передбанника» порушувало лише дихання старшого лейтенанта. З кожним вдихом воно ставало гучнішим і частішим. Вождь по-пташиному ледь схилив голову набік, упритул, не кліпаючи, дивився на гостя. Дивився не просто суворо – розчаровано. Осудливо. Підвищивши тон, Господар повторив:

– Товаришу Іванов, накажіть товаришеві Сталіну не палити.

Не стільки від дивної розмови, скільки від останніх слів Вождя Іванов на деякий час застиг шокований, але, напевно, інстинкт, як йому здалося, підказав вихід зі скрутного становища:

– Товаришу Сталін, я прошу Вас – киньте палити. Не Ви особисто Сталін-людина, а генсек-Вождь перед народом скоює великий злочин. Палити дуже й дуже шкідливо для здоров’я!

– Говорите, злочин. – І після паузи додав задумливо: – По-перше, я просив вас суворо наказати, а не просити, а по-друге, за злочин за логікою належить покарання. Незважаючи на особистості! Так?!

– За логікою так, – співрозмовник відповів тихо, але впевнено.

– Бачите, товариш Сталін відмовляється слухати добрі поради для його ж блага. Думаю, за подібне нехтування доб-рою порадою та впертість, тим паче за злочин, як ві бажали висловитися, порушника й ворога свого здоров’я варто суворо покарати. Змусити силоміць, якщо не розуміє по-доброму. Логічно?

– Логічно, товаришу Сталін, – знову миттєво відповів Іванов і після короткої паузи додав із помітними задумливо-сумними нотками: – Важко, одначе, зрозуміти, хто? як? зможе в цьому випадку покарати ворога свого здоров’я.

– Ві ж звикли карати ворогів, – посміхнувся вождь.

– На жаль, не тільки злочинці в нас у таборах «відпочивають»…

Одна брова Вождя поволі підвелася, але тут же встала на місце, як тільки у вусах, просякнутих нікотином, народилася посмішка. Грайливі бісики промайнули в рудувато-тигрових очах Господаря, які вивчали Іванова. Оглянувши «гостя» з ніг до голови, Вождь кілька разів затягнувся люлькою, випустив дим і, посміхаючись, мовив загадково:

– Смілива ві людина. І, сподіваюся, по-справжньому чесна. До побачення, товаришу капітане.

– Ви вдруге обмовилися, товаришу Сталін. Вибачте, але я лише старший лейтенант, – обережно уточнив Іванов.

Сталін, не звертаючи уваги на репліку, чи то з іншої причини продовжив:

– Про прохання народу, про його благо потрібно завжди думати. Тим паче, високим керівникам. Хоча, якщо точніше, то всім трьом варто про багато що подумати.

– Чому трьом, товаришу Сталін? – Іванов відчував, що зовсім відпустив гальма, але страх минув. Чому? Не знав тоді, не знає й зараз.

– І Вождеві, і Вам, і народові потрібно частіше й міцно думати, – Господар спохмурнів і тут же неквапом уточнив: – Можливо, навіть учетвером?!

Помітивши на обличчі «гостя» нове здивування, Вождь додав, зробивши наголос на званні Іванова:

– Хіба товаришеві Сталіну, а не тільки Вождеві-генсеку, як ві бажали висловитися, товаришу капітане, надмірно подумати про подібну, лише на перший погляд, легку проблему?!

– Усім складно, товаришу Сталін. Але будь-якому керівникові, а Вождеві, тим паче, важче. – Іванов замовк, не знаючи: чи варто вимовляти те, що в цю мить промайнуло в думках.

Уперше за час монологів і діалогів Сталін терпляче дивився на «гостя». Роздивлявся, чи то вивчав, чи то прощався, намагаючись здогадатися, що ж хоче сказати важливе й навіть крамольне Людина, дивна для нашого часу. Раптом несподівано для Вождя і для себе Іванов промовив із тугою:

– Даруйте, товаришу Сталін, але я ніколи, ні за які блага світу не погодився б стати вождем. Для простого смертного – це, швидше за все, непосильна ноша. Смертельна ноша.

І зараз, і потім усе життя Іванов намагався зрозуміти, чому Вождь запросив до себе. Не здогадувався колишній слідчий, замполіт табору, що «Сталевий Федір» відправив докладну доповідь Залізному Феліксові. У черговому звіті про виконану роботу голова губчека повідав у приписці про цікаву та грізну розмову-попередження з безвусим сміливим юнаком, який оригінально мислить. Мовляв, за його твердженням, велике лихо загрожує країні. Революції. Лихокатастрофа. Цілком випадково через десятиліття потрапила доповідь на очі Вождеві. Він і наказав розшукати колишнього слідчого. Зацікавила Сталіна не стільки доля юнака, скільки його сміливість і справді оригінальність мислення; міркування про якийсь міфічний МАХОВИК та грізну небезпеку від його чавунної сили.

Після того, як правдець-філософ пішов, Вождь довго прокручував зі всіма подробицями розмову та поведінку «гостя». Ставши Вождем, Сталін мало не вперше почув стільки незвичайних слів, але не міг зрозуміти й потім, сидячи наодинці: Філософ говорив подібні слова від справжнього болю душі за країну чи це звичайна бравада, замаскована зухвалість і навіть тонкий розрахунок розумної людини, якій доля подарувала успіх менш вірогідний, ніж великий виграш за облігацією. А, може, все збіглося. У тому, що він, Вождь, розмовляв із розумною людиною, не сумнівався. Мабуть, несправедлива доля служивого. У його віці – і старлей. Старлей – при кришталево чистій біографії: революція, служба в таборі, два роки бомбив рапортами вище керівництво, щоб піти добровольцем на фронт – і повернувся лейтенантом. Після розмови Вождь не дійшов остаточного висновку про долю старлея-філософа. Такі люди потрібні. Потрібні державі. І в той же час вони небезпечні для країни. Лише біля підніжжя піраміди влади простому народові здається, що можна цілком безболісно ототожнити благо народу та благо держави. Лише фанат-ідеаліст здатний стверджувати, що народ і держава – безпосередньо сполучені посудини. Міць держави – це важка, каторжна праця народу, його піт, а часто-густо – сльози й навіть кров. Так було, є і, на жаль, ще довго буде. А в Росії – тим паче.

Часто, особливо після четвертої зірки, Іванов згадував незвичайне, мов сон, відрядження до Цхалтубо. Багато товаришів по службі роками дивувалися довголітньому кар’єрному «застою» Іванова, але ще більше здивувалися несподівано швидким майорським погонам, вважаючи, що вони прилетіли на плечі Філософа завдяки Захватаєву. Коротун загадково посміхався, ніби підтримував легенду і в той же час будь-якої миті документально міг довести, що ніколи не був добродійником Пілосопа. Для Захватаєва теж залишалося загадкою, чому зверху порадили після капітанського звання через рік присвоїти замполітові майора.

Іванов згадував на вулицях столиці минуле, мріяв і про майбутнє. Але понад усе його турбували події сьогодення. Табору. Такі підопічні, як Макар…

– Макар! Макар! – зойкнув замполіт.

Обличчя непокірного та занадто справедливо-чесного зека накладалося на обличчя студента в формі МГУ. Кілька почутих слів було досить, щоб зрозуміти: малосильний незнайомець, як і богатир Джовба, з України. Обличчя в обличчя, але долі разючі. Замполіт рішуче закрокував у готель, ніби запізнювався на потяг, щоб швидше зустрітися з Макаром і дізнатися: є в нього родич, який навчається в Палаці Науки…[28]

Стежа одинадцята. У погоні

Як тільки хтось із охорони згадав про повалене ще вранці дерево, Бугров із Барсом кинулися через просіку. Ось вони, сліди велетня, що рухнув: голі, немов обкоровані, гілки, зім’яті кущі, розкиданий мох і глибока, як рана, забризкана соком спілої ягоди борозна, не змита за день і дощем; кривавий слід – доказ того, що з робочої зони, яка охороняється, не вирвуться не лише колишні вільні люди – тепер зеки з номерами, – але й дерева.

Капітан уважно оглянув сліди, обмацав руками мох, збите коріння, але нічого певного сказати не міг. Пес винувато поглядав на господаря, мовчав і час від часу тер лапою ніс.

– Тютюном посипано чи що?! – і собі, і псині пояснив він, але відразу заперечив. – Ні, не тютюн. Від тютюну ти б, Барсе, зачхав. Дивно.

Бугров не помилився. Втікачі обробили слід за порадою Макара хвойною настоянкою, щоб пес не чхнув, не викликав підозри господаря, якщо відразу після повалення дерев той підійшов би до місця падіння.

Жодних слідів, а якщо й були, то давно змив дощ. Капітан прикинув ширину просіки. Звичайна, стандартна просіка, якою від вільної тайги відокремлюють робочу зону на лісоповалі й за якою стежить охорона із собаками. Для людини вона гірша, ніж десятиметрова огорожа. За весь день від неробства й нудьги солдатики до того намарудяться, що з радістю випустять півріжка в того, хто не побіжить, а тільки вийде з хащі подивитися на вільне небо й безмежно-неозору тайгу.

Не подолати зекові живим безлісся, захаращеного пеньками; але на дерево, як і сподівався Булах, ніхто не звернув уваги. Певно, вирішив Бугров, утікали так: піднялися на верхотуру, притулилися до стовбура, щоб руки-ноги не поламати, й перелетіли, мов на парашуті.

– Хитро! Хитро! – чи то собі, чи то Барсові знову пояснював капітан.

Багато народу зібралося на місці падіння дерева, але ні провідники собак, ні їхні чотирилапі вихованці не знайшли й не взяли сліду. Лише наступного дня, перед обідом далеко від табору натрапили на незрозумілі, ледь помітні сліди, з якими в таке мокротиння не зміг упевнено працювати навіть Барс.

1

Метушилася погоня від однієї річечки до іншої, а втікачі були вже далеко. Зустрівши будь-яке, навіть найменше джерельце, Булах і Сивий не лінувалися пробігти по ньому зайву сотню-другу метрів, а на березі обробляли слід тютюном або хвойною настоянкою.

– Ну-у-у, а-ар-р-ртисти-и-и! Ну-у-у, ци-цир-к-кач-чі-і-і! – видихав хто-небудь із солдатів, копіюючи начальника табору, і не зрозуміти було, чого в цьому вигуку більше – осуду, захоплення чи злоби.

Важко втікати неходженою тайгою. Наздоганяти ж – ще важче. У втікачів напрямок завжди правильний, навіть якщо збилися зі шляху; а в погоні, у тих, хто втратив слід, не злічити шляхів-доріженьок буреломним бездоріжжям. Та й «лижню прокладають» мужики дивно. Так ще не втікали. Зазвичай тримаються найкоротшого шляху до залізниці, до людей, а голуби-сизокрили рискають тайболою, мов поранений звір, або стрибають, як заєць, що тікає від рудохвостої.

День, третій, п’ятий минули в розгадці хитросплетінь. Солдати вже не жартували, частіше супилися, згадували Бога, матерів, дідусів і бабусь. Нескінченні тягуни-підйоми й спуски, нетрі й драговина вимотували найвитриваліших. Через тиждень Бугров залишився лише із сержантом – інші відстали або збилися зі сліду. Судячи з попелу від багать на місцях ночівель, погоня відставала від утікачів днів на два.

– Усе одно догстанемо, – цідив крізь зуби сержант, ворушачи носком чобота крихітні багаттячка. – Погляньте, товаришу копітане, усе чащєє на перекур стають та чаї ганяють.

– Дістанемо. Може, й дістанемо, – задумливо згодився Бугров. Потім пояснив упевнено: – Одначе не для чаїв багаттячко. Шліхи сушить Булах. Алмази свої шукає.

Капітан не помилився. Уже з першого дня втечі, коли знесилений напарник відпочивав, зек-геолог устигав промити шліх і розглянути під лупою темно-сірий осад. Він розумів, що затримуватися безглуздо; судячи із залишку шліху та породи, тут родовищем і «не пахне»; але через кілька тижнів побачив-таки у вимитому шліху обкатаний темно-кривавий піроп. Булах не квапив напарника, а обстежував усі відгалуження річечки.

Не десятки, а сотні, тисячі метрів пронесла вода кристал, якщо обкатала його майже до кулі. Дрібні кристали не вижили, їх зруйнували відстань і час, а цей добіг майже до гирла. Спробуй тепер відгадати-знайти, звідки його винесла вода з материнської породи. Сюди якщо не партію, то хоча б загін кинути, щоб прошліхувати річку до останнього відрога.

На алмазне родовище геолог не розраховував, але помилуватися кімберлітом[29] сподівався, а там, дивися, пощастить, знайшовши кімберлітову синицю – недовго й бажаного журавлика – жар-птицю за хвіст ухопити, хоча вона й витає в бездонній блакиті неба.

Булах часто поглядав на небо, щоб удень у дорозі зорієнтуватися, взяти потрібний азимут до наступної річечки, а ночами вдивлявся в алмазний розсип, одночасно милувався дивовижним витвором природи й розгадував споконвічний тайнопис далеких світил, що зберігають свої зоряні таємниці. З кожним днем алмазний розсип неба ніби втрачав літнє тепло, «підмерзав», набував холодно-прозорого блиску шліфованих діамантів.

Квапилися втікачі, але ще більше в останні дні набирала «обертів» погоня. Сержант виявився не тільки легким на ногу, але й навдивовижу витривалим, ніби в грудях не легені й серце, а налагоджений майстром, добре налаштований двигун…

Після побачених багаттячок-сушарок Бугров переконався, що йдуть за Булахом, але хто в геолога в напарниках і скільки їх усього – не прочитати. Куди поділися інші, якщо полюють за двома?

Минав третій тиждень ловитви. Усе частіше супився Бугров. Неохочіше підіймався вранці. Раніше намагався стати на відпочинок. По-своєму розумів Сержантик похмуро-замислену небалакучість капітана, його повільність у зборах в останні дні, важкість кроку.

– Трішки додамо газу, товаришу копітане, і догстанемо. Від мінє єшо ніхто не уходив: ні сучі злодії, ні тим більше капелюшки п’ятдесят восьмого нумера. Враженята й поготів не уйдуть. Капелюшки, як і в товариша підполковника, в мене на особливому перерахунку. З ними говору, як належить за інструкцією. Як Вождь заповідав.

– Як вождь заповідав, – луною відгукнувся Бугров і покосився на гнучкого, мов лоза, але жилавого, як сучкувате поліно, сержанта. З таким у дорозі надійно: не скаржиться, у будь-якій роботі підставить плече, підбадьорить і словом, і ділом.

– Так точно, товаришу копітане! – радісно повторив сержант. – Маненько відпочинемо й у-уп-перед! Дивіться, як собаки дибляться! Шерстя, шо колючки в сполоханого їжака! Близько! Ужо зовсім близько артисти-циркачі, єдрен їх у корінь. Я єшо жодного не упустив. Шо при вас – знаєте. І завжди так було. Мінє й на хронт не віддали як кращого питосліда. Я ужо з товаришем підполковником четвертий «санаторій» міняю. Куди голка, туди й нитка. Він мінє завжди при собі держить. Ми з ним, шо єдинотробні братани – з напівнюху одне одного розуміємо. Ми з Лют…

Сержант замовк на півслові, зніяковіло відкашлявся, подивився на керівництво блакитними винувато-відданими очима.

– Продовжуй, сержанте. Чому зніяковів? – підбадьорив Бугров напарника, ще більше заглиблюючись у свої думи, що останніми днями від успішної погоні важчали. Ставали тривожнішими. – У тебе чудовий пес. Можна сказати, майже не поступається Барсові. І назвисько Лютий – підходяще. Якраз. Та в нашому пеклі не те що пес – людина залютує. Тож усе до пуття.

– Ми з Лютим любимо втечі, – зраділо заквапився сержант. – У погоні, хоча й вимотаєшсі до нитки, зате опісля, наприкінці путя, все сповна одержуєш, усі витрати окупаються і єшо прибуток для душі…

У значення останніх слів напарника Бугров не вникав, не бачив і не чув, як пестив та розхвалював сержант псину й підполковника, як смакував знову й знову «прибуток душі» наприкінці погоні, як підбадьорював «товариша копітана», намагаючись словом та зайвим шматком додати керівництву сил у такій погоні, якої ще й сам не знав за свою довгу й бездоганну службу. А те, що вона бездоганна й потрібна людям, сержант не сумнівався на жоден мікрон. Та й як сумніватися! В особистій справі о-о-он скільки подяк від командування. І коштовних подарунків не злічити. А грамоти й подарунки задарма на службі не дають.

Сержант мимоволі простягнув уперед ліву руку й подивився на годинник. Гарний годинник: точний, та ще й, як у паспорті відзначено, ні вологи, ні пилюки не боїться – життя перевіряло, коли доводилося не раз у річку з головою пірнати чи під зливою цілодобово ганятися за ворожим плем’ям. Служивий погладив скло годинника, довго ворушив губами, вимовляючи не лише назву: «Спортивні», але й невидимий напис на кришці годинника, що вивела вправна рука гравера: «За відмінну службу».

Сержантик пишався своєю службою, а тим паче грамотами, подарунками. Шкода, що на кришці не вистачило місця для довгого прізвища. Не вистачило місця й для звання, але він не засмучувався, хоча з кожним роком звання ставало все більшим болем і недосяжною, як зірка, мрією. Розумом збагнув: на офіцерські погони при його освіті нема чого й рота раззявляти, але старшину або хоча б широку личку – це за довгі роки все-таки заслужив.

Подумки він не раз приміряв нові погони, а минулого року, на ювілей, навіть купив, не сумніваючись, що вже на тридцятип’ятиліття його підвищать у званні. Майже місяць прокидався серед ночі від бажаного вигуку: «Товаришу старшино! Громадянине старший сержанте!» Але тихо в квартирі. Тихо на вулиці. І собаки не гавкають. Лише дружина тихенько посапує під боком та кішка муркотить на кріслі.

Бугров скоса глянув на сержанта. Усього півтора метра зросту, але жилуватий, замість серця – двигун. Чудовий служака: старанний, слухняний, влучно стріляє, бігає й на лижах ходить; справедливий із підлеглими, а вже з «контингентом»… А як одержав після війни останню вузьку личку – на тому й зупинився, ніби вперся лобом у високу кам’яну стіну, яку з його освітою й кострубатою мовою ніяк не обійти. Перешкода виявилася суворішою за стіни табору й в’язниці – «запрєтка» без терміну давнини, помилування, амністії…

Вимоталися за останні дні люди. Охляли й собаки. Щоправда, не голодували. Ситна видалася погоня. Біля малинника натрапили на ведмедицю з малятами. Півдиска ввігнав сержант у мамку. М’яса взяли стільки, скільки змогли нести на собі й собак навантажили. Як на сміх, через день вийшли на глухарів. Сержант звично зірвав із плеча автомат, але Бугров притримав напарника:

– Чого даремно патрони палити? Та й утікачі почують.

– Дик самі під приціл лізуть, товаришу копітане.

– Гарний птах. Самка хоч і сіренька, непоказна забарвленням, та вельми точена, мов із-під різця майстра. – Слідом за сержантом Бугров зняв із плечей поклажу. – А кавалер – чепурун: дивися, черевце в білих горошинах по темному оксамиту, а чорний зоб, мов підкладками із застарілої бронзи, зеленцем тінить…

– Красень шо треба. Кіл на п’ять потяніть, якщо не більше. Полоснути чергою, додати в сірувату сизь червоності – єшо красивше станіть!

Сержант задоволено загигикав, утер рукавом росинку поту з обличчя, потім раптом ляснув себе по стегнах і закричав:

– К-к-ки-иш-ш-ш, курвине плем’я! К-к-ки-и-иш-ш-ш, покєдова не передумав!

Ситі птахи важко вдарили крилами, галасливо злетіли, попливли над деревами в пошуках і ситного, і спокійного місця. Сполохане птаство сповістило мешканців тайги про небезпеку.

Люди проводжали поглядом вільний політ птахів, а їхні чотирилапі друзі, натаскані на людину, поводилися спокійно, чекали команди знову кинутися в погоню. Свіжі сліди змушували дибитися шерсть на зашийках, злобно вишкірятися. Не розуміли собаки, чому господарі стоять із піднятими головами, коли треба за сонця квапитися вперед. Із настанням сутінків, а тим паче в темряві, люди стануть безпомічними, немов нетямущі цуценята, спотикатимуться на кожному кроці, ось-ось поламають руки й ноги. Рвонуть добряче – наздоженуть тих, хто порушив порядок, хто наважився ходити не строєм, а сам по собі. Без супроводу. Яке життя в людини, якщо поруч немає чотирилапого друга й господаря: життя в страху й без любові, життя без захисту, в голоді й у холоді.

Барс і Лютий подивилися один на одного, смикнули повідці та тикнулися носами в те місце, де недавно пройшли втікачі.

Капітан і Сержантик звалили на плечі речові мішки, заквапилися за вірними вівчарками. Перебрівши через джерело, відразу ж за його закрутом переслідувачі підійшли до останньої ночівлі втікачів. Залиті водою вуглини в багатті ще не просохли; не встигли звірина й птахи розтаскати тельбухи від очищеної риби, яка валялася неподалік стоянки.

– Рибкою закусювали, вражі душі, – сержант ще раз обвів поглядом місце останнього відпочинку, подивився на високе сонце й видихнув смачно: – Догстали, товаришу копітане. Можна сказати, артисти сіли на приціл. Теперча нікуди не подєнутьсі. Влипло, суче сім’я, розтудить твою уздовж і впоперек у перев’язку й у Божу матір, у богородицю й у святих угодників.

До темряви тривала ловитва. Собаки тягли з такою силою, мов і не було позаду днів, протягом яких не лише натрудили ноги й тіло, а й виснажили душу. Прихоплюючи свіжий слід, вівчарки злітали над землею. Здавалося, відпусти повідці – псини опустяться лише після того, як вріжуться лапами в ненависні груди та спини, зіб’ють утікачів на землю й устромлять ікла в перелякано-загнану плоть.

2

– Усе! На сьогодні досить! – задихаючись, прохрипів Бугров, підводячись після чергового падіння.

– Та воно десь зовсім поруч, враже сім’я, – таким же важким хрипом відгукнувся сержант. – Вважай догстали! Стоя-яти! Кому, падло, сказано стоя-я-я-ти!

Сержант смикнув за повід. Пес здійнявся на задніх лапах, ніби виконував номер у цирку.

– Привал! – рішуче оголосив Бугров. – Собак загубимо або самі розіб’ємося в темряві. Нога відійшла?

– З розпалу не зрозумію. Завтра воно все підкаже. – Сержант потер забите коліно. – Ніштяк, завтра відіграїмсі. Завтра весь прибуток для душі загребемо. Завтра – повний розрахунок!

– Багато разів за втікачами ходив?

– Чі-іво-о? – Сержант здивовано втупився поглядом у капітана. Потім насупився й відразу ошкірився білозубою посмішкою. – Батяня завжди повчав: якщо мозгою ворушити, родзинку в будь-якій справі знайдеш. Усі до дной втечки пам’ятаю. Усі тута. – Пальцями обережно торкнув тім’я. – Усі тута зібрані, мов книжонки в шкапу. Почну кому розповідати, мов коно перед очами розкручується. Видю, де вперше спина поміж кущів блиснула, і повідець, що овчара тягне, рука відчуває; видю, як розпластується в польоті псина; а перед останнім стрибком серденько замрьоть, здається, і не заведеться ужо ніколи; але токо вдарили лапи у груди втікача – воно, сердешне, як затьохкає, наче птах крилами, який вирвався із сілець на волю й піднісся в небесь голубенну, шоби залитися піснею світлою. Самі знаєте, товаришу копітане…

– А ти, дивлюся – художник. Музикант, – не витримав Бугров садистської лірики.

Світлі й чисті очі сержанта стали ще чистішими та світлішими, блищали такою радістю, немов людина зробила найбільше відкриття або зустріла нерозлийводи друга, з яким не бачилася з дитинства багато-багато років. Бугров зніяковів і від білозубої радості, й від чистого блиску очей.

– Батяня, товаришу копітане, завжди підучав: усе бери на замітку. У житті не знаєш, де знайдеш, а де втратиш. – Сержант чи то осудливо, чи то захоплено крутнув головою. – Треба ж – проста штуковина, а в самого тім’ячко не дотямкало. Спасибі за помочь, товкопітане. Усі втечки-погоньки «пишу» на прикладі. Карб до карбу – і вся жизня, як на долоньці. От спасібочко, товаришу копітане, за підказуху. Причитаїтсі з мінє. Прибудемо на місце – відзначимо сообча таку подію. Знаю, не вживаєте, але заради такого випадку – відзначимо. Воно саме до святкових днів і порахую. А на свято і вам не гріх вжити… Кендюх! Рівно кендюх, сказав би батяня. Головне, чим живу, й залишити без обрахунку. Тим паче всіх у казанку тримаю, хоча до війни й після бігало до біса. А чотири рочки, у Вітчизняну нігто не підривав, окромя двох враженят. Усі просилися на хронт. Кров’ю, мовляв, спокутувати та Вітчизну від чуми рятувати. Рапорти подавали. На горло брали. Потім лижі змазали й уп-пере-е-ед…

– Ну й що? – Бугров перебив напарника.

– Як що? – У голосі сержанта лунало не здивування, а осуд і навіть образа. – Я ж казав: від мінє єшо ніхто не уходив. Догстали. «Хронтовиків» ми незабаром догстали. Тоді я єшо з Жулькою працював. Маманєй Лютого. Рідкісна с-сука. І по сліду – королева. І на перехопленнях. І витривала. Й віддана. А ужо про злобу – говорити нєчяво. Синкові не поступиться. Догстали враженят – Жуля потішилася охоче й нам із напарником душу погріла… Рівно концерт. Голосисті враженята попалися. Ті ж артисти, шо в аріях поють. І чим вище враженята заходються та копитами дригають, тим охочіше лютують Жуля з кобельком. Обіхаживали, доки враже сім’я не затихло. Півдня потім псини злизувалися, покєда себе в норму привели. Покєда знову у свою масть встали.

– А ночами арії тривожать?

Бугров полюбляв погоні, але сам не «грів» душу й не дозволяв при собі влаштовувати «концерти». Погоня нагадувала капітанові полювання: розплутати сліди, розгадати всі хитрості, перевірити себе й псину в ділі, а головне – душею відійти від погані, поглядів злісних; очиститися на природі від люті й «колючки», від смороду й жорстокості, відчути себе на вільних просторах вільною людиною.

– Це ж чому ночами маятьсі?! – Сержанта все більше дивували запитання капітана. Прізвисько підходяще. Спуску «копітан» у таборі нікому не дає. А в погоні завжди господар собаки – пан.

Усі знали закон погоні. І ті, хто підривав[30], і хто по сліду йшов. Знали люди. Знали й вівчарки правила гри. Сказав господар: «Пограй» – справжній пес зайвого не дозволить: більше ніж півікла в тіло не вжене, а до шиї або до паху – не доторкнеться. А пролунає команда «взяти» – лише шмаття летить із вражих душ, а замість арії – хрипіння, та й те недовго.

– Уночі іншим разом таке приверзиться…

– Ні-і-і. Маїитьсі – нам по службі не положено. Закон ми не порушуємо. Ми сполняєм закон і службу. І чого їх жалобить! Хоч шпана, хоч враженята – одне с-суче сім’я.

– А раптом хто не винний?

– Як єнто не винуватий?! – Сержант, схиливши голову набік, хотів краще роздивитися керівництво, щоб правильніше оцінити та зрозуміти, розібратися як потрібно, а потім доповісти підполковникові. – Тут невинуватих не биваіть. Не держуть. За колючкою – нелюди, хоч блатарі, а тим паче капелюшки п’ятдесят восьмого нумера. А якщо коротше – тута всі злодюги-вороги. Клопи смердючі. Роздави – однаково смрадять, не продихнути. Ні тих, ні єнтих не перевиховаєш. Бабу – бабу й ту скорше втихомириш.

Сержант підлив чаю, зробив кілька ковтків, мружачи задоволено очі, але капітан не зрозумів, чому повеселішав напарник – від спогадів, від чаю чи від близького закінчення погоні.

– Дик воно, коли з розумом, то з бабою турбот жодних, – утерши піт із чола, продовжував сержант: – Я, приміром, узяв вільнопоселенку. Відтягнула[31] молодиця свою п’ятірку. Надивилася, яка в зоні житуха. Зголодніла й передом, і задом – і тута я підкотив із ласкою та барлогою обіхоженою, повнісінькою добра, як у бобра в хатці до зими. Ото і вся наука. Ну й, зрозуміло, по жіночій частині її требуїтьсі, мов земельку, уздовж і впоперок орати. І чим частіше та глибше, тим тобі ж і солодше. Ласка та оранка – вони будь-яку кобилицю втихомирять. Приручать. Ніколи сам у накладі не останіссі. Вона тібє й медком обдарить, і теплом окутає, наче периною. Бабі, шо й нашим псинам, ласка та справедливість трєбуїтьсі. Тоді вона тібє й суворість вибачить. А скривдиш задаремно або обманеш – навіть найвідданіша ікла оголить й уже ні в жисть вірно служити не станіть… Вірно, Лютя?!

Сержант поклав долоню на голову вівчарки. Від ласки господаря Лютий вильнув хвостом, притиснув вуха й подих затаїв. Темно-карі, майже людські очі дивилися віддано, а розслаблене від ласки велике та сильне тіло готове було за командою спружинити в хижому стрімкому кидку, щоб виконати волю господаря.

– За мене Лютя куди хошь пойдьоть. Правда, і я єво пальцем не торкнув. Токмо ласкою. Він і «падлу» спримаєть не як чорно-темне, а як нізя. Не смогі без команди.

Пес слухав, пряв вухами, легко бив важким хвостом, ніби підмітав мох та опалу торішню хвою.

– Завтра догстанемо, Лютя. Завтра кінець маятє-умотке. – Сержант кілька разів потріпав улюбленця, почухав за вухами. Пес від радісного збудження беззлобно зарикав і тикнувся господареві в коліна. – Моя п-пс-сина-а-а. Моя ла-ас-скава-а са-а-ба-а-ка-а… Все понімаєть, токмо не говорить. Счас-счас. Подождь.

Сержант, не кваплячись, роззувся, неподалік вогню розвісив на гілках онучі. Пес поважно ходив за господарем і лише нетерпляче-задоволено виляв хвостом.

– Говору ж, счас. – Із поважною статечністю сержант сів на вивертень, засукав холоші і, як зазвичай вечорами, простягнув до Лютого ноги. Величезний пес задоволено, мов цуценя, захрипів і почав облизувати ноги господаря.

– Ти дивися, як наскочив! – Бугров здивовано хитнув головою. – Ніби мозкову кісточку підкинули.

– В-во, товаришу копітане. У саму точку! Любить єнто діло Лютя. Щеням звик, коли сам єшо з рукавичку був і палець замість мамкиної цицьки ссав. Так і пішло-поїхало.

Лютий, розуміючи, що розмова про нього, здавалося, не звертав уваги й, захлинаючись радістю, обливав ступні й гомілки господаря вогненним язиком. Барс лежав поруч із капітаном, мружив очі, скоса поглядав на Лютого, коли вимовляли його назвисько. Приємно спокійно лежати біля господаря, вдихати найдорожчий у світі запах, відчувати, як залишає втома, викликана довгою дорогою та бездоріжжям.

– Ви б, товаришу копітане, і свово привчили. Для ноги опосля устатка єнто щонайперша справа. Роками перевіряв: обіходить Лютя ніженьки, стому як рукою симєть – хоч по новій вставай і біжи… Точна справа, говору вам…

– Масаж, – відгукнувся Бугров, знову подумки повернувся до втікачів. Імовірно, і вони зараз сидять біля багаття, відпочивають або вже сплять. Не здогадуються, що чекає їх завтра.

– Во-во! По-науковому месеж, а по-нашому, по-хутірському – розтирка. Знаєте, як раніше мужик тяжко в полі працював?! Приповзе до хати ледь живий. Жонка вже балію з водою приготуєть. Обмоєть. Оботрьоть – воно й полегшаєть мужикові…

Капітан і сержант нагодували собак, повечеряли, попили чаю та лягли. Напарник відразу засопів, не встигнувши вимовити останні чотири звуки улюбленого слівця «догс…», а Бугров крутився на ялиновому гіллі. У жодній погоні такого не траплялося. Сон тікав не від утоми, а від того, що минуле, яке, здавалося, добре знав і яким пишався, перепліталося з майбутнім, із тим ще невідомим, що відбудеться завтра, коли побачать крізь приціл спини тих, за ким покликала служба. Раніше знав, як учинити. Ніколи перед останнім кидком душу не ятрили сумніви. Боявся завтрашнього дня.

3

Коли начальник режиму зрозумів, що йде за Булахом або Макаром, ловитва ставала не тільки тягарем, але здавалася небезпечною, наче не він переслідував утікачів, а за ним бігли люди з вівчарками й автоматами в руках. Невидимі жорстокі вороги йшли слідом. Кожен крок, немов прожитий день, пригадував у дорозі, під час привалу, навіть уві сні. День за днем згадував, переоцінював прожиті роки, але з якого боку не підступав – йому нема чого соромитися пройденого шляху. Нормальне життя. Чисте. Піонерія. Комсомол. Ніде не хитрував. Не ховався на фронті за чужі спини в лихоліття. Жили б батьки й родичі – за нього не червоніли б. Не соромилися б потиснути руку.

Бугров підвівся, сів на вивертні. Погляд поринув до невидимого в темряві джерела. Подумав, ось так і людське життя. В одного чисте й не скаламучене, як вода джерельна біля берегів, а дно пісочком або галькою посипане – без остраху пий, переходь, купайся; в іншого – як стічна канава, не те що живого ковтка не зробиш, від кип’яченого зляжеш, а берега болотисті й гнилі, ступиш – засмокче, затягне, на твердінь не виберешся, хоча на вигляд місце гарне, зеленою травичкою поросло, кущами облямоване, голос птаха із солодко-весільною піснею лунає…

Ні, не соромився Бугров прожитого. Лише при згадці про останні роки й місяці спотикався, сповільнював біг думки, ніби раптом, завирувавши на перекатах, ударилися гладкі груди хвилі об круточолі пороги, загриміли голосом чужим і незнайомим. Сфальшованим…

Бугров прислухався до незрозумілого гомону води, що розбивалася об валуни на повороті трохи нижче від стоянки. Тигра, Сивий, а за ними й Амба – ось його брили-валуни, зірвалися раптом незрозуміло звідки, навіщо. Мабуть, річці легше. Вода завжди знайде вихід: чи то обійде загату, змінивши русло, чи то зруйнує, чи то просочиться крізь перешкоду, чи то, накопичивши силоньку, здибиться, перехльосне через твердінь непромивну й понесе свої води, поступово втихомирюючи гнів і сповільнюючи біг на вільних просторах, а то й зовсім розіллється широким плесом, перекине береги й небо у свою дзеркальну гладінь, прогріту сонцем…

На валунах-порогах обривалася інвентаризація життя капітана. Як чинити далі? як викрутитися, щоб життя знову потекло рівно та зрозуміло, як тоді, на війні чи на початку служби в таборі. Щоправда, коли минув уперше вахту, завмер: стало лячно й тоскно від штабеля трупів та викладеного тілами слова «сачки». Не схвалював Бугров зайвої, а головне – безглуздої жорстокості солдатів і офіцерів стосовно зеків. Не сприймало серце й «жарти» підполковника. Але коли думав, скільки крові й сліз пролилося з вини загнаної за дріт погані, сам ліг би за спарений кулемет і тиснув, тиснув на гашетку, тиснув доти, доки не залишиться на землі жодного злодюги й ґвалтівника, зрадника й пособника фашистів. Натиснути на гашетку – у цій святій справі рука не затремтить…

Бугров подивився на зігнутий палець, що, підкоряючись думкам господаря, вже натискав на неіснуючу гашетку кулемета. Рука мимоволі потягнулася до автомата, немов готувалася відбити напад ворогів. Тихо в передосінній щедрій тайзі. Не чути ненажерливих і нещадних у голодній люті хмар комарів та мошкари – споконвічних ворогів будь-якої живності тайги. Зникла до наступного року крилата лють. Спокійно час від часу сопіли втомлені за день собаки. Міцний звіриний сон, але при найменшій небезпеці вони готові підхопитися й ринути в ікластому оскалі на все живе, яке наблизиться до стоянки господарів.

Довго вірив Бугров, що служить правому ділу. Тому з легким серцем і ліг би за спарений кулемет проти беззубо-злобно-сірого збіговиська кримінальників та враженят. Але за час погоні, коли споглядав залишені Булахом багаттячка від шліхів, раптом зрозумів: збіговисько зеків не однолике. Не минули даремно тяжкі бесіди з Булахом, Амбою та Сивим. Як діяти завтра? ЧАС і ЛОВИТВА прожектором висвітлили таємні табірні звичаї й закони, яких багато хто з обох боків «колючки» не розуміли, хоча провели тут не роки – десятиліття.

Рідко хто погодиться, що табір – віддзеркалений світ волі; світ із такою ж ієрархією, підпорядкованістю та гноб-ленням; зі своєрідною кривдою й правдою, дисципліною й мораллю; зі своїми етичними поняттями й кодексом честі; зі своєю зарозуміло-пихатою елітою та тими ізгоями, хто спить і скніє під нарами чи біля параш. Багато чого дозволяє собі еліта на волі й у зоні. Прикриваючись красним слівцем та турботою про народ, коїть свавілля.

Розділяй і владарюй – принцип древніх володарів спрацьовував безвідмовно за всіх часів. Варто лише віддати наказ: «Фас-с!». Як встояти, коли тебе зараховують до обраної Богом нації, до захисників істинної віри, до кращого соціального класу або до стану, як у старовину.

На зоні ще простіше: одна градація – масть. І собі Бугров не хотів зізнатися, що табірний розподіл не лише простіший, але в чомусь і справедливіший. Водночас і замість «враженят», «шісток» і «сук», «мужиків» і «фраєрів», «приблатнених» і «злодіїв», «шпани» й «урок» він раптом почав розрізняти, як і на волі, смердючий наріст і нормальних людей – по-табірному, путніх арештантів. Мерзота – вона не знає ні класових, ні національних, ні релігійних кордонів.

«Фас-с!» – беззвучно ворухнулися губи капітана. Не сумнівався: завтра ікластим стрибком натаскані звірі виконають волю господарів.

Несподівано, як від холоду, Бугров знизав затягнутими куфайкою плечима, покосився на Барса й Лютого. Набиралися сил вівчарки у сні. Втомлено посапував сержант, розметавши важкі кисті. Усім життям предків, сторіччями пристосовувалися ці руки до чепіг плуга чи до борони. Яка ж лиха воля вклала в молоді та сильні долоні знаряддя смерті? Хто й чому увігнав у свідомість, а то й у підсвідомість людини собачу команду «Фас-с», яку нащадок хлібороба завтра виконає бездумно? З радістю!

«Ляга-аш-ш», – знову нечутно ворухнулися губи капітана в гірко-кривій посмішці. Тут по-справжньому збагнув, чому до тих, хто, здавалося, стоїть на варті добра, справедливості й порядку, прикипіла навічно принизливо-презирлива собача кличка. Лю-ютий!

– Фас-с, лягаві! Стру-у-унко-о! Фас-с! – дихнула нічна тиша.

Від тяжкого вдиху та видиху господаря вухо Барса здригнулося, потім ледь піднялося, але сторожкого руху собаки Бугров не помітив. Він із радістю насолоджувався настояним літнім теплом і передосінньою свіжістю повітря тайги, цідив крізь стиснуті зуби і її цілющий аромат, і її бездротовий дух волі, якого не знали всі ці роки ті, хто перебував і в житловій, і в робочій зоні та й навіть по інший бік «колючки» у власному будинку. Справжню волю він відчував лише подалі від табору, у відпустці або під час погонь, коли підсвідомість вимикала сторожові кнопки команд і наказів, коли не чекав щомиті чергової НП або виклику серед ночі до вищого керівництва.

Довго не міг заснути Бугров. Згадував прибуття в табір, зустрічі з Булахом, Сивим, Макаром; іноді провалювався в короткий сон, але безпричинно прокидався та знову дрімав. Плуталися, спліталися в хитромудрі завали події, розмови, власні думки, тому вночі й ранком капітан не зміг відрізнити дійсність від сну.

На небі ще проглядали останні зірки, а сержант уже приготував чай, розігрів ведмежатину. Потім розбудив Бугрова.

– Час, товаришу копітане. Завтрі отоспімсі. – Сержант обережно торкався плеча офіцера. – Суче сім’я, мабуть, спить – кілька годинок і вигадаємо. Сплять і не чують, шо сьодні хвініш…

Їсти Бугров відмовився. Лише випив кілька кухлів чаю. На душі після нічних видінь було тоскно. Тужливо.

– Може, воно й правильно. З перегодовки тяжельше бігти. Токмо останню швидкість єшо не скоро включати, – відрізаючи ще шмат м’яса, міркував сержант уголос. – Так шо під’їли б, товкопітане. Воно єшо утрясетьсі. А силонька сьодні знадобитьсі.

Мовчав Бугров. Замовк і сержант, по-своєму зрозумів стурбовану хмурість старшого за званням.

ЛОВИТВА швидко обполоскала посуд, зібрала речові мішки й рушила тайговим бездоріжжям. Собаки з кожним кроком тягли сильніше. Господарі уважно дивилися, куди ставити ногу. Тяжко бігли. День, як навмисне, після похолодань видався напрочуд спекотним, задушливим – мабуть, і справді настали останні дні літа. Незабаром зашелестять дощі. Сонце після полудня долатиме ранковий льодок доти, доки Дід Мороз не вкриє тайгу пухнастою білою ковдрою.

– Ну-у-у, с-суч-ча-ата-а! Ну-у-у, цир-к-ка-ч-чі! – вигукував іноді сержант, коли звертали зі звіриної чи з мисливської стежки на бездоріжжя.

Поганенька, звірина, та все одно стежинка. У неходжених місцях і така здається бетонованою автострадою. Не міг сержант зрозуміти, як можна заради якогось пісочку під час втечі відволікатися, петляти по відрогах річок, дертися кам’яними хребтами, чвалати драговинами, пробиратися буреломами, де легко зламати не лише ногу, а й шию. Міг би зрозуміти й виправдати втікачів, якби в мисці залишалися алмази чи рижина[32].

Сержант скосив погляд на капітана. Грамотний, а чогось недотямкує. Швидше за все, Тигра не дивачить, а справді під час втечі камінчики або жовтий пісочок прихоплює. На волі хоч те, хоч інше о-ой як знадобиться!

Від несподіваного здогаду сержант навіть зупинився, але відразу після ривка Лютого знову заквапився вперед. Чому раніше не придивився до Тигри? Бачив же, як той нишком набирав із джерела гальку та пісок, а потім, як уміла господиня, котра просіває борошно крізь сито, перекидав із руки в руку табірну миску. З колишнього геолога потішалися, глузували зеки й охорона, але з часом звикли до дивацтв «Монте-Крісто», як звикають до кульгавості каліки, котрий день у день маячить перед очима. Навіть миску не відібрали, хоча й заборонено зеку мати казенне майно при собі…

– Воно нам у саму масть, шо Монтехристя скарб шукає, – під час чергового перепочинку підсумував сержант роздуми. – Бігти ж по буреломному бездоріжжю тяжельше. Тож часина в нашу кубушку капає.

– Так-так, – механічно підтакнув Бугров, не в змозі упоратися з тим, що посіяли в душі Булах і Сивий, що розквітло та забуяло за час погоні.

– Догстали. Вугілля свіже. Пєкьоть – ніби в цю мить із вогню вихопив, – перекидаючи з долоні на долоню вугіллячко, примовляв сержант, а сам у думках уже там, над «Монте-Крістом», який лежить. За інструкцією належить обшукати затриманого. Особисто й обнишпорить, обмацає кожен шов, складочку; усі його вимивки – до себе в кишеню, щоб потім на волі, без сторонніх усе оглянути та дати раду господарською рукою.

4

Сержант мав рацію. Вони стояли біля передостанньої зупинки втікачів. ПОГОНЮ й ВТЕЧУ розділяв лише перевал між річечками, де Булах промивав шліх. Залишок виявився нецікавим, без супутників алмазу, але колишній геолог тепер впевнений, куди спрямувати пошук, щоб марно не згаяти часу й зберегти сили. Коло пошуку звузилося. Ще вчора розумів: ця річечка порожня, але, щоб позбутися сумнівів, накинув зайвий гак. Рука мимоволі потягнулася за пазуху до заповітної геологічної торбинки. Ні, недарма вірив. Недарма тікав. У полотняному мішечку – його воля. Сенс його життя…

Булах роздивлявся вміст мішечка, а сержант із Бугровим стояли над ще тліючим багаттячком, першим незалитим водою; не залив геолог, бо милувався, як і тепер, намивкою, зробленою ще два дні тому. За час роботи в партіях і під час втечі, того дня, коли посміхнулася доля, він не забував вилити на багаттячко кілька мисок води. А сьогодні – схибив. Щоправда, помилка лиха не накоїть: погода безвітряна, вогонь, як завжди, розводив на галечнику, подалі від трави й моху, сушняку й багаторічної опалої хвої.

Колишній геолог не здогадувався про свою помилку, а Бугров не міг збагнути, що змусило геолога-втікача зрадити звичці. На всьому шляху вогнища «вмерли» не від нестачі «їжі», а спливли парою від води, вилитої завбачливою рукою. Справжні геологи, мисливці та й туристи добре знають, якого лиха завдає тайзі навіть одна жива іскра…

Відпочивала ЛОВИТВА. Розмірковувала, роздивлялася шліх ВТЕЧА. Нетерпляче рвалися в погоню собаки. Відчували свіжий слід. І знову дорога. Бездоріжжя. Звірині стежинки. Буреломи. Перевалили через гірський хребет і натрапили на останнє багаттячко.

Вечоріло. Знову слід запетляв між кущами та деревами вгору по джерелу, а потім повернув до того ж хребта, звідки прийшли. Крутий підйом закінчувався.

Пробираючись крізь завал, Бугров, думаючи про своє, необережно потягнув рукою навислий уламок дерева – сушняк зірвався з підпірки й зачепив Барса. Не стільки від болю, скільки від несподіванки, пес вискнув, загавкав. На нього відразу здивовано-суворо рикнув Лютий. Барс винувато підібгав хвіст, зиркнув на господаря. Подати голос без команди під час погоні не дозволить навіть вибракована службова собака.

– Гаразд, Барсе. Вибач. Не твоя провина. – Бугров погладив пса.

– Могєт, і не почуло суче сім’я?! – Сержант, як собака на полюванні, прийняв стойку, застиг на одній нозі, витягнув голову в напрямку руху. – Ви не переймайтеся, товаришу копітане. Теперча не уйдуть. Навіть якщо вчули. Тютюн закінчився. Помітили: на всьому шляху жодного маленького недопалка. Весь спользовали спочатку, коли зі сліду збивали. І джерел, судячи з карти, говорили, до заходу не зустрінемо. Так шо, вважай, догстали.

Бугров і сержант минули завал, прискорили крок. Ще трохи – й вершина перевалу. Тут здалося, що сонце стоїть високо. Внизу вимальовувалася долина, де щойно зупинялися біля незалитого багаттячка. Втікачі, зважаючи на напрямок свого руху, хотіли обійти річечку горою, щоб потрапити в те джерело, де були два дні тому. Не дійти їм засвітла до води, а праворуч внизу, напевно, болото. До нього ближче. Якщо драговина прохідна й втікачі почули гавкіт – у болоті погоня надовго загубить слід. Бугров та сержант перезирнулися.

– Слід, Лютий! Слід! – Сержант нагородив чотирилапого друга шматочком цукру й попустив повідця.

Бугров теж заохотив Барса. Вівчарки рвонули вперед. Собаки, як і люди, дихали важко, із хрипом. Переслідувачі бігли, довірившись натасканому на пошук звірові, вимуштруваному спочатку на інструкторах і добровольцях у дресхалатах, а потім, під час справжньої ловитви, на тих, хто в зеківській одежині рветься порожняком щосили на волю…

– Ст-тоя-яти, п-падл-ла! Стоя-яти! – Сержант натягав повідець так, що пес по-кінському встав дибки. – Куди прьосся!

На спуску Барс і Лютий раптом потягли врізнобіч. Бугров притримав собаку. З напівпогляду зрозуміло: псини впевнено йдуть по сліду. Ті, що збилися, так не рвуть повідки; не стає в них дибки шерсть на зашийках від злоби. Якщо збилися, тикають мордою в різні боки, затискають хвіст між лапами, винувато поглядають на господаря.

– Слід! Слід! – відійшовши назад, скомандували господарі й попустили повідки.

Після команди собаки кинулися вперед, але на тому ж місці, де й нещодавно, знову впевнено пішли в різні сторони. Переслідувачі силоміць зупинили собак.

– У-у-у, п-п-падли-и! Учуяли враженята, коли Барс здуру голос подав. – Тепер сержант не сумнівався, що улюбленці тримають слід. Не збилися.

– Розбіглися, – підтвердив Бугров мовчазний здогад напарника.

– Знати б точно, скільки рил попереду? – Сержант п’ятірнею поскріб потилицю. – По всьому – каби двоє. А кігті рвали[33] п’ятіркою. Дивина!

– Швидше за все, два-три чоловіки.

– Хоч і трьох – візьмемо. Із трьох «прибутку» більше для душі. А коли вся кодла тута, доведеться помотати кишки та печінку рвати, якщо мотнуть у різні боки…

– Там побачимо, – Бугров зиркнув на напарника, але сказав не те, що хотів. – Думаю, втікачі спробують піти через болото. За картою драговина непрохідна. Так що особливо не рвися. Зважай на обставини. Сигнали: червона ракета – прохання про допомогу; будь-яка інша – сигнал про зустріч. Сьогодні – у двадцять один нуль-нуль. Завтра – з дев’яти через кожні дві години. Зустрічаємося біля крайки болота. Ближче до згарища.

Бугров простягнув руку вбік спуску, де виднілося старе згарище.

– Слухаюся, товкопітане. – Сержант прицокнув підборами, збитими бездоріжжям, весело ошкірився, спалахнув блакиттю очей.

– Звіримо годинники. Шістнадцять двадцять дві, – Бугров знову кинув косий погляд на сержанта, зам’явся, а коли заговорив, то не наказово, хоча й не прохально. Швидше, по-дружньому. – Слухай, сержанте, з Профом і Маестро дій за обставинами та по совісті. Сивого, Булаха й Амбу бери лише живими – головою відповідаєш. І, дивися, не перестарайся…

Бугров біг слідом за Барсом, не знаючи, що краще: брати Пахана з підручним чи тих трьох, які роками в зоні штормили його душу. Незабаром кінець ловитви, а він не відає, скільки людей попереду. Хто вони. Як могли Амба, Булах і Сивий погодитися на спільну втечу із запеклими рецидивістами? Але ж не дві окремі втечі за день – подібних збігів табір не знав. Щоправда, могли взяти когось за «корову», проте велетні Амба й Булах – не телята, мотузку на них не накинеш. Навіщо ТИМ зв’язуватися з грізно-войовничими «биками», якщо можна тікати з безрогим «бичком». Та й забагато три «корови» на двох.

Задихаючись від свіжого сліду, Барс не біг – летів. Бугров ледь переставляв ноги. Закінчився схил. У голові промайнуло: «Хоча б Амбу, Сивого або Булаха не мені брати. Як в очі погляну?»

Не помітив капітан, коли зі сліду збився біля двох озер. Невеликі, однак для собаки перешкода. Втікач зробив петлю, а Бугров проскочив. Двічі навколо озера оббіг, але хит-рість утікача не розгадав. Виручив Барс. На верхньому чутті, певно, спрацював. Довелося повертатися й згаяти час.

Після другого озерця Бугров вийшов на слід. Від згарища долинула автоматна черга. Кого наздогнав Сержантик? Профа? Маестро? Сивого? Завмер капітан. Серце зупинилося, ніби хто в кулаку стиснув. Тільки Барс порушував тишу. Хрипів, звісивши набік важкого палаючого язика, нетерпляче рвав повідець…

Постріли змовкли. Відлягло від серця. Блатняки набагато слабкіші за Булаха й Амбу. Сивий – той на «зубах» дійде. Зрадів капітан. Погань знесилилася на ягодах. Що прихопили з неволі? А глухар у сільце щотижня не потрапляє, та й рибу потрібно вміти взяти під час перегонів. Дивно, що стільки протрималися. У погоню із сержантом вирушили з припасами: легкими, калорійними, але біля багаття мертвяками валялися. За ніч ноги мов іржа схоплювала…

Надвечір зовсім знесилений Бугров дістався до болота. Знав, відпустить Барса – кроку не зробить. Пощастило все-таки капітанові. Втікач хотів подолати болото, де ПОГОНЯ, втративши слід, згаяла б час, минаючи непрохідну трясовину. Не знав Бугров, скільки в’язень болотом пройшов, доки повернувся.

Вчасно наспів капітан. Вийшов із кущів, глянув – Булах. Його постать. Із драговини втікач виповз на сухе місце майже рачки. Замурзаний, обірваний – лісовик лісовиком; озирнувся довкола й без відпочинку почвалав далі. На відстані помітно: ноги тремтять, підгинаються, у руках – ціпок. Проти сонця – точнісінько лось-підранок…

Обов’язок і служба, неприборкане вільнолюбство Булаха, зачеплене чоловіче самолюбство підстьобували й штовхали начальника режиму вперед; у погоню гнали втома, місячна тортура дрібною крилатою люттю й образа за жорстоко-порожні табірні роки. В очах з’явився мисливський азарт – хіба я слабший жилою? Ось він, як говорить Сержантик, хвініш! Не кожен може «догставши», взяти Тигру живцем. Без зброї й собаки. Спробує, а потім щось вигадає…

Бугров з останніх сил важко рушив до болота. Залишилося з півсотні метрів, Барс подав голос. Завмер Булах на мить, озирнувся, впізнав переслідувача й озвався із хрипом:

– Не візьмеш, Лютий! Не дамся! І як би люті не лютували, завжди знайдуться такі, кого ні шізо, ні Сибір не зломлять! Шкода тебе, замка-барана із засувом на додачу… – Від злості й рішучості втікача спину капітана обпалила холодна хвиля мурашок.

Сонце квапилося на захід. Ось-ось пірне в тайгу. Барс скаженів. Рвав повідець із рук. Бугров на ногах ледь тримався. Прокльонами нагороджував Бога й дідька. «Сті-ій!» – швидше за звичкою заволав капітан. І автоматна черга-попередження вгору.

Булах примотав мотузкою до лівої руки два товстих сучкуватих уламки, затиснув у кулаці шапку і рушив. «А-а-а нехай його, – вирішив капітан. – Скажу, ногу пошкодив». Упевнений, такі не здаються. Сержанта немає. Немає і свідка. Хто побачить? Тільки подумав – Булах побіг. Барс вирвався на волю.

– Сті-і-ій! Сті-і-ій! – капітан одночасно благав Булаха і наказував Барсові, бо зрозумів намір утікача.

Та де там! Обидва танками перли вперед, підминаючи мох. Кинувся Бугров навздогін, але з перших кроків зрозумів – не дістати. Одна надія: пес десь заплутається повідцем.

– Не чіпай собаку! Благаю! Клянуся – відпущу, – щосили не кричав – волав капітан. – Ляг-гай! Барс лежачого не чіпає! Сті-і-ій!

Із кожним стрибком-польотом Барс наближався до втікача – очей не відвести. Останній стрибок – особливо стрімкий і красивий. Певно, всі сили вклав у нього звір: здійнявся в повітря, викинув для удару передні лапи, але Булах, підставивши під ікла руку з уламками і шапкою, затиснутою в кулаці, всадив ніж по вуса рукоятки. Барс сіпнувся раз-другий, заскавчав і затих, але ще міцніше зціпив ікла. Вірний був пес. Навіть після смерті віддано служив.

Мертво пес тримав Булаха за руку. Доки втікач ножем розтискав щелепи, Бугров опинився поруч. Ледь не з рук у руки перехопив собаку.

– Барсе! Ба-а-арс-е-е-е! – Бугров тряс улюбленця.

Шкандибав Булах. Промайнув поміж кущів у променях призахідного сонця. У собаки юшить червоний фонтан – Бугров увесь у кровищі. Червоніло в очах. Голова, мов чавуном та кров’ю улюбленця, наливалася. Біль у тілі – й серця не стало. Сповнювала лють начальника режиму, відняла розум – зірвав автомат і не крикнув «стій», а відразу палець звично натиснув на спусковий гачок – з куща посипалося листя…

Коли Бугров підбіг, губи втікача ще ворушилися, а погляд згасав. Жодного слова не зрозумів капітан, але відчув, що хотів сказати Булах. Підстрелений сіпнувся востаннє… Притих. Лежав на спині, посміхаючись. Ніби спав. Одна рука тримала ніж закривавлений, друга – за пазухою. Не зрозуміло, не встиг зек-геолог руку вийняти чи, навпаки, щось сховати. Капітан обережно витяг із пазухи руку вже вільної людини, розтиснув кулак – мішечок. Розв’язав. Розкрив. Придивився – поміж сірості й чорноти шліху «посміхнулися» зелені оченятка[34] й кілька темно-кривавих крапель[35] немов із ножа скотилися…

5

Малиново-криваве сонце вгасало поміж тайгових велетнів. Капітан у нестямі із затиснутими в руках ножем та мішечком для шліху ходив від Барса до Булаха й назад. Ходив, доки не згасли грайливі барви Ярила. Постоїть мовчки біля одного болю зі скам’янілим обличчям, з опущеними плечима, з очима хоча й розплющеними, але сліпими, і знову бреде старечою ходою до болю іншого, який залишився за пів-сотні метрів за спиною.

Занурилося в зелене безбережжя сонце. З тайги до драговини підступали сутінки. Здивовано Бугров оглянув темну тайгу й твердінь неба, потім квапливо булахівським ножем почав рити могилу. Лезо легко проходило крізь дернину, не затримувалося в податливо-відталій за літо землі. Пухке місиво капітан викидав руками й знову легко довбав ґрунт придатним для будь-якої тайгової роботи клинком. Умілі руки зробили знаряддя праці й убивства – оригінальне та дивовижне, на яке здатні здебільшого в зоні. Мало хто знає на волі, що найоригінальніші у світі ножі частіше «народжують» руки зека…

Начальник режиму поклав у одну яму Булаха й Барса, прикрив зверху своїм плащем-наметом і лише потім засипав землею. Утрамбував могилу, наносив брил, щоб вовки та ведмеді голодної весни не поглумилися над тими, хто безглуздо загинув від холодного леза і сліпого свинцю…

Випустивши над могилою півріжка патронів, капітан заквапився на ледь чутний тріск-відповідь, що відразу долинув із нетрів, куди побіг сержант. Густішали сутінки, вітаючи ніч. Прискорив ходу Бугров. Малопомітна стежка текла поміж тайгою й драговиною, кликала туди, де чекав напарник…

Сержанта капітан знайшов раніше, ніж зоряне небо розквітло сигнальною ракетою. Стежинка вивела до старого згарища. На найвищому пагорбі палахкотіло величезне багаття.

– Свої, Лютя. Місце! Із благополучним прибуттям, товаришу копітане. – Сержант посміхався. Рухи впевнені. В очах – весело-щасливий блиск. – Усьо готово, товкопітане. Счас. Усьо мигом подам. У мінє й м’ясце розігріто, і чийок паритьсі під бушлатом…

– Ти один? – Обійшовши пагорб і нікого не помітивши, здивувався Бугров. – Як, усі втекли?

– Ображаєте, товаришу-у-у копіта-а-ане, – клопочучись біля бушлата, бадьорився Сержантик. – Я ж доповідав: від мінє єшо ніхто не втікав. Догстав враже сім’я. Токмо скотилися з Лютєй із хребтини – спину с-су-учу углядєв. Пальнув для острасті поверху макітри, а воно, враж-женя, у драговину бултись й…

– Пристрелив? – Не витримав Бугров паузи, відчуваючи, як знову закипіло й застукало в голові. – Чи потонув?

– Говору, ображаєте, товкопітане, – сержант виструнчився. У голосі зникла веселість. – Ми команду завжди сполняєм. У нас на хутірку в Сибіру всі такі. Якби не два класика… У нас один мужик опісля революції подучилсі, вигавкався – счас у єнєралах ходить. Хваткий мужик – у хвамілію… Ми службу знаємо й сполняєм, як належить. Як учили. Наказано живцем – сам пропади, та наказ сполняй.

Бугров нетерпляче озирнувся.

– А ви кого догстали? Барса ж де?

– Кого взяв? – Бугров мимоволі і сам виструнчився. – Чому не доповідаєте, сержанте?

– Слухаюся, товаришу копітане! Завдання виконане, товкопітане. – Сержант умить підтягнувся, розвів плечі, клацнув збитими підборами чобіт, кинув долоню до скроні. – Втікач затриманий! Узятий, як наказано, живцем! Дозволите проводити до затриманого, товаришу копітане?!

– Кого затримав?

– Сивого взяли, товкопітане!

– Де він? Біля драговини?

– Так точно, товаришу копітане! – не говорив, а вистрілював сержант. Звітував доладно, майже без недорікуватості й навіть у напівтемряві поїдав офіцера поглядом.

– Вільно, сержанте. – Бугров зморщився. – Вибач, зірвався. Булах Барса – ножем. У серце…

– Слухаюся, товкопітане! – за інерцією почав сержант, але руку відразу опустив, ледь зсутулив плечі, а очі у відблисках полум’я спалахнули мимовільною гордістю: «Тепер мій пес кращий». – Лихо-о ж яке… Як же ж Барса схибив?

– Де втікач?

– Счас проводжу, товаришу копітане. Єнто ми могєм. Єнто рядком – руку простягни. Он-на біля того кущика…

– Чому залишив без нагляду?

– А чо єво наглядати? Чо з нима зробитьсі! Єво Лютя час від часу приглядиваїть. А Лютя службу знаїть – сполняїть чищєє солдатика… Єнто він вас зачув і підійшов. Єшо далече-е учуяв…

Капітан і сержант пішли до драговини. На душі Бугрова на хвильку відлягло, але не помітивши, як зазвичай, біля лівої ноги Барса, начальник режиму відразу все згадав – кров ударила в голову, в очах на мить потемніло…

– Місце, Лютя! Охороняй! – Рука сержанта вказала на багаття. Вівчарка пішла до бушлата, де пахло ведмежатиною й настоєм із ягід та трав.

– Тута тихшеє, товкопітане. Тута під мохом у драговину недовго втрапити. Хвормений язик багнюки тянитьсі! І глибоко-о-о! Хвормена ковбань-вир. Ледь сам не стрибнув. Наш Сріблосивий ухнув – не приспій Лютя – там би й зосталсі. За шкірку тримав, покєда я приспів.

За кущем у місячному сяйві лежав Сивий. Нерухомо. Тихо. Ліва нога підігнута до живота.

– Він що, спить?

– Онє сплять. – Посмішка сержанта стала ширшою, а очі мов спалахнули від спрямованого променя. – Коли Лютя пограїть – будь-хто засньоть! Надовго…

– Він що? Ві-ін-н? – затягнув Бугров.

– Говору, ображаєте, товаришу копітане, – перебив сержант. – І мінє обіжаїті, й Лютю. Живий Сріблосивенький…

Бугров наблизився до Сивого, нахилився й відсахнувся. Не тінь закривала обличчя втікача, не листя чи уламок гілки прилипли до щоки й до чола. Лівою половиною обличчя немов пройшов подрібнювач каміння; завзято попрацював Лютя з ногою й рукою, судячи з дір у колоші й на рукаві. Голова Бугрова паморочилася, очі ніби сліпило малиново-криваве сонце й знову, здавалося, обсипалося з куща багряне листя після розмірено-байдужої черги автомата…

– Ви чо, товкопітане?! Ви чо?! – задкуючи, бурмотів скоромовкою сержант, не розуміючи, що розгледів на обличчі Бугрова в місячному сяйві. – Лютя – тямущий пес. Чисто грав. На шиї, животі аль срамном місці – без подряпини. Лютя – хлопець-чистун чесний. Команду порушити ні-ні. А за мінє – у вогонь чи в зимову воду…

– Просив же: не перестарайся!!!

Задкував сержант. Насувався Бугров. Втратив реальне відчуття часу. Місяць висвітив скам’яніло-перекошене обличчя капітана, стиснуті побілілі кулаки, та й увесь вигляд начальника режиму здавався мертвим…

– А-а-а-а-а-а-ау-у-у-а-а! – заволав сержант по-вовчому. Раптом виття обірвав клацанням зубів. Драговина важко схлипнула.

Лише раз кулак Бугрова «зустрівся» зі щелепою сержанта. Той звалився в трясовину. Нове виття обірвалося хрипом, булькотом, ударом долоней по в’язкій рідині.

– Пом-мож-жі-т-ть, това… – захлинаючись, заволав сержант. Потім уже не прохально, а вимогливо-благально вигукнув: – Лют-тий, до мене!

Не чув Бугров слів сержанта, його хрипу й важкого вовтузіння. Не бачив, як зірвався з місця пес, злітаючи від закличного стрибка.

– До ме-ене-е, Лю-ю-ю… – захлинаючись багном, хрипів сержант.

Пес прожогом кинувся до господаря. Сержант схопився рукою за нашийник. Лютий рвонув господаря на себе, але лапи не зустріли земної тверді. Скавчання. Хрип. Важкий подих драговини…

Місяць люто обливав холодним сяйвом тайгу, рівну, спокійну драговину та Бугрова, який схилився над утікачем. Той нерухомо лежав під визорілим небом і байдужим нічним світилом…

Стежа дванадцята. Під час утечі

Як і передбачав майор, у перший день довелося розкидати «тенета». Пошукові групи нишпорили від ріки до залізниці. Поспішала ЛОВИТВА. Не вибирався на волю Макар. Думками він там, разом із нескореними Булахом і Сивим. Зуміли заплутати сліди? Встигли в перші два-три дні йти так, щоб ПОГОНЯ не змогла визначити справжній азимут-напрямок ВТЕЧІ? Не до людей, як зазвичай, потрібно поспішати. Їх чекають біля річки, на залізниці.

1

Макар не залишав схованку. «Побігайте-побігайте, а я відпочину. Силонька ще знадобиться», – зловтішався втікач, лежачи в одній із борсукових «кімнат», тут же, у робочій зоні. Час від часу хвойним настоєм із пляшки змочував себе та стіни нори навколо, і вихід, щоб собаки не вловили запаху людини. Крізь хмиз і ялинове гілля, дернину та дошку в нору долинали тріскучі черги автоматів, уривчастий собачий гавкіт і ледь чутні голоси людей. Через добу все стихло, але втікач терпляче лежав у сирому земляному «склепі».

Наступну ніч Макар теж провів у норі, вслухався в неясні шарудіння, що іноді долинали з бічного ходу борсукової нори. Готуючи схованку, майбутній втікач гадав, що «квартира» порожня. Ба ні – повернувся господар, почув непроханого гостя, тому часом невдоволено метушився, іноді зітхав по-людськи. Напевно, звір великий, досвідчений, якщо не боїться подібного сусідства. Юнак не відчував ні страху, ні тривоги. Іноді здавався собі мерцем. Лише тоді, коли пальці ненароком торкалися застарілого рубця на щоці, виходив із заціпеніння…

Уранці в схованку донісся віддалений гомін і слабкі голоси, схожі на комариний писк. Потім вони посилювалися, доки їх не заглушили пісні сокир та пилок. Незабаром земля здригалася від важких ударів – робочі команди валили ліс.

Звично пішло табірне життя. Усе відбувалося за наміченим планом. Увечері, коли знімуть оточення, втікач збирався вирватися на волю. Нехай шукають вітра в полі на залізничних станціях і поодиноких тайгових селищах, на дорогах та стежках. Додому збирався з’явитися не раніше наступної осені. Поки що попрацює з геологами або в ліспромгоспі – там завжди потрібні робочі руки, та й до документів не особливо придивляються. Мати з дідом зрозуміють, коли розповість про амністію Профа та Маестро, а йому термін не лише не зменшили, але ще й додали після бойовища, вчиненого рецидивістами. У карцер заточили. Заліки «криваво-мозолясті» познімали… Нічого, через рік поставить де-небудь у тайболі зимарку, здобуде припаси, рушничку захопить, забере матір, діда, Жеку й заживуть вони вільним життям, сам лісовик не дістане.

Макар чаївся в схованці, мріяв про швидку волю та вільне життя. Пошукові групи другу добу вхолосту нишпорили тайгою, віддаляючись від табору. Бугров із Барсом знайшов поламану гілку біля берега джерела, проте впевнено сказати не міг, що натрапив на слід. Підполковник складав доповідну вищому керівництву про втечу…

Уперше за кілька тижнів втікач по-справжньому заснув. Проспав увесь день і не чув, коли робочі команди знялися в табір. Прокинувся від справжньої тиші, від якої за ці роки зовсім відвик. Підняв кришку-кущ, довго й насторожено вслухався в шерех дощу. Навколо спокійно. Земля не здригалася від повалених дерев. Утікач відсунув убік кришку й виповз із темного, тісного склепу-схову.

Білий світ зустрів сирістю. Свіжий вітер хмелем ударив у голову. Макар захитався на нетвердих ногах і влип у найближче дерево. Закинув голову, підставив обличчя під моросіння дощу й довго пив повітря, настояне тайговим духом та дощем, доки й не захмелів; захмелів від дощу, від запаху хвої, від ледь чутного шелесту листя. Від волі. Воля! Нарешті вирвався з колючого чотирикутника. Більше ніколи не побачить ні похмурих облич, ні злобливо вишкірених собачих іклів; ніколи на нього не подивиться ні чорне «око» з воронованої сталі, ні «попка» на вишці; не буде одноманітно тягучих днів, народжених похоронним дзенькотом рейки, що висить на старій модрині біля вахти…

– Руки! – пролунала раптом за спиною уривчаста, немов постріл, команда.

Юнак відсахнувся й ледь утримався на ногах. «Сон?! Марення?» – промайнула рятівна думка.

– Руки! Стріляю… – прогриміло позаду.

«Охорона? Де помилився в розрахунках? Випадковість… Солдат один? Собаки не чути…» – Непомітно витягнувши ніж, втікач сховав його в рукаві тілогрійки й повільно, із зусиллям підняв важкі, немов сирі колоди, руки. Позаду почулися кроки. Втікач напружинився, зітхнув і почав присідати. Невідомий за спиною зупинився.

– Но, но, без хіпіша!

Голос здався знайомим. Чий? Хто позаду?

– Ти що, шмачку, старих корєшків не визнаєш?

Усім тілом Макар привалився до шорсткого стовбура сос-ни й застиг у заціпенінні з піднятими руками.

– Та опустіть уже, нарешті, руки, сір.

Утікач упізнав голос. Але заціпеніння не проходило.

– Говорять же, важелі відпусти. Ти що, Амбо, зовсім звихнувся від радості?

Макар із зусиллям повернувся, опустив руки. Важкий ніж вислизнув із рукава й ударився об землю. Тіло тремтіло, вкривалося липким потом, а зуби танцювали чечітку. Проф посміхався, але його очі сторожко стежили за кожним рухом юнака; рука тримала знамениту на весь табір тростинку-стилет; трохи осторонь, як завжди, засунувши руку в кишеню, похитувався з п’яток на носки Маестро.

– Добрий вечір, юний друже, – Проф витримав паузу, але, не дочекавшись відповіді, продовжив: – Негарно. Зовсім негарно… Не вітаєтеся – Бог простить. Але кидати друзів у біді?! Ми, бачите, не ризикнули залишити вас одного. Занадто складний, навіть небезпечний екскримент проводите. У важку хвилину може знадобитися плече друга. Ну та гаразд. Базарять, в Епшнейна з математики в школі, так сказати, незадовільно стояло… Думаю, це наше останнє непорозуміння. А тепер час на прогулянку. Прошу вас, – Проф відступив убік і махнув тростинкою в напрямку Маестро.

Макар, немов заведений, підняв ніж, сунув не в піхви, а за халяву чобота й, похитуючись, рушив уперед, усе ще не в змозі вгамувати тремтіння в тілі. Деякий час ішли мовчки. Сутінкову тишу вечора порушували шелест дощу та глухе чвакання покритої мохом землі під ногами.

– Тьху ти, лісовик. – Макар стукнув себе в чоло долонею й круто повернувся назад.

– Е-ей, корєш, ти куди? – голос Маестро не віщував доб-рого, але юнак промовчав.

– Наш юний друже, негарно бути нечемним. Спочатку не привіталися. Тепер не відповідаєте на запитання…

– Схованку забув замаскувати, – не озираючись, відказав Макар.

– Ніштяк. По такій погоді жодна псина слід не візьме. А ці, – Маестро раптом залився сміхом, – лягаші з малиновими околичками на кашкетах хай кусають ліктики… За ніч відмахаємо стільки – замахаються наздоганяти…

– Ви, Маестро, занадто молоді й недосвідчені. Юний друг абсолютно правий: будь-який науковий екскримент насамперед вимагає чистоти. Розумієте, ідеалістичної чистоти?! Та й незручно після себе залишати сміття в лабораторії. Останнім часом у столиці переходять на самообслуговування. Тим паче, сказали ж: попереду в нас ціла ніч.

Макар дійшов до місця схову, підсунув кришку-кущ, зібрав землю, що просипалася, поправив прим’яту траву й мох, додав ялинового гілля й галуззя.

– Будьте люб’язні, проконсультуйте й нашу споруду?

– А ви де ховалися? – почав Макар і відразу збагнув, чиї шерехи й подихи чув у борсуковій норі. Розумів: так просто нерозлучна пара не відстане. Їм потрібен провідник. А влипнути через чужу дурість не хотів.

– Прошу вибачення, але ми без дозволу скористалися вашим геніальним відкриттям. Не турбуйтеся, за патент одержите свій гонорар…

– А котися ти до дідька! – вибухнув Макар, стискаючи кулаки. – Чого ламаєшся, як…

– Но-но, Амбо, на поворотах! – Маестро багатозначно засунув руку в кишеню й кинув погляд на Пахана зони.

– Спокійно, друзі. Попрошу без взаємних образ і небажаних ексцесуарів. Розумію, досвід новий, важкий, але зай-ві емоціони зашкодять. Між іншим, Маестро – мій кращий друг. Розумієте, друг, який дорожчий за брата; і з вами, мій юний друже, не бажано розставатися. І останнє, – голос Профа став твердим і холодним, – востаннє пропоную дружбу, а то коли-небудь при захисті дисертації я вкину в урну чорну кульку.

– Не лякайте!

– Вас ніхто не лякає, – ніби не помітивши погрози, відповів Пахан. – Я конститую факт та пропоную дружбу. Ви ж розумна людина, але не хочете зрозуміти, що наші шляхи в науці спільні та й працюємо по одній темі. Іншого шляху у вас немає. У будь-якому випадку, до найближчого аеродрому ми летимо на одному літаку, і, якщо дружби не вийде, то давайте все-таки дотримуватися правил польоту.

– Домовилися, до ближнього…

– Ось і добре. Ось і славно, як любила говорити одна найрозумніша людина. А тепер, Маестро, за прибирання лабораторії, і поквапимося…

Маестро, закривши кущем-кришкою ще один вхід до борсукової нори, зібрав землю, очікувально подивився на Макара й знехотя накидав навколо нори галуззя.

– Траву поправ і мох. Там багно пригни, – порадив втікач. Оглянув востаннє місце схованки, мовчки пішов убік табору.

– Корєш, а корєш? – Маестро схопив юнака за ватник. – Ти чого? Малість звихнувся? До залізки в інший бік…

– До залізниці не збираюся. Не подобається – вільному воля. На прогулянку нікого не запрошував, – словами Профа із задоволенням відрізав Макар. – Літак мій. Куди хочу – туди лечу.

– Тоді, будьте люб’язні, поділіться вашою методологією екскрименту. – Проф на секунду замислився й звично потягнувся до бороди. – Так би мовити, введіть у суть справи.

– А моя метода проста: в тайгу й подалі. Де зараз пошукові групи? – запитав Макар, прискорюючи ходу.

– А чо-о, Маестро, сміливо й оригінально! Із таким трактатом, мабуть, погодимося, – стримуючи захоплення, у звичайній манері відповів Проф.

Щохвилини він переконувався: не помилився в хлопцеві. Тямущий. Вельми тямущий. До дрібниць продумав утечу! А витримка! Звичайно ж, пошукові групи прочісують підходи до залізниці. Весь пошук там. При гарній школі фраєр далеко піде. Такого варто приголубити. Ключик згодом підбере. Хитрий, не по роках чіпкий… Але все одно його, старого вовка, не зміг провести. Важче за все було вистежити нору або, як він там її називає, – схорон. Проф довго не розумів, навіщо знадобилася яма. Спочатку вирішили, що в норі він заначить продукти, залізяки до втечі. Ще довше не міг зрозуміти, для чого хвойний настій…

– Ну чого пеньками застигли?

– Профе, виходить, час Амбі зробити амбу? – зашепотів Маестро.

– Ніжки промочити боїтеся? – стоячи майже по халяви у воді, засміявся втікач.

– Я, Профе, пас. По такій погоді…

– Пішли, брате, пішли. Екскримент розроблений юним другом. Можливо, деякі нонсенси ми упускаємо. – Пахан, немов на асфальт, спокійно поставив ногу у воду…

Усю ніч Макар не дозволяв виходити з річки. Щоправда, десь за північ підручний Профа збунтувався:

– До фені[36] вашу водну симфонію, лягавих, овчарів, учених недоумків. Покєда. Моє вам із кисточкою! – Маестро схопився руками за кущ і спробував вибратися на берег.

– Наз-а-ад!!! – заревів Макар, кидаючись до Маестро, але той не звернув уваги на окрик, уже стояв на березі.

Амба схопив порушника за ногу, стягнув у воду й «нагородив» таким ляпасом, що навіть Проф не стримався:

– Цілком заслужено, але ви обережніше, мій друже. А ви, Маестро, не порушуйте техніку безпеки…

– Обоє – вперед! Кожного, хто ступить на берег без дозволу, пришибу! – в голосі хлопця дзвеніла така лють, що ні-хто не огризнувся, не вимовив жодного слова. Вдивляючись у берег, він гілкою стер відбитки черевиків Маестро й полив кількома казанками води. – Ворушіться, біси. Ворушіться, якщо ув’язалися!!!

Втікачі так і брели: попереду Проф та Маестро, а за ними Макар, немов пастух позаду табуна напівдиких оленів. Незважаючи на дощ і втому, йшли швидко. Іноді хтось із утікачів спотикався або провалювався в ковбаню, тоді лунав п’ятиповерховий мат – діставалося всім святим і угодникам, але Макар не звертав уваги та лише час від часу нетерпляче повторював:

– Ворушіться, біси, ворушіться! На цьому весь екскримент побудований.

– Правильно, відмінно, мій юний друже. У вашому екскрименті краще перестрахуватися. І ще – швидкість, – немов не розуміючи глузування, перетворював усе на жарт Проф, а про себе думав: «Почекай, сученя, ще поскиглиш», але поки що мовчки брів попереду.

На світанку Проф та Маестро все частіше спотикалися, падали. Макар теж добряче вимотався, але виходити з річки в низині не збирався, там кожен слід залишає відбиток, як на чистому аркуші паперу. Каламутний світанок застав утікачів перед затором. Маестро, спіткнувшись, упав, довго не підводився, потім став на ноги, повернувся до Макара й переривчасто захрипів:

– Не можу більше. Хоч убий, не можу. Я знаю закон. Відсталого не чекають… Але, правда, більше не можу… Зовсім не можу…

Втікач стояв, втягнувши, як черепаха, голову в плечі, стояв розпатланий, незграбний, у мокрому плащі, що випирав кутами, й тривожно дивився лише на Макара. Знав, «старшой» сьогодні – Амба. Усе залежить від нього. Навіть Проф, всесильний Пахан, зараз дірка від бублика, схожий на безпомічне мокре цуценя. Ось-ось звалиться.

– Гаразд, Серього, передихни, – Макар не знав, чому назвав Маестро по імені. – Уже залишилося зовсім небагато. Зустрінемо берег твердіший, щоб слід не залишити, – вийдемо. А по суші – воно легше. Та раптом пощастить: хоч поганеньку стежку, хоч звірину, але надибаємо…

– Пофартить! Ось подивишся, Амбо, пофартить… Я везучий. Завжди везучий, – не відриваючи погляду від Макара, заквапився Маестро. – Повіриш, скільки разів на діло ходив – жодного разу не засипався. У Профа запитай – не заливаю. А горіли по п’яні алі з барахлом кого накриють… І між очей засвітити можу – мало хто зі мною зрівняється. Сила в руках є. А на своїх двох ходулях, та по воді – не волоку. Через це й кігті рвати не збирався. Проф уламав…

– Гаразд-гаразд, підемо. Головне – не наслідити… Серпень у тайзі – кращої пори важко вигадати. Це зараз поспіхом та в мокротиння не до краси. Через день-другий дощ стихне, галоп перемінимо на рись, тоді, Серього, всю красу поцінуєш…

– А чи не поланчувати перед вирішальним кидком? – Проф поплескав по кишені плаща. – Їсти подано, сери.

Втікачі, не виходячи з річки, проковтнули по шматку ковбаси з хлібом, посьорбали води. Втамували спрагу. Здавалося, вологою просякли не лише земля й небо, дерева й повітря, але навіть вони складаються з води; якщо вийдуть на берег – відразу розпливуться трьома калюжами по землі.

– Ну що, потупали, Макарчику?! – заговорив Сергій, не впізнаючи свого голосу. – А ти, корєшок, що треба, Мака-а-аре, – протягнув Маестро, вслухаючись у мелодію слова. Він давно, вже багато років нікого не називав по імені, та й своє, вважав, назавжди забув.

2

Другий тиждень утікачі пробиралися тайгою. Особливим чуттям Макар відшукував звірині стежки, проходи поміж завалів і буреломів, без сонця тримав напрямок. Ішли тільки вдень. Для відпочинку вибирали ягідні місця. Вечорами Макар ставив петлі, ловив рибу, а іноді в дорозі набивав із лука рябчиків або глухарів; як і в таборі, не пропускав дикий часник, щавель, черемшу, кропиву та іншу зелень. На привалах Проф і Сергій, ховаючись у підліску, тінню ходили за хлопцем, як прив’язані, але він із таким азартом тягав сріб-лястих харіусів і так діловито промишляв птахів, що одного разу Маестро не витримав:

– Та він, як дитя, Профе. Голову на кін ставлю – і не подумає підірвати!

– Щось, Маестро, квапитеся розставатися з життям. Чи з’явився дублікат голови? – Посміхнувся Проф, дивлячись задумливо вдалину. – Розумію, самопожертва заради науки, за ідею… – Його погляд став осмисленим. Пильно глянув на свого охоронця. – Не засмучуйтеся, Маестро. Подвиг можливий у всі часи. У нас ще все попереду. А дубляжити юного друга продовжимо.

– Так давай на ніч в’язати. Кемарить, як мар’яжний король. А ми чи то холуї при ньому, чи то почесна варта…

– Погано, одначе, ви знаєте нашого друга, – Проф знову посміхнувся, – а там спробуйте. Тільки на мене не розраховуйте. Та й за наслідки самі відповідаєте.

Через два дні ранком Проф і Сергій не побачили ні Макара, ні його речового мішка. Біля погаслого багаття на газеті лежала почата коробка сірників, одна петля, кілька гачків для вудок і наконечників для стріл. Чорнів і моток волосіні з кінського хвоста.

– Уб’ю с-су-уку! – вибухнув Маестро, бігаючи навколо багаття. – Шалава… Падла… У ведмедя в барлозі знайду. Шматками різатиму! Жили по одній витягну…

– Справедливо! По ділу! Заслужив! Дійте!

– А якщо за звіром рвонув? – Маестро, як завжди, під поглядом господаря втягнув по-черепашачи голову в плечі й відразу ж охолонув.

– Ви що, не звернули уваги на газету? Поділився по-братерськи, – стримуючи лють, але у звичній манері повчав Проф. Та й що сказати, якщо Макар зник під час його чергування. – Припустимо, рогатину взяв на звіра. А казанок, речовий мішок…

– Хто б думав? Артист! Ну циркач! Поставлю, суку, на чотири кості…

– Ви краще скажіть, як далі продовжувати екскримент? Зможемо самі добувати необхідні матеріали? Хто очолить керівництво? І те де, і те пе… Виявляється, юний друг – не лише блискучий учений і артист, але й чудовий організатор! Від вагона турбот звільняв…

– Нам би в місто добратися іль до залізки…

– Геніальна думка! – знущався Проф. Ще ніколи не доводилося потрапляти в таку безвихідь. Як вибратися із зеленої глушини? Сірників на два-три тижні вистачить. Голод не загрожує. Проф кинув погляд на Маестро. – Ви хоч приблизно знаєте, в якій стороні блакитні міста?

– Десь там, – невпевнено кивнув головою Маестро.

– Тоді підемо. Будеш Сусаніним…

Утікачі, зібравши нехитрі пожитки, неквапно пішли в зелену невідомість. За весь день піймали кілька харіусів, та й ті з’їли без солі.

Наступного дня Макар лежав біля багаття, спостерігав із-під напівопущених повік за блатарями. Прокинувшись, вони здивовано витріщилися на хлопця, тихенько про щось шепотіли, потім розвели багаття й поставили кип’ятити чай.

– Як ваше відрядження, юний друже? – ніби нічого не трапилося, запитав Проф під час їжі.

– Нормально, – стримано відповів юнак.

– Отже, екскримент триває за колишнім планом?

– За умови…

– Можете не продовжувати. Прошу вибачення, ми ж інтелектуальні люди, – перебив Проф. – Вас зрозумів. Блокираторний пристрій ліквідовується…

– Так-то воно краще, – уперше за час утечі Макар посміхнувся. Стеження й нічні «чергування» помітив одразу, але не знав, як провчити обох. Спочатку думав залишити по-справжньому. Та договір не хотів порушити – не їхньої породи. Пропадуть самі в тайзі. Свої сірники – і ті не вберегли від дощу в перші дні… За добу без солі залишилися.

Третій тиждень у перегонах добігав кінця. Тайга вранці стояла тиха, урочиста, поступово наливалася багрянцем. Минулої ночі втікачі до ранку тулилися ближче до вогню й один до одного. Ввечері, перш ніж лягати спати, розпалили ще одне багаття, а те, на якому варилася вечеря, Макар загасив, розгріб попіл і на ще гарячу землю накидав ялинового гілля.

– Ну й голова в тебе, Макаре! – не стримався першого холодного вечора Сергій.

– Інтелігентна голова, – уточнив Проф.

– Краще три кілка принеси, – відмахнувся Макар. – І плащі знімайте.

– Це навіщо ж? – запитав Проф, але скорився. Не ремствував. – У плащах тепліше ж спати…

– Зараз зрозумієте. – У головах навпроти другого багаття під гострим кутом до землі Макар вбив кілки й натягнув на них плащі.

– Плащ – відбивач! Дотепно! Маестро, ви не проти, якщо ми достроково присвоїмо нашому другові звання кандидата наук? Гадаю, заслужив. А дисертацію напише потім.

– Макарчик, без сумніву, будь-яку дисертацію напише. Із Макаром тільки підривати. Дивися, харч який – як у санаторіях! Із таким харчем підривати можна – без «корови» обійдемося. Курива лише не вистачає.

– Лося важко здобути. – Проф непомітно показав кулак. – Як із дисертацією?

– Я за. – Вкладаючись спати, Маестро підняв руку й ногу.

– А моя біла кулька давно вже в урні. Значить, одноголосно. Вітаю.

Простягати «дисертантові» руку Проф не наважився. Той міг послати до лісовика, до дідьків або ще куди подалі. Ключик не підібраний. А у фраєра й руки в порядку, і голова метикує. Табірні запаси, прихоплені із собою, давно скінчилися, – залишилися лише сірники та сіль, – але ще жодного дня не сиділи без м’яса та риби. Проф розстебнув верхній ґудзик на тілогрійці, трохи відсунувся на край підстилки з ялинового гілля. Варко. Плащі відбивали від вогнища багато тепла, а знизу тілогрійка прогрілася. Лежав, немов на пічці…

Проф і Амба заснули, а Сергій перевертався на теплих ялинових гілках, не розумів, чому згадав минуле. На початку, коли вступив на злодійську стежку й став Маестро, він схилявся перед Профом, як допитливий студент перед досвідом та знаннями наставника, навченого життям, але через кілька років у діях Профа зникла завзятість, вони дрібнішали, здавалися негучними, точніше, непомітними; віру в Профа змінила заздрість. Маестро все більше обтяжувала й не влаштовувала роль найближчого «послідовника й учня».

Йому здалося, що сам зможе здійснити великі, а головне – авторитетні й гучні «відкриття». Раз-другий заперечив Профові, а потім спробував організувати свою «кафедру». Наступного дня частина працівників «звільнилася» за власним бажанням, а багато хто одержав «виробничі» каліцтва й пішов на «бюлетень». Із ним Проф обійшовся м’яко: навіть без догани «за наказом». «Але це перший і останній раз, – попередив він. – І остерігайтеся рецидиву. Тоді не допоможе ні моя прихильність, ні ваша молодість».

Лише через кілька років після бунту Маестро по-справжньому оцінив зовні не гучні, але вагомі справи Профа, дивувався його витримці, захоплювався вмінням тримати себе й інших у руках. Знав, вийдуть до залізниці – шмаркачу не минути розправи. Ще відчує мертву хватку рук, не дужих, але нещадних. Пахан ніколи не забуває й не вибачає образ.

Хоча наступного дня й потеплішало, але комарі та ґедзі зникли. Не стало й гнусу.

– Оксамитовий сезон, – не стримався Проф. – Курортників не вистачає.

– До фені курортники, – Маестро сплюнув. – А фрафочку не завадило б. Хоча б одну на трьох!

Через день утікачі наткнулися на чиюсь ночівлю й насторожено роздивлялися чужі сліди.

– Мабуть, геологи! – Маестро підморгнув патронові. – А може, мисливці? О, де жратви! І з гарматою ходять?! Знати б, скільки рил?

– Троє, – відразу ж відгукнувся Макар, – два мужики і жінка. І оленяток шестеро.

– Вибачте, звідки такі подробиці? – насторожився Проф. – Що, візитку залишили?

– Залишили й не одну. Он скільки їх на землі надруковано.

– Так, так, сила інерції, невміння бачити. – Проф перестав пити чай, замислився.

– Шара[37] сама в руки пре, – Маестро вишкірився, смачно сплюнув.

– Одне запитання, юний друже. З гарною апаратурою екскримент можна продовжувати всю зиму. І документація під час досліду повинна бути надійна. Це тривіально. Варто перервати основний екскримент та зайнятися маленьким дослідом? – Проф махнув рукою убік, куди ранком пішли геологи. – У кінцевому результаті я анітрішки не сумніваюся – він буде чудовим і радісним.

Макар мовчав. Із кожним днем усе сильніше дратували попутники. Важко стримував себе… Чого вартували вечірні мрії біля багаття про гарне міське життя: малина, пацаночки, башли, карти, поставити під перо[38], на чотири кості – і все це освячено пляшками всіх форм і розмірів, затягуванням плану, шприцем. Кожен із них заради цього проведе скільки завгодно маленьких і великих дослідів. Іноді так і кортіло провести з Профом маленький «дослід», та й Ма-естро задушити заразом, як кошеня. Знав, шкоди від цього людям поменшає.

Втікач, ідучи берегом, знову придивився до слідів. Дістав ніж. Жодних сумнівів – геологи. Тут мили шліх. Потім сушили над багаттячком – на піску ще зберігся слід від консервної банки. Лезо ножа зняло верхній шар піску з крупинками чорноти. Мабуть, хтось відволік людину – трохи шліху просипалося повз пакет.

Макар часто спостерігав, як Булах промивав шліхи в мисці, а потім подовгу роздивлявся залишок під лупою – спромігся десь роздобути. Втікач неприязно оглянув мимовільних попутників. Тепер шкодував, що розійшлися з Булахом і Сивим. Замість цієї нечисті сиділи б поруч справжні люди. Разом пили б чай, розмовляли по-людськи, а не базарили, ботали й гнули матюки. Мабуть, незабаром і зовсім по-вовчи завиє від подібного життя та туги. Мало споганювався в таборі, тепер і на волі в «екскриментах». У безбережній тайзі не знайшов спокою.

Тривога за товаришів не минала. Як вони? Не лише Проф, а й Булах здогадався про втечу, захопився й відразу вирішив: якщо Макар біжить, то йому й поготів потрібно дістатися в Міністерство геології, до самого міністра, а потім у ЦК – довести свою невинуватість. Готувалися до втечі, не сумнівалися, що підуть разом, але при обговоренні деталей втечі згоди не дійшли. Кожен вважав свій план надійнішим, безпечнішим. Сперечалися, доводили, а потім вирішили, що, можливо, дві втечі краще: знайдуть слід одного – іншому пощастить. Нікому на думку не спаде, що в один день тікали нарізно.

Після перших крапель дощу Макар спиляв дерево, яке стояло на краю робочої зони, й повалив у напрямку просіки. Лісовина-велетень озвалася крислатою кроною, описала дугу й бебехнула по інший бік контрольної смуги. Сивий із Булахом притиснулись обличчям і всім тілом до стовбура, щоб не поламати руки-ноги, як на парашуті, врізалися галуззям у вершину іншого тайгового довгожителя, що стояв на волі. Як і розраховували, гілки, мов парашут, «погасили» швидкість падіння.

Макар, знаючи план втечі, помітив, як два темних силуети прослизнули в кущі й стрибнули в хащу. Незабаром дерево перетягли в робочу зону. Жоден солдат із собакою не залишив місце оточення. Минулося…

– Де накажете розбивати табір? – Проф стояв за кілька кроків і час від часу бавився тростиною. – Або все-таки пі-демо? Доженем колег Монтехрісто.

– Задумався, корєш? Можбить, за фра-а-ф-фочкою занудьгував? – задоволено потираючи руки, протягнув Ма-естро. – Так це-е можна. Від душі погрієшся… Ти не думай, баби – вони витривалі… На всіх вистачить…

– Розумію, ви в цій галузі науки інфантильний. Але дослід проведе наш дружбан. Це в його компетенції. Тут він великий фахівець, – перехопивши гнівний погляд хлопця, Проф спробував закінчити жартом. – Вам першому – трофеї… На вибір… Першому всі чари й радощі… То що, відволічемося?

– Я т-тобі відволічуся, – роблячи на ціпку-календарі чергову відмітку, почав Макар.

– Спокійно-спокійно! – Проф спробував перевести пропозицію на жарт. – Ніхто ні на чому не наполягає. Ви – керівник проекту. Ваше слово – закон.

– Ото й добре, – погодився Макар, підраховуючи відмітки. Через п’ять днів четверте кільце оперезає ціпок-календар. За місяць чимало пройдуть, але виходити до людей – зарано.

– Закон. Керівник проекту… – з лютим викликом, несподівано для всіх та й для самого себе вибухнув Маестро. – Ти чого, Профе, в натурі скурвився?! Ксиви[39]. Стволи. Харч. Оленята. Карта. Про пацанку – нічичирк. Місяць без баби. Пахан… Який Паха-ан, коли під Амбою в «шістках» ходиш?! Амба – лобиряка при силі. Крутий…

Із кожним словом «учня» гуру полотнів сильніше. Ледь стримував себе.

– Незабаром поставить обох на чотири кіст…

Договорити Маестро не встиг. Зі свистом блиснула стрімка тростина. Маестро запізно відхитнувся – з розсіченої щоки бризнула кров. З окликом: «П-па-аску-до-о!» – підручний Профа подався вперед, але відразу позадкував, немов знову доторкнувся до леза, яке все ще стирчало на кінці тростини.

– У-у-у, во-о-вки! Ш-шакали-и! – Ні до кого не звертаючись, видихнув Макар і пішов.

Якийсь час Проф і Маестро, по-вовчому вишкіряючись, стояли один проти одного, потім виматюкалися, дивлячись у спину Амбі, і розійшлися в різні боки.

3

Макар, побачивши сліди багаттячка, де сушили шліх, подумав: «А якщо тут пройшов Льонько з Андрієм?» Та друзі з’являться в цих краях через кілька років.

Утікачі й справді натрапили на стоянку геологів, але пройшов тут не Льонько з Андрієм, а Лариса Попугаєва, що цього року з робітником Федором Бєліковим знайшла алмази на Сибірській платформі. Вона в геологічному відношенні дуже схожа на Південно-Африканську. Бродив неподалік цих місць зі своїм загоном і Герка. Але ні Макар, ні Герка не знали, що за сибірськими масштабами перебувають зовсім поруч… Їх розділяло тільки згарище, до якого незабаром вийдуть і втікачі, і геологи…

Макар і два злодії бігли за волею. Геологи шукали алмази. Пішов і Булах у втечу через них, ще не відаючи, що 21 серпня Лариса, яку він знав, здійснила мрію його життя, мрію десятків інших фанатів, романтиків геологічного поля, хто вірив в успіх. Будь-яке родовище для геолога – як первісток для матері. Лариса назвала свого первістка «Зарніца»…

Минав четвертий тиждень втечі. Весь день небо темніло й затягувалося хмарами, а вночі випав мокрий сніг із дощем.

– Невже зима? – тривожно запитав Маестро.

– Зарано. Через місяць, десь на тиждень раніше в тайгу прийде справжній сніг, – упевнено заперечив Макар, але круто повернув на південь і, як першої ночі, підганяв небажаних попутників.

Щось лихе коїлося з тайгою. Щодня усе частіше натрапляли на звірині сліди, спрямовані в один бік. Дві доби сильці й пастки залишалися порожніми – кедрівок та білок не чути. Тайга вимерла. Макар «сушив» голову, прикидав і так, і сяк, але зрозуміти, куди подівся звір, не міг. Дві доби втікачі жили на залишках глухаря, на ягодах і поодиноких грибах. Не було й риби. Щоправда, вона цієї пори залишає верхів’я й скочується до гирла річок.

Надвечір попереду щось затемніло. Пройшовши трохи, втікачі завмерли. Ліворуч, праворуч і спереду простяглася мертва тайга. Чорні дерева нерухомо застигли в скорботному мовчанні. Навіть вітер не порушував позбавлену життя й барв обвуглену порожнечу.

– Хмир болотний! Раніше не здогадався, – першим порушив мовчання Макар. – Звір від вогню тікав… Тому й сліди в один бік…

– У нашому приладі несподівана поломка? Скільки буде потрібно часу на ремонт? – Проф зовні не видавав хвилювання.

– Звідки знаю! Якою стороною обходити згарище? – Хлопець кивнув головою на обгорілі дерева. – Вогонь ішов майже прямо.

– А чи не повернутися нам у зону дії приладу?

– Втрачати п’ять діб…

– Перепрошую, чому п’ять?

– Два-три дні в один кінець, потім в іншій. А небо он яке – дна не видно! – Макар знав: така блакить у цих краях настає тижнів за три перед морозами, а їм ого-го-о скільки пиляти до залізниці.

– А може, навпростець поканаємо? – Маестро з надією подивився на Амбу. – Джерела в той бік. Може, рибку здобудеш? Від ягід…

– А навпростець, то й без ягід залишишся. Скільки вона горіла? День? Тиждень? Місяць? До людей звідси не близько – отже, сніг із дощем погасив вогонь. Вітер гнав полум’я від нас під кутом, тому й диму не бачили, – Макар знову оглянув кілька обгорілих верхівок. – Обходитимемо праворуч, від табору подалі. Йтимемо засвітла.

– Покемарити б… – Почав було Маестро, але відразу покірно поплівся слідом за Профом і Макаром.

Незважаючи на піст, ішли хутко. Без їжі днів через три-чотири зовсім охлянуть. Щоправда, залишилася банка консервів, його НЗ; завтра зранку, мабуть, відкриє й розділить на два дні. Потім знову доведеться перейти на ягоди. Йтимуть, доки стане сили, а тоді відступлять від згарища. Від спогадів про банку залоскотало в носі, здалося, що почув запах м’яса. Макар глибоко зітхнув, але м’ясний запах лише змішався з нудотним запахом згарища. Захотів відразу відкрити банку й з’їсти все самому до останньої блискітки жиру.

…І потягнулися, незважаючи на осінь, короткі ночі та нестерпно довгі дні; дні, коли кожен наступний, усупереч законам природи, вдвічі довший від попереднього. Втікачі прокидалися до світанку. Підігрівали приготований із вечора листяний чай і вирушали вперед. Макар, поступово відриваючись від супутників, ішов усе далі. Знав, тут, на кордоні життя й смерті, ніхто не заблукає: ліворуч чатувала обвуглена порожнеча, а праворуч – зелена, місцями підрум’янена тайга. І в цій випадковій символіці – своя сувора правда. Усе залежало від швидкості, сліпого випадку або очманілого звіра. Два дні тому, підв’язавши штани мотузкою, втікачі зварили шкіряні ремені; тепер їли ягоди, кору молодих осик, іноді коріння, гриби…

Майже опівдні, зазвичай біля річки, тайговик зупинявся, розпалював багаття й знову кип’ятив чай. Доки збирав ягоди та перевіряв, чи немає в річці риби, підходили Проф та Маестро. Вони відразу падали біля багаття й, обпікаючись, жадібно пили чай із жерстяних банок; потім неохоче живилися ягодами. Поступово в роті ставало гірко, язик шершавів, як наждак. Деякий час утікачі нерухомо сиділи біля багаття, чи то думали про щось своє, чи то вслухалися у сумні шерехи.

Осінь зривала з тайгової королеви святкове вбрання, попереджаючи про прихід своєї старшої сестри. Незабаром модрини згаснуть, потьмяніють, виставлять про людське око чорне, окостувате суччя… Передихнувши, Проф не звертав ні на що уваги, ретельно, як і завжди, підправляв бороду й вуса. У перші дні втечі «похідна перукарня» дратувала, але зараз Макар подумки дякував Профові. «Перукарня» не додавала сил, але приховано стверджувала – ще не все втрачено.

Із закриттям «перукарні» закінчувався відпочинок. Поївши ягід і випивши чаю, обидва злодії відразу за Макаром важко підводилися й пленталися за ним. Із кожним днем почуття голоду притуплялося; наставав постійний, докучливий, як нежить, тупий біль, коли безупинно пече під грудьми та нудить, коротшає крок і частіше спотикаєшся на рівному місці, а при різких рухах і нахилах паморочиться в голові.

– Амбо, а ще не знайдеться баночки в твоєму загашнику? – протягнув Маестро. У його голосі чулося стільки надії, що юнакові захотілося збрехати…

– Їсти багато шкідливо. Краще заспівайте, – ліниво запропонував Проф.

Проф із Маестро помирилися того ж вечора, мовляв, провина не стільки їхня, скільки Амби, якого поки що терпітимуть.

Ще в таборі Маестро співав злодійські пісні, пісні на один мотив, інколи з матюками й непристойностями, але притягальні своєю безутішною тугою, яка незрозумілим чином полегшувала душу, відносила в нікуди разом із натугою пісні й сум слухачів. Юнак не вслухався в слова. Чужа мелодія поступово затихала, іноді й зовсім зникала, змінювалася наспівно-протяжними піснями, з якими виріс, які наспівувала мати, а потім дід із бабунею, тужачи за тими місцями, де вперше з’явилися на світ і куди часто слідом за листами поривалася душа.

Пісні – єдине, що залишилося від України. Тут, на кордоні, й мову потихеньку забували. Тужили старі за рідним краєм. Усе хотіли вибратися в гості, та проклятуще життя не відпускало. То одне заважає, то ще якась напасть. Так і дочекалися війни.

Сумувала за рідними місцями й Галина Василівна, але після Перемоги залишилася на кордоні. Сподівалася на повернення чоловіка. Жила самотньо, проте ситно. Пригадувала молодість, місто, де відразу після школи вийшла заміж, народила Макара. Пелюшки, домашні турботи – не до спеціальності. Доки до містечка не підійшли фашисти, працювала при народному театрі в бібліотеці. Там же грала в спектаклях – відводила душу. Вечорами, чекаючи чоловіка, часто наспівувала синові пісні, під які він міцно засинав.

Під час утечі, особливо в останні голодні дні, Сергій співав майже щовечора, спочатку злодійські, а потім усе частіше старовинні народні пісні, яких майже ніхто з них не знав.

– Звідки такі? – Не витримав якось Макар.

– Звідкєда-звідкєда? – почав звично Маестро, потім замовк, проковтнув тугий клубок у горлі й видавив: – Мати й бабця навчили. Кращими співухами вважалися. Та й пахан пісню поважав. Товариші з фронту писали, що загинув батько, коли співав на привалі, – випадкова куля знайшла…

– А родом ти звідки?

– Звідкєда-звідкєда, – раптом злобливо перебив Маестро. – Оттудова, откєдова й ти. З того самого місця, сискар лягавий…

Маестро раптом підскочив, вилаявся так, як Макарові ще не доводилося чути, і пішов від багаття в ніч. Розчинився в ній, ніби канув у безодню…

– Помер Маестро, – прошепотів Пахан.

– Як це помер? – Макар здивовано втупився у Профа. – Он як співає.

– Коли вчений втрачає розум – він стає не лише марним для науки, але й небезпечним, – тихо, із сумною твердістю пояснив Проф. – А Маестро, на жаль, задурів… Доспівався… Відспівався корєшок…

Зовні Проф тримався спокійно, хоча й сам хотів рвонути в тайгу. Спогади Маестро, як міраж, розбудили напівзабуті видіння, про які не любив, не хотів згадувати.

На людях батько ніколи не пив, не бешкетував; його вважали справжнім чоловіком, якому можна вірити й довіряти. І роботу свою знав чудово. Слюсаря-самородка господарі завжди шанували. Батько ішачив від зорі до зорі, люто брався за будь-яку роботу, а вечорами діставав кубушку й перелічував важкі п’ятірки та десятки, що відливали тьмяним жаром, підраховував, скільки ще треба дозбирати, щоб самому розпочати справу.

Минали роки. Кубушка важчала. Важчав і язик батька. Полюбляв слюсар увернути в розмові вчене слівце, рвався в господарі й люто ненавидів освічених «ентелегентних» людей, «кровопивць і неробів», яких треба частіше гарненько патрати й випускати кишки. «Уміє, сволота, жити. Умеють обставити хату, вирядитися, а головне – говорять; ти токо, Сарахвиме, послухай, якими словами кидають, точнісінько матюкаються. Звідкіля таких слів нахапалися? Слова – вони головніше від одежини! Тому, як не вбереш нашого брата, а роззявиш пащу-хавало…» – Батько безнадійно махав рукою, мовляв, і так усе зрозуміло… Небагато залишалося слюсареві до того дня, коли сам буде господарем. Запримітив майстерню по серцю. Прицінився. Давно купив тростину й капелюх-котелок. Збирався замовляти трійку – справжній панський костюм. А тут – спалахнула війна; потім революція, громадянська, банда – там новоспечений господар і склав голову, а синові залишив гарячий блиск кубушки, ненависть, тростину, капелюх-котелок. Із малолітства Серафим почав давити «ентелегентних» синків, а коли підріс, то в пам’ять про батька патрав гаманці «неробів», потім і кишки випускав. З кожним роком ненависть до світу множилася, міцніла, Серафим перетворився на Сера, а Сер-професор – на Профа…

Ніколи й нікому Проф не розповідав про батька. Навіть на самоті відганяв думки про те місце, яке називають теп-лим словом «дім», де не материнська, а батьківська важко-мозолиста рука здавалася ніжною, доброю. Уже багато років Проф вважав, що в нього ніколи не було не лише домівки, але навіть батька з матір’ю. Щоправда, коли торкався шматка заліза, у душі щось зрушувалося, у грудях теплішало від холодного металу, і він крізь туман часу бачив батька з інструментом у руці. Очі слюсаря примружувалися, звужувалися, зморшки на обличчі розгладжувалися; він ставав ніби вищим зростом, а з напіврозкритих губ зривалися слова лише йому зрозумілої урочисто-переможної пісні.

Не тільки він, Серахвим-хлопчисько, полюбляв у такі години стояти поруч із батьком, але й мати, часто закинувши справи, милувалася чоловіком. Батько, мов зважуючи на долоні, погойдував заготовку, розглядав її з усіх боків, іноді обнюхував, навіть пробував язиком, і лише потім брався за роботу. Під неквапливими рухами шматок металу поступово набував задуманої форми й перетворювався не просто на потрібний комусь виріб, а на справжній витвір мистецтва.

Як і чому йому передалося відчуття металу, Проф не розумів, але, взявши в руки залізяку, відчував за вагою, за структурою зерна, а тим паче за звуком, підійде заготовка для справи чи ні. За все життя, не рахуючи дитячих років, урка, а згодом Пахан не зробив для людей жодної потрібної й корисної речі – лише злодійський інструмент та ножі виходили з-під його вмілих рук. Надійний, класний інструмент. Око й рука підказували, який потрібно вибрати вигин або кут заточення для фомки, те ж чуття диктувало форму ножа й товщину леза; ніхто не міг краще за нього загартувати клинок, щоб він був одночасно пружним, твердим і гнучким, щоб ним можна було поголитися й перерубати цвях, спіймавши лезом лише малопомітну вм’ятину.

Усі ножі й тростини-стилети для себе Проф майстрував власноруч. Дуже рідко, як нагороду, міг виготовити красень-ніж «учням і послідовникам», але траплялося таке не часто, а сам ніхто не наважувався попросити Пахана про безцінний подарунок. Чимало ножів вийшло з його рук, але жоден не був схожий на попередній. Тільки в стилетах й у відкидних ножах кнопки-запобіжники спуска пружини скрізь були однакові, та чужа людина не могла визначити й знайти їх у хитромудрих візерунках та заклепках рукоятки.

Батько усе життя мріяв про свою майстерню. Проф же завжди тужив за жінкою. За справжньою, вірною і відданою, як табірний пес, тією єдиною жінкою, яка чекатиме, зустрічатиме й дивитиметься, як мати на батька під час роботи, такими ж очима; захоплюватиметься та любитиме не за ганчірки, камінчики або монети, а за…

На цьому мрії завжди закінчувалися. Сам не знав, за що не зустрінута ще жінка повинна по-материнському, по-собачому вірно й безкорисливо чекати. Можливо, там, у вільному житті, він і став би знаменитим «бобром», великим цабе. Напевно, став би. Пахан у зоні – той же директор на заводі або генерал в армії. Непросто із «шісток» пробитися на верхотуру. Сили та жорстокості замало.

Десь над головою залунав звук невидимого за кронами дерев літака. Профові здалося, що особистий водій відчинив дверцята ЗІЛа і чекає, доки він вийде з машини, потім проводить до ліфта й буде стояти, охороняти доти, доки не почує, як клацне хитромудрий замок. Дружина відчинить двері без дзвінка, адже вловить знайому пісню двигуна за вікном. Отже, вона його чекала б через ту ж машину, через башли й дорогі подарунки? А він мріяв зустріти таку, котра зігріє його прямо із зони. Прийме такого, чиї руки ніколи не тримали ні авторучки начальника, ні інструмента роботяги, а лише знали лиху фінку, стилет і холодний пістолет із зіницею з воронованої сталі. Її теплі, ніжні руки обіймуть утомлену шию…

4

– Тримай. – Почувши пісню двигуна, Макар підхопився з вивертня й зірвав із себе плащ. – Бовдуре! Сказано тримай…

– Ти чого, в натурі? – Ще не відрізняючи дійсності від мрії, Проф підхопив плащ. – Від погоні, вважай, втекли. Ні-хто не дістане.

– Не дістане! – повторив Макар, натягаючи над вугіллям плащ. – А тайга! Тайга – сама спалахнула?!

– Каюся! Ви великий і неперевершений учений! – Проф захоплено зацокав. – А береженого, як говорили мати з батечком, і Бог береже. Можуть із самоката шукати…

– Береже-то береже. Тільки, як частенько казав дід, на Бога складайся, а роботи не цурайся…

Макар і сам розумів: від погоні, якщо вона й була, давно відірвалися. Але влипнути в пригоду через дурниці не хотів. Вогонь у тайзі – річ серйозна. Скільки не вдивлявся втікач крізь зелений навіс – бортові вогні не порушили нерухомий зоряний розсип над головою. «Самокат» Профа пройшов стороною.

Цього дня Макар уперше зупинився засвітла. Річка трапилася ширша за інші, із закоряженими глибинами. Можливо, зграйка харіусів не пішла в пониззя; та й берег річки заріс ягодами, кожен кущ обсипаний великими блакитними краплинами, а між кущами земля, мов оббризкана кров’ю, полум’яніла від брусниці.

Як завжди, Макар перейшов на інший берег, щоб ранком не брести холодною водою, розпалив багаття й рушив оглядати річку. Доки не стемніло, переходив із місця на місце, відшукував невеликі вири, але за весь час поплавець жодного разу не кивнув розфарбованою голівкою. Здавалося, і вода квапилася втекти від проклятого, мертвого місця.

Тайговик знав: більше трьох-чотирьох днів на ягодах уже не витримають, сам почав підупадати на силі; але згарище повинно ось-ось скінчитися? І так уже подолали вздовж нього добрячих півтори сотні. Та й звір незабаром з’явиться…

Темніло… Лише на заході на півнеба палахкотіла пожежа. За всіма ознаками наступний день обіцяв бути вітряним, але погожим. Рибалка відчепив від вудлища ліску, намотав її на невелику вузьку дощечку, сховав снасть у кишеню плаща й повільно побрів до табору. За широким вигином річки крізь підлісок пробивалося червоне «око». Не прихований людьми вогонь – це воля. У перші дні втечі ледь підтримували полум’я, щоб скип’ятити чай, а коли чули здалеку у височині гул літака – відразу ж заливали багаття, а самі тулилися до стовбурів дерев.

Хлопець заквапився. Хотів швидше присісти, витягнути натруджені за день ноги, розслабитися і якщо не поїсти, то хоча б зігрітися чаєм, та й ягід, мабуть, здогадалися зібрати «пани-добродії»…

У перші дні втечі ніхто не нишпорив за рибою і звіриною – квапилися подалі відійти від зони й жили табірними припасами. А звіра навколо – сила-силенна…

Макар проковтнув слину, облизав пересохлі губи. Немов наяву відчув солодкуватий запах м’ясного навару. У шлунку зарізало, запалило, начебто туди вливали тонким струменем окріп; що ближче втікач підходив до багаття, то дужчав запах м’ясного навару, перебиваючи гіркий дим багаття, з кожним кроком гостра різь у шлунку нестерпнішала.

Біля вогню сидів Проф, ліниво підкидав паливо та час від часу сито ікав, витираючи долонею масні губи. Хотів спати, але чекав Макара і був напоготові. Другий казанок давно закипів і парував. Вогонь жадібно накидався на сухі галузки, розгорявся сильніше, забарвлюючи в криваві відблиски все навколо.

Від голоду, втоми та нестерпного запаху м’яса в юнака паморочилася голова. Він квапливо зробив останні два кроки й майже впав поруч із Профом на повалене дерево. Такої слабкості від себе не очікував. Годі. Шкода втрачених днів, але завтра підуть від згарища. Без їжі не витримати. А запахом навару просочувалося все навколо; Макар задихався, хмелів, руки й ноги наливалися важкістю та дрібно тремтіли…

– Ну, як ваше полювання? Із чим можна вітати? – у голосі Профа звучала прихована іронія.

– Що, осліп із голоду? Порожньо, – знехотя огризнувся Макар. Він сидів зігнувшись, утикнувши обличчя в долоні, задихався від солодкого запаху, згинався від болю в животі, намагався угамувати тремтіння.

– Пробачте, самі осліпли, шановний, – звідкись здалеку долинав глухий голос, у якому звучали нотки самовдоволеної переваги, але втікач не вловлював цих тонкощів – дурманний солодкуватий запах і різь у шлунку ставали нестерпними. – Невже ви думаєте, я дозволю такому блискучому вченому загинути від виснаження, від нестачі якихось ганебних білків і вуглеводів?! Тримайте, шановний…

Макар підняв голову, відвів руки від обличчя, відкрив очі. Проф простягав, немов шашлик на паличці, шматок, який ще парував. Макар вихопив запропоновану поживу й уп’явся зубами в м’ясо. Рот відразу ж обпекло, ніби схопив палаюче вугіллячко.

– Де здобули? – Макар із зусиллям видавив обпеченим язиком.

– Та не кваптеся, не кваптеся. Я нікому не дозволю відібрати, – ліниво-глумливо протягнув Проф, умлівши від ситості й тепла.

– Треба ж, звір з’явився! Дорогою сюди вирішив, що завтра йдемо. Тепер заживемо! Не втратимо дні. – Макар ще не помічав ні глузування, ні кривої посмішки Профа. Він шумно втягував і видихав повітря, говорив напівсвистячим шепотом, не закриваючи рота, але кожен дотик язика до піднебіння чи зубів викликав біль. – Що добули?

– Секрет… Виробнича таємниця…

– А де Сергій? – Макар озирнувся навколо. Темрява, налита чорнотою, все ближче підступала до багаття, так що за кілька кроків нічого не розгледіти.

– Маестро далеко, – із симпатичного обличчя Профа не сходила блукаюча посмішка.

– Як далеко?

– Далеко… Дуже далеко, – трохи забарившись, відповів Проф. – Як вам добре відомо, успішне закінчення екскрименту залежало від деяких формулярних дрібниць. Ма-естро, як справжній учений, не міг допустити провалу екскрименту; за його щасливий кінець він готовий був продати душу дияволові, – голос Пахана, як завжди, звучав рівно, спокійно, немов той читав лекцію перед великою аудиторією і ретельно підбирав слова. Дивлячись у вогонь, він, здавалося, зовсім не звертав уваги на Макара, але насправді непомітно косив оком, час від часу граючись, немов указкою, відкритим стилетом-тростиною. – Повторюю, продати навіть душу… Але душу цього разу не вимагали, і ми люб’язно скористалися лише тілом.

Проф перекинув стилет у праву руку, приставив лезо до стовбура, натиснув кнопку-запобіжник і надавив на рукоятку. Лезо холодно блиснуло у світлі багаття, по-зміїному, ледь не з шипінням сховалося у своє «гніздо».

– Послухай, будь хоч сьогодні людиною, – обережно рухаючи обпеченим язиком, повільно, майже з проханням у голосі звернувся Макар. – Ти вибач, що звертаюся на «ти», але в натурі не знаю ні імені, ні прізвища. «Проф. Пахан. Амба», – огидно слухати – кликухи, як у кобелів. Від погоні втекли. Давай хоч останні дні не злобитися, не кривлятися. Скільки нам ще залишатися разом. Як би там не було, спільно пройшли такий шлях. А ти, як Кроксворд, загадки загадуєш. Білки, вуглеводи, душа з тілом і без тіла. Послухав би зі сторони – душу відвертає. Невже не можеш простіше? По-людськи?

Замовк Макар. Мовчав і Пахан, бо не знав, що і як відповісти. Якби на його місці був Маестро – жодних турбот…

– Маестро… Маестро. – Проф забарився, облизав масні губи. – Трипцис… Трипцис правої руки Маестро перед вашими очима. Деякі члени в казанку, а інше – там, під плащем.

– Ти що, звихнувся? – прошепотів Макар, не вірячи ні його словам, ні собі.

– Навіщо звихнувся… При повному здоров’ї, – Проф не відводив від Амби погляду й залишався на місці, але стиснув тіло, напружив.

Похитуючись, юнак здійнявся на ноги. Зробив кілька кроків убік, куди вказувала тростина.

– Тут тривіальна математика… Точніше, арифметика: або екскримент провалиться з рахунком три-нуль, або блискуче завершується з рахунком один-два… Ось і поміркуйте, хто звихнувся?

– Три-нуль… Один-два… – немов заведений, повторив Макар, підходячи до плаща.

Вірити сказаному не хотів. Думав, Проф жартує або, що найімовірніше, він, Макар-Амба, не розуміє, як іноді бувало, маячно-зарозумних промов Пахана. У відблисках багаття плащ здавався брудно-зеленою купиною. Втікач усе барився, потім обережно підняв кінцем дрючка край плаща й відразу відсахнувся від біло-кривавого місива. До ніг скотилося щось кругле з осклянілими й виряченими людськими очима…

– А-а-а-а!!! Уче-е-ена-а-а во-о-оша! – заричав Амба, і повернувся. Ноги самі спружинили для стрибка. Рука з дрючком зметнулася над головою.

– Амбі – амба-а-а!!!

Проф стрибнув раніше.

Фехтувальником при флеш-атаці Пахан із лементом витягнувся й завис над землею, викинув уперед праву руку. На кінці тростини у відблисках багаття блиснуло лезо. Загострене з обох боків зміїне жало, виготовлене вмілими руками за рецептом батька, летіло до жертви…

Стежа тринадцята. Кола від XIII з’їзду

1

Обійшовши табір, майор попрямував до робочого кабінету. Ранковий і вечірній огляди бараків та червоного куточка, клубу з бібліотекою, карцеру й санчастини – давнє правило й звичка. За вік-ном – вересень. Ось-ось тайгу причепурить сніг у невагомо-білий одяг.

Іванов повернувся з відрядження, але ніхто й дотепер нічого не знав про ВТЕЧУ та ЛОВИТВУ. Тихо на залізниці й на річці. Мовчать мисливці та геологи. Куди поділися капітан і сержант – чоловіки досвідчені й сильні, витривалі й сміливі?! А собаки? ВТЕЧА могла перехитрити та відірватися від ПОГОНІ, зачаїтися, але не могла напасти раптово в дорозі або на стоянці. Барс і Лютий попередять про небезпеку, а два автомати – не ножі… З усього випливало: ЛОВИТВА йде слідом. Збилася б зі шляху – давно вийшла б до людей. Так підказували колишньому слідчому логіка та чуття. За роки служби він не чув про таку довготривалу погоню. Втекли зубри: молодий хлопець – тайговик – та геолог, для якого нетрі – дім рідний…

Заблукав у здогадах замполіт. Хвилювалися дружини сержанта й Бугрова. При зустрічах розмовляли мало, не дивилися у вічі, а якщо й дивилися, то осудливо, начебто через його відсутність затяглася погоня. Після надзвичайної події майор не збирався й у відпустку. Кроксворд посміхався: мовляв, у таборі завжди НП. «Артисти» нудьгувати не дадуть. Справді нудьгувати не доводилося за останні півтора десятка років. Навіть не підозрюють пересічні громадяни про подібні місця служби: у тюрмах, таборах…

* * *

Як нав’язливий сон, Іванов час від часу згадував неправдоподібну, схожу на марево, зустріч у тюрмі із Захватаєвим наприкінці тридцятих років. Вимащувався зовні фанат-революціонер. На високому кріслі сидів. Майор зірвався зі стільця і, прискорюючи кроки, звично забігав по кабінету, мовби втікав від тих подій, що сталися під час допиту Красуні. Сьогодні хитрість спрацювала, як тільки замполіт увімкнув приймач і почув улюблену пісню «Дивлюсь я на небо». Іванов глянув через заґратоване вікно – відчув себе птахом у блакитному небі…

Дотримав слова Захватаєв. Без зайвого галасу Геній-Слідчий опинився в таборі. Недовго пропрацював – війна. На фронт не пускали, хоча писав рапорти. Нагорі вирішили по-своєму: мало людині труднощів – із глибинки відправили ще глибше – на Колиму. У табір. Лише в сорок четвертому Іванов вирвався на фронт.

Не пощастило й після Перемоги розпочати нове життя. Розшукав Захватаєв – і знову в табір. Служити. Без згоди, але, мовляв, для його ж користі. Останнє переведення під нагляд Кроксворда. Коли доповідав начальникові табору про себе, видалося знайомим пампушкоподібне усміхнене рожеве обличчя, але не впізнав одного з молодих помічників Захватаєва при зустрічі в тюрмі, де сиділа Красуня. Промовчало про давню, передвоєнну зустріч і нове начальство Іванова.

Як і велів Захватаєв, начальник табору майор придивлявся до посивілого в кабінеті «Сталевого Федора» слідчого, а тепер – замполіта табору. Кілька разів Кроксворд викликав на відверту розмову, та яка ж відвертість від півчарки стограмової. Якщо не вдалося напоїти Іванова, вирішив зайти з іншого боку:

– Бачиш, Філософе, як життя повертає. Здається, он-на яка вона, безмежна наша країна вільна! Ан-н ні, тісно. У таких нетрях зустрілися. – Начальник табору долив чарку. – Висушуй. Не боїсь. Ми – давні знайомі. Однією справою пов’язані й, як заведено говорити, волохата рука одна. Тут, під моїм крилом, жодні шторми тебе не дістануть. Радій та дякуй хрещеному. Пам’ятає й турбується. Бачиш, які часи знову настають. Суцільний кроксворд. Це говору тобі я, Кроксворд…

Замполіт опустив очі, відсунув чарку.

– Роки минули, а ти й справді, наче красна дівиця на виданні. Залишилося спалахнути рум’янцем. – Підручний Захватаєва долив собі, присунув ближче до співрозмовника чарку. – Причащайся. Немає кращого сугріву, ніж ромчик. Та не зі склянки, а з кришталевої чарочки. А що Кроксфордом охрестили, знаю. Наші вчені мужі й тобі кликуху приклеять. Ми отут усі з кликухами, як пси-овчари. Та що пояснювати – не перший рік служиш. Знаєш. Знаю і я, що наша служба тобі поперек горла. – Захмелілий співрозмовник рубонув долонею по горлу.

– Так уже й поперек, – упевнено заперечив колишній слідчий. – Служба, як служба.

– Мене не боїсь. – Господар зони посміхнувся. – Я під кулі не бігав у сорок четвертому добровільно, але й у зайцях ніколи не ходив. По-дурному на кулемет полізе лише псих без клепок у голові. Але призвали б – без дуриків служив би. А сам – ні-і. Виходить, служба наша тобі, мов кіл осиковий у задній прохід, коли на мінне поле побіг добровільно. Із радістю…

– Та-а, я…

– Охолонь, – рішуче перебило керівництво. – Не на партійних зборах. За пляшкою сидимо. І запам’ятай: не вибратися тобі звідси. До самої пенсії сурмитимеш! По вільний або, як кажуть, не доведи Боже, по інший бік колючки. Інакше з нашої служби не сприсають. Давно міг би второпати, щоб щастя мати. Тільки не суши душу й думки, а в усі вуха накази виконуй…

Повчав Кроксфорд. Мовчав Іванов. Дивувався, що співрозмовник не хмеліє. Хміль багатьох не бере, але вражало те, що господар зони відразу, без вивідувань проник у душу… Замполіт зметикував, у чому справа. Посміхнувся. Легко зазирнути, знаючи про Красуню й контрика в громадянську. Великого розуму не потрібно.

– Без ромця в наших краях не можна, – пояснював начальник табору, спорожняючи чергову порцію. – Від будь-якого сугріву пори розкриваються. Сам розумієш, наш брат охолоджується. Замерзає швидше за тверезого. А від ромчика – ці самі невидимі отвори звужуються, і людина, відповідно, зігрівається. Бачиш, яка наука?! Моя Валюха просвітила. Як на духу, відверто скажу: свята жінка. Зійдеться з твоєю – побачиш. Ти ж великий аматор книжок, але зізнайся, дотепер не знав, чому морячки лише йо-хо-хо вживали?!

– Справді не знав, – не приховував подиву замполіт. Уперше із цікавістю подивився на господаря зони.

– Ось! Бачиш. – Той поплескав підлеглого по плечу. – А ти думав, і не сперечайся – знаю, що, мовляв, твоє керівництво – алкаш?! Керівництво відає, що й для чого вживати. У нас, як і в морських вовків, немає кращого сугріву для прочищення мізків, підтримки належної температури й спокою душі, ніж це заморське зілля. І головне – запам’ятай: уживай зело-борзо лише із цукрової тростини. Інше – липонька в літречку. Ось така житуха в краї нашому.

Майор посміхнувся спогадам, постояв біля вікна, потім дістав із шафи кілька схожих один на одного томів і сів за робочий стіл.

Доторкнувшись по черзі до кожної книги, замполіт розгорнув темно-вишневий шостий том із зібрання творів Сталіна. У матеріалах ХІІІ з’їзду партії між 226-ю та 227-ю сторінками замість закладки лежали пожовтілі записи, зроблені весняними днями, коли відбувався цей з’їзд.

І сьогодні майор пам’ятав події останньої декади двадцять четвертого року.

Багато що для нього було новим: уперше потрапив до столиці, уперше із задертою головою ходив поміж кам’яних велетнів, які вищі від будь-якого велетня нетрів; до Москви найбільша споруда з каменю, яку бачив, – церква, а тут – домиська на весь квартал із безліччю вікон. І балкони-«шпаківні».

Чимало речей вразило уяву молодого прикордонника, але сивого делегата захоплювали плани будівництва країни; тут, на з’їзді, відчув, що особисто від його рук та уміння залежить не лише власне життя, але й щасливе майбутнє поколінь усієї країни. Та навіть світу. Тут закладають фундамент людства.

Велика партійна справа додала сил. Захотів швидше повернутися додому, засукати рукава, взяти в руки, як говорив батько, чепіги плуга й орати, орати й орати, очищаючи землю від бур’янистої погані, готувати поле під бажані сходи. Бур’яни – на полі, а в ЧК – контру висапують. Згадав зустріч із Дзержинським. Кілька разів під час перерв намагався підійти до справжнього першого чекіста країни, але не наважився. Він пам’ятав розмову зі «Сталевим Федором» і звіряв частенько себе по ньому, як по компасу. Іноді ставало соромно, що не зміг своєю рукою, як Захватаєв, під корінь полоти бур’ян. Правий Захватаєв, м’якотілим був і залишився; але влада й людяність, як попереджав батько, кров’ю перевіряються. Такі слова, як кулі в десятку… Ножиці…

Із з’їзду молодий прикордонник додому птахом летів, голубом поштовим після тривалої відсутності повертався в рідні краї з добрими звістками. Можливо, через грандіозність задумів, ентузіазм і не надав особливого значення словам заповіту Ілліча, про які незабаром майже забув.

Посміхнувся замполіт. Треба ж, сам перед собою схитрував. Він, який пам’ятає про «полову», про «зерна» забув? Ні, не забув. Батькові розповів, а потім записав про всяк випадок. Пам’ятає, як увечері із ЦК з’явилися кур’єри в готель і забрали текст листа. До цього часу пам’ять зберігає не обличчя посланців, а сторожко-вимогливий, підозрілій погляд.

2

Усе життя пам’ятає Іванов-слідчий-прикордонник-замполіт розмову із батьком, коли після з’їзду приїхав погостювати на батьківщину. Довга розмова відбулася. Серйозна. Ковтнули з півсклянки перваку, на тому й зупинилися. Мати-дружина не вірила очам своїм, коли прибирала зі столу майже не початі пляшку та закуску. Не втрималася стара: кинула до рота одну пельменьку, по шматочку ковбаси, сала та грибочків, пожувала пиріжка з рибою, щоб переконатися в якості смакоти. Господиня постояла для годиться біля столу, але її ніхто не затримав, а здалося, що й не помітив за розмовою…

– Кажеш, батьку, що писала лист хвора людина, – пирхнув старий, коли син заступився за Сталіна.

– Скільки років Ілліч пролежав у ліжку – і не таке в голову прийде.

– Дурник ти, Ванько, хоч і прикордонник. – Батько подивився на сина довгим, допитливим поглядом. Військова форма пасувала синові. Сиділа на ньому, як вилита. – Чую серденьком, нутром чую: приховуєш від батька щось важливе. І двадцять рочків не жив, а побілів, немов снігом присипали. Друзі-товариші казали, що ти сищик від Бога…

– Не сищик, а слідчий. Та й чого пам’ятати-згадувати про те, що давним-давно відлетіло та бур’яном поросло, – спробував перевести розмову на жарт син. – Краще скажи, які види на урожай у цьому році?!

– Урожай цього року в нас дивиться. Селянин нічого не упустить на своїй землиці. – Батько знову зміряв уважним поглядом сина. – Дивіться, ви там не продивіться. Розумні, бачу, стали. Вуса не відростили, а вже Ілліча правити. Ого скільки за громадянську накрутили. Перед смертю не кривлять душею. Не прислухаєтеся – лихо країною покотиться. А чого із сищиків пішов? Чи погнали – темниш щось?! Майстри від Бога професію не змінюють. Аркуші ж на видному місці не зберігай, якщо розлучитися з ними шкода…

На пожовтілі сторінки натрапив років через десять; перегорнув, покрутив у руках, перечитав і зберіг найперше як пам’ять про незабутні дні. Та, починаючи з тридцять четвертого року, коли загинув Кіров і народився син, зберігав у потаємних місцях ці аркуші та бюлетень із грифом «таємно», випущений років через п’ять; беріг, як вибухову суміш, як небезпечну, але привабливу для хлопчиська справжню зброю, якої майже ні в кого більше й немає та про яку ніхто ніколи не довідається.

Минали роки. Папір із листом Леніна до з’їзду і його доповнення жовтіли, а зміст ленінських слів із кожним роком набував іншого, тривожного незрозуміло-червоного значення. У нових званнях і на нових посадах час від часу діставав майор неопублікований лист; особливо часто перечитував із тридцять дев’ятого року, коли тримав у руках телеграму Сталіна про тортури, а потім після війни, коли табори затопив потік тих, хто пройшов через нацистські концтабори й кулі, а тепер відбував термін покарання за п’ятдесят восьмою статтею; сфокусованим променем розбурхували, обпалювали пам’ять ленінські рядки, але жодного разу навіть із близькими людьми замполіт не наважився говорити про лист, ніби його й не було.

Та й відношення до листа двояке: багато незрозумілого відбувається в країні, не дає спокійно жити; а іноді лист здавався нереальним, ніби з безглуздого й страшного дитячого сну; якщо прокинеться, розповість дружині чи дітям – душа відразу знайде спокій, впевненість, ту духовну гармонію, про яку лише мріяв усе життя.

Іноді майор прокидався спотілим, квапливо вмикав світло, оглядав кімнату, прислухався до розміреного дихання дружини, обходив квартиру, а ранком жінку дивував запитанням: чи не розмовляє він уві сні. Запитання насторожувало. Невже чоловік захопився іншою жінкою й боїться назвати її ім’я? Хто вона, суперниця? Небагато в селищі жінок. Усі на виду. Та любов хитра. Мало що…

Уві сні майор не розмовляв, але час від часу прокидався, виразно подумки читаючи лист від двадцять четвертого грудня двадцять другого року:

«Товариш Сталін, ставши генсеком, зосередив у своїх руках безмежну владу, і я не впевнений, чи зуміє він завжди достатньо обережно користуватися цією владою…»

Слова лунали чітко, гучно. У кімнаті – друзі. Захватаєв із помічниками. Заздрісники…

Навіть зараз, через два роки після п’ятого березня, перечитуючи ці рядки, замполіт озирнувся на всі боки, немов перебував не в зачиненому своєму кабінеті, а поміж вуличного велелюддя. Погляд мимоволі ковзав по знайомих рядках книжок, вуста беззвучно ворушилися, а коли переглядав додаток до листа, написаний четвертого січня двадцять третього року, не наважувався навіть ворушити губами, настільки нереальними й страшними здавалися ленінські слова:

«Сталін занадто грубий, і цей недолік, цілком терпимий у середовищі й у спілкуванні між нами, комуністами, стає нетерпимим на посаді генсека…»

Знову й знову майор перечитував слова, які після смерті Сталіна набували зовсім іншого змісту.

У грудях замполіта, як частіше в останні дні, раптом схолодніло, а пальці обпекло, немов тримав не пожовтілі сторінки, а розпечені в кузні металеві пластини. Руки самі собою рвонули аркуші – почувся тріск, Іван Іванович ковтнув гарячий клубок у горлі. Звук паперу, який розривають, – мов голос далекого двадцять четвертого року, наказав пальцям зупинитися. Замполіт стиснув і розтиснув кулаки. Тремтіння в пальцях припинилося. Поліз у шухляду письмового столу. Дістав моток. Прозора клейка стрічка з’єднала надірваний, немов поранений, аркуш історії, а губи прошепотіли: «Сумують від любові та при загальному гіпнозі». Але рано чи пізно істина виявиться сильнішою за життя і смерть, міцнішою, ніж кам’яні мішки і мовчання, сильнішою від фальші й страху, фальсифікації й забуття – правда історії, як живий паросток, прорве асфальт і виросте на крутих гранітних кручах брехні…

Майор кинув косий погляд на стіну, де півроку тому висів портрет людини, яка недавно денно й нощно підглядала через товсті скельця окулярів за своїми підлеглими, стежила не лише за кожним, але й намагалася проникнути допитливо-пронизливим поглядом у найпотаємніші куточки душі…

З аркушиків замполіт перевів погляд на сторінку 227. Очі звично вихопили слова, сказані Сталіним на тому ж ХІІІ з’їзді:

«…партія, – говорить Троцький, – не помиляється. Це неправильно. Партія нерідко помиляється… Ілліч учив… знаходити ці помилки, викривати їхнє коріння… ми не повинні надалі ці помилки повторювати».

Гарні слова, правильні – бурундукові зрозумілі, але не знав замполіт, майор і громадянин Іванов Іван Іванович, як їх пристосувати до реального життя. Легко помічати чужі смітинки в очах, а спробуй побачити в своїх навіть тріску, тим паче щось виправити в собі… Знає ж, що в справі Макара або Булаха не помилка – злий намір, але пішло-поїхало. Покотилося колесо несправедливості – не спинити. Ніякі гальма не допомагають… Скільки вечорів просидів, втупившись у формуляр Амби.

Майор дивився на теку, згадував щось важливе, морщив лоба, але сьогодні пам’ять відмовляла. Стала чужою. Довелося дістати газету за 10 липня. Ось воно, потрібне місце:

«…про зміцнення радянської законності та ліквідацію де-яких фактів беззаконня й сваволі». Ні, недарма просиджує над формулярами, намагаючись з’ясувати. Істину знайти. Згадав улюблену приказку підполковника Захватаєва про рубання лісу: «Тріски – вони теж у господарстві знадобляться». А якщо у відходи йдуть молоді, здорові дерева?!

Після бойовища Сивому, Булахові й Амбі карцер на користь не пішов. Доказ – втеча. Життя довело – тут немає помилки. «Помилки… Помилки… – прошепотів замполіт, дивлячись на вишикувані, неначе на огляді, книги в темно-вишневих палітурках. – Добре, якщо тільки помилки».

Усе частіше непокоїла розмова зі «Сталевим Федором». А якщо збулося?! і сльози, і кров уже підмивають фундамент?! Уявивши роботу руйнівної ріки, майор відчув, як ставало то жарко, то холодно. З далекої далечіні принесла ріка часу небезпечні слова. Зараз ще більше усвідомлював, як усе складно. І в повсякденному житті розумній, незлобивій людині легко припуститися похибки. А що вже там, на найвищому щаблі піраміди влади… А якщо людина із червоточинкою? властолюбна та зі злісною душею?! з маленькою гнилизною? Вистачає таких і в таборі: і солдатів в охороні, і офіцерів, і контролерів…

Гнилуваті зрозумілі, але Бугров – ідеально чесна й чиста людина – живе із прізвиськом Лютий. Через самодурство капітан владу не перевищить, але за найменшу провину – ніякої пощади. Особливо начальник режиму ненавидить поліцаїв, старостів, зрадників – усіх, хто служив фашистам. На кожному прихвосневі йому ввижається кров рідних і близьких, які загинули під час окупації. Дай волю скривдженому та з манюсінькою червоточинкою – страшно подумати…

Скільки ж можливостей у Берії?! Такий не тріски й дерева – ліс гектарами валив. Під корінь корчував добірний кедрівник і горіх, із радістю дотикався пилкою до буку й дубняку; потрапить під руку самшитовий гай або тисовий – зіпсує й шляхетне дерево, знищить без потреби, через злобу, аби, тішачи душу, побачити в людських очах страх і біль…

Іван Іванович визирнув у вікно. За дротом перебували Бугров і підполковник, Булах і Макар, сволота й зрадники – усі перед очима, а спробуй, зрозумій… Не вистачає знань, фактів не паперових – живих доказів…

Що ж коїться там, за Уралом, у високому світі? Своєрідна тайбола! Лісовик ногу зламає. Замполіт покрутив у руках книгу, похитав головою. Неймовірно, у сорок шостому на-друковано два томи зібрань творів Сталіна; сорок сьомий – найурожайніший, п’ять книг; а потім пішла «тягнучка»: дванадцятий – у сорок дев’ятому, тринадцятий – у п’ятдесят першому. Коли ж вийде останній?! Думав, що після смерті Вождя у видавництві спроможуться.

Але ні замполіт, ні шанувальники, ні вороги Вождя не знали, що його тринадцятий том залишиться останнім на довгі-довгі роки. А можливо, і назавжди.

Майор поклав понівечені аркушики в книгу, пішов до шафи, потім повернувся, вийняв давно написане, помістив до схованки й лише потім поставив книгу на поличку.

Через деякий час замполіт посміхнувся, дивлячись на схованку. Здається, минули часи суворої конспірації, але живе прислів’я: звичка – друга натура. Та й невідомо, як усе повернеться. Зараз потеплішало. Посуха. Ворогів поменшало. А вперіщать осінні дощі, і почнуть їх збирати, ніби опеньки у грибному місці на старих порубках, де стовбури забрали, тріски згнили – одні пеньки, вкриті мохом, стоять.

Летить час. Не помітив, коли й дружина почала в’янути. Перший онук з’явився. Приїде на літо – щебече, немов пташеня по весні, а він, дід, усе життя в тайболі. Забився в хащу й справді схожий на борсука.

Захватаєв… Чув від Кроксфорда, що після революції його керівник низький зростом різко пішов угору та пересів у високе крісло. З першою великою зіркою нещодавно вітали. У лампасах ходить. У місті великому живе. Зробив якось запит про Макара. Ніхто не зрозумів: для чого? з якою метою?

Запит прийшов незабаром після «льодового бойовища». Підполковник так і написав. А тепер – втеча.

Сурмити б хлопцеві весь термін із усіма доважками від дзвінка до дзвінка, як і сурмити йому, Іванову, в цій Богом і дияволом забутій дірі, в оточенні гидоти й сволоти, яким не місце поміж людей. По-своєму Амба правий. Зірвався – і гуляє зараз у рідній стихії. А йому, тепер майорові, куди податися? Вільній людині та ще й у погонах…

Там, за Уралом, насуваються великі зміни. Нюхом відчуває, але зрозуміти, що і як відбувається, без фактів та інформації не міг.

3

Знову Іванов згадав останню поїздку в село. Підвів трохи селянин голову, коли послабили пута. Повеселів народ. Балакучишими стали і хрещений, і брати. Сусіди рідше відводили очі при зустрічах.

– Бачиш, оживає село. Землиця почне родити, як належить, а не за вказівкою згори, – батько заговорив відверто, коли зі столу забрали пляшки, склянки й залишилися найближчі за самоваром.

– Бач, як Максимилянич[40] повертає, – втрутився в розмову й хрещений. – Податки обрізав. Інші послаблення.

– Хіба ж можна за кожне деревце гріш стягувати? – не витримав старший, зазвичай наймовчазніший із братів.

– Колотилися в громадянську, доки не зрозуміли, що гарний господар не рубає гілку, на якій сидить. – Погляд батька вирвався через спини синів, через двір, убік копиць соломи від обмолоченого зерна. – Посади селянина на земельку, щоб у нього з’явився свій інтерес – жодна сила його під ружжо не поставить. Жодними караваями господаря із земельки не зманити.

– Ти що, про неп, батьку?

– Мужикові потрібна впевненість, – начебто не чуючи сина, продовжував старий. – Справжня селянська душа завжди прагне до землі. Вмить розсипалися армії на всіх фронтах, коли селянин узявся за чепіги. Не до стрілянини, значить, йому.

– Мужикові землю-годувальницю доглядати миліше, ніж один в одного палити, – підтримав хрещений. – Тільки не вхолосту пестити, а щоб прибуток свій мати.

– Мужикові копійка – і держава не в накладі. – Сивий господар, погоджуючись, кивнув. – Здавалося, і голови великої не потрібно. А от стільки років лоба на рівному місці розбивали-кривавили. Дивно…

Старий замовк, пожував губами, немов доводив собі те, що не розумів до кінця або, навпаки, добре знав, та роками не наважувався поділитися заповітним навіть із рідними й близькими.

Мовчав батько. Мовчали сини. Думав про щось подібне хрещений. Іноді селяни переглядалися, і гостеві здавалося, що вони розуміють один одного з напівпогляду, з напівнатяку, а він, рідна кров, сидів пеньок пеньком, не в змозі злитися думками та почуттями з рідними, ніби говорили вони іншою, незрозумілою й далекою для нього мовою.

– Воно таке запитання цікавить, – коли мовчання надміру затяглося, відкашлявшись, почав старий. – Поміж людьми прошелестіло, що Максилянович – чи то син-приймак Ілліча? чи то й зовсім рідна кров – небіж?!

Брати та хрещений після слів батька, як за командою, уп’ялися поглядом у гостя.

– Чутка ж пройшла. По всій країні пащекують. – Іванов підняв над столом й опустив білотілі кисті. – Як насправді, стверджувати не буду. Дружина казала, що матінка його – лікар. Мовляв, так у них у санчастині вважають. Десь під Москвою живе. Там же й працює. Чи то в лікарні, чи то в санаторії. А прізвище – Ульянова! Ось і судіть-рядіть…

– Во-во! – зраділо подав голос хтось із братів. – Значиться, у народі недарма шепотілися. Воно, як мовиться, немає того самого димку без вогника…

Замполіт слухав, нічого не стверджував і нічого не спростовував, лише дивувався людській безглуздості в оцінках людини чи події. Після скасування податку селяни в один барабан б’ють, а поміж міських, тих, хто ближче до культури, – інші пісні.

Майор, здавалося, забув, де знаходиться. Йому б сільські або міські турботи. Бачать частину крижини, що красується над водою; її не тільки розгледіти можна, але й руками помацати, варто лише обережненько підплисти.

Чужинець, приймак або небіж – що з того: правда це чи здогад?! Важливіше, що Маленков – найнайнаближеніша людина в оточенні Вождя протягом останніх років і водночас близький друг Берії – це не вигадки бабусі з ринку… Дотримуючись приказок, що щедро сипляться через стіл, легко вирахувати людину через її приятелів…

Майже півроку минуло після розстрілу друга високого. Розстріляли за повідомленнями як ворога народу, як чорну ворожу душу й англійського шпигуна. Дотепер замполіт уникав вимовляти вголос ім’я або прізвище нещодавно всесильного міністра…

– Впевненість у законі та в порядку – щонайнайперша річ для чоловіка.

– Та щоб ніхто не втручався.

– Тільки б не хутко квапилися…

Усе чіткіше долинали до гостя слова родичів, а коли знову заговорив батько, замполіт полишив спогади, які після смерті вождя й розстрілу Берії ще частіше тривожили душу, не давали спокою. Поступово майор звільнявся від страху, нагромадженого десятиліттями.

– Поспішать знову. Надумають одним махом забагатіти – підемо з торбами по світу. А найголовніше – віру в людях украй порушимо.

– Про що ти, батьку?

– Як про що? Про цілину.

– Пишуть, що великий урожай взяли в рік нонешній. – Розімлівши від їжі, питва й чаю, замполіт розстебнув верхні ґудзики на сорочці, послабивши лещата комірця.

– Писати то пишуть. Урожай, кажуть, ваговитий узяли. Та мовчать, що довести хлібець до пуття не змогли.

– Мало, що язиками плещуть, – перебив син батька.

– Та не плещуть язиками, – старий стукнув долонею по столі і теж розстебнув верхній ґудзик. – Наші їздили на підмогу! Зерно, мов гірські хребти, височіє. Дух перехоплює від такого багатства. Душа радіє й співає. А везуть хлібець на елеватор та на станцію, то не по дорозі машини біжать – по золоту. Здавати зерно нікуди. Черга не зменшується – росте. Згорить хліб на елеваторах. Пропаде в буртах.

– Але чому? чому так?! – мимоволі вигукнув замполіт.

– Бо без голови живемо, – після тяжких роздумів видавив із себе старий.

– То що, не треба піднімати цілину?

– Чому ж не треба? Цілина – річ розумна. Сам помізкуй. Безголова жадоба губить. Головне – виростити, зібрати з поля, відрапортувати, щоб на груди галасливі керманичі почесні знаки повісили. А там – хоч трава не рости. Точнісінько, як із колективізацією.

– Так що ж, батьку, вважаєш, колгоспи себе не виправдали?

– Це ж як сказати, синку. – Старий помовчав, подумав, мов згадував пережите. – Точно не вгадаєш, як би воно сталося, коли б усе з розумом будували. Отут арифметика проста. У перший рік потрібно відкрити стільки господарств, скільки вистачить техніки. Народ придивиться, що та як. А в колективному господарстві працювати легше, техніки вдосталь; урожаї більші, адже й добрива, й наука; та й не останній аргумент – на трудодень вагомий лантух зерна колгоспник привезе у свою комірчину, і гріш дзенькне в гаманці. Подивиться одноосібник, зважить, почухає потилицю й замислиться, що осідлати: звичну кобилку з плугом і навіть сохою чи кермо трактора. Машин. Народ не силоміць треба в колгосп заганяти, не арканом тягти; відбирати, як у нагороду, трударів приймати, а не ледарів, нероб та п’яниць. Отоді, впевнений, і колгосп став би господарством-годувальником. Радістю, а не каторгою… А кому не до снаги громада, кому в радість одноосібно горбатитися – відріж земельки під зав’язку. Нехай горбиться, пуп надриває. Тільки своєю сім’єю. Без наймитів…

– Так-так, батьку, – засміявся замполіт, потім додав задумливо: – Просто до примітивності, але доладно.

– Доладно-доладно. Шкода лише, що нетями стільки років правили, правлять і зовсім страшно, коли стануть ще правити. І з цілиною – той же колгосп. Навіщо піднімати стільки землі за один-два роки. Жити людям ніде. Бездоріжжя. Елеваторів обмаль… Ось і гноїмо хліб та працю людську закопуємо, відучуємо трудитися й тих, хто без праці жити не міг. І не зрозумієш, у кого такі очі завидющо-хапущі. Підніми гектар. Вирости врожай. Збери. Збережи. Усе до останнього зернятка віддай народові. На пиріжки та паски. Копійчину одержи зароблену. Ось воно і свято. Наступного року підніми вдвічі більше. Та там, де людей облаштували, де худобині теплі приміщення, де для техніки хоча б навіс споруджений. Не за рік-два в колгоспи народ прийшов би. І цілину років 5 або 10 піднімай – лише дорогу без кісток та зерна мости. Якби не кваплячись ішли – о-ой як далеко поскакали б. І не з торбою, а зі скринею, набитою добром…

– Так, батьку…

– Ось тобі й т-так, – старий подивився тужливо на сина, махнув безнадійно рукою, закінчив сердито: – Ось таку нау-ку виніс я за останні три-чотири десятки років. Не знаю, коли ж вони винесуть. Ті, що там. ТАМ…

Замполіт, ніби наяву, ось тут, у кабінеті, бачив старого з піднятою рукою, що вказувала кудись у невидиму й недосяжну височінь.

Часто думав майор про гігантоманію. Вище за всіх. Дальше за всіх. Швидше за всіх. На диво – можуть. Вражають світ на виставках зразково-показовими виробами. Війна… Просто неба у спеку та й у холоднечу робили краще, ніж усі, і більше. Спотикаємося, падаємо, знову йдемо й знову на тому ж місці б’ємо лоба. Безлад у думках, і такий же хаос, розбрід у душах.

Іванов знову поглянув на схованку. Деякий час відкрито лежали в теках вирізки про Леніна, Троцького, Бухаріна, потім усе більше – про генсека. Спочатку Сталіна лаяли, а іноді й боляче били. У перші роки та й прослизне криве слівце.

Замполіт стулив повіки, напружив пам’ять. Здалеку, слабким відлунням долинули слова: «Багаторазово попереджав товаришів…» Ні-ні, не те. Ленінські слова навіки вкарбувалися в пам’ять, а виступ Каменєва на ХV з’їзді… Майор ледь труснув головою, ніби налаштовував її на потрібну хвилю. Зміст виступу пам’ятає, можливо, порядок слів відрізняється від оригіналу. Невиразне бородате обличчя колишнього члена ЦК прояснилося. Чітко зазвучав і голос майбутнього ворога народу:

«…неодноразово говорив групі товаришів-ленінців, я повторюю це на з’їзді: я дійшов переконання, що товариш Сталін не може виконувати роль об’єднувача більшовицького штабу. Цю частину своєї промови я почав словами: ми проти теорії єдиноначальності, ми проти того, щоб створювати вождя!»

Важко поставити знак рівності між словами Ілліча й ворога народу, хоча за своєю суттю – вони близнюки, з однієї пісні: та ж мелодія й ритм, лише інтонації різні. Та ще й мовлені в день народження Сталіна.

Тепер майор остаточно все згадав. Це трапилося двадцять п’ятого року на ХІV з’їзді партії. Образливі слова, але справедливі, хоча й вимовлені в день народження – удар під груди, навіть нижче пояса. Збіг… Чи розраховано-обачливий удар, після якого зазвичай не підводяться. Підступний удар. Ворожий. Якби не було листа Леніна, й миті не сумнівався б: ворожі пісні з ворожого голосу. Але іноді закрадався сумнів: раптом Ілліч помилився або через хворобу не все з’ясував? Тяжка хвороба може вплинути… Ось і помилився. Твердість Сталіна вважав за жорстокість, а зрадництво Каменєва й Зинов’єва прирівняв до помилки. Так багато хто думав тоді. Нерозлучна пара видала план повстання в 1917 році! Сталін не вміє вибачати. Чи в такий жорстокий час інакше не можна?!

Заблукав у здогадах замполіт. Спочатку вірив: підписані визнання справді добровільні. ТАКИХ людей не допитують із «пристрастю». Був присутній на процесах кілька разів. Спеціально підганяв відпустку, щоб потрапити до Москви.

Помічав, від бадьореньких принародних зізнань арештантів декому ставало не по собі, зароджувалися сумніви; але в багатьох зростали лють і гнів до тих, хто наважився підняти руку на найсвятіше в країні. Сам же Іванов після тієї телеграми від двадцятого січня[41] дивився на все інакше; але плив по річці, не знаючи, до якого берега прибитися. Не знає й дотепер.

Багато пройшло людей через останній табір, а лише двоє не визнали провину. Не підписали протокол. Булах – той усе може витримати. Здивував Сивий. Найпроникливіший і найдосвідченіший погляд не помітить у кволому тілі непохитного духу. Довго майор не знав про це – підполковник підказав. Розгорнув формуляр. Ні підписаного свідчення, ні визнання провини, хоча пройшов, бідолаха, через найсуворіший, найжорстокіший допит, як завжди в таких випадках.

«Двадцяте січня?! – зашепотів раптом майор. – Цього дня підписана телеграма про тортури. Двадцять першого – день смерті вождя. Випадковий збіг чи удар нижче пояса, як і сказані слова Каменєва двадцять першого грудня – у день народження Сталіна!»

Замполіт міряв кроками кабінет. Чомусь знову пригадав утікачів. Як вони там: Булах, Макар і Сивий? У погоні все може трапитися: переборщать сержант або собака. Та й Бугров може зірватися.

Лише думи про недуги країни відволікли від неприємних розмислів. Із такими, як втікачі, йому зараз усе зрозуміло, а як зрозуміти те високе й далеке, про що говорив батько, показуючи рукою в стелю. Багато чого змінилося у двадцять дев’ятому після вислання Троцького й святкування п’ятдесятиріччя генсека. Здається, тоді вперше Каганович і Ворошилов проспівали хвалебно-урочисту оду на честь Вождя. Мелодію та настрій підхопили інші, навіть ті, хто до цього бив у найболючіші місця. Заспівали й продовжували співати. Колективізація… Табори… Росія й справді була неписьменно-постоловою з дідівською сохою. А тепер…

Іванов уявив-зміряв прожитий шлях і зрозумів: пальців вистачить, щоб порахувати прожиті у спокої роки, та ба, місяці. Після громадянської війни – боротьба з бандами, із прихованою та недобитою контрою; потім індустріалізація, колективізація, шкідництво, кров і безсонні ночі; вбивство Кірова й тридцять сьомий рік; Вітчизняна й смерть Сталіна… А на доважок – лютий ворог, лютішого й підступнішого не придумаєш навіть у хворобливому маренні, якщо сказане та написане – правда. Такого накоїв, таких людей зганьбив – розкривати роками… Чи правда потоне у драговині часу?…

– Цирк, кроксворд, – як часто вигукував начальник табору.

У зоні знали про любов підполковника до цирку. Коли приїздив до Москви, то обов’язково відвідував на Цвєтному бульварі. Хоча б одну виставу. «Артист! Циркач!» – залежно від інтонації – вища похвала начальника табору й водночас найганебніше тавро.

– Такий цирк, – прошепотів майор, сподіваючись, що вже до денця випив свою гірку чашу. Берія – остання краплина. Та межа, після якої людина втрачає себе…

Стежа чотирнадцята. Катуня

На кінці тростини у відблисках багаття зміїним жалом блиснуло лезо. Макар швидше інстинктивно, ніж свідомо, відсахнувся убік. Тієї ж миті лезо стилета промайнуло біля вуха, розпороло рукав плаща й дряпнуло шкіру плеча. Величезний кулак знайшов обличчя Профа. Випустивши тростину, той звалився на землю. Юнак відкинув ногою зброю, нагнувся, згріб Пахана за грудки, рвучко поставив на ноги…

– Говориш, Амбі – амба… Я тобі покажу, вчена гнидо, амбу, – примовляв Макар після кожного удару.

Коли Проф лантухом валився на землю, хлопець ставив його на ноги і пояснював: «Ми лежачих не б’ємо»; а осатанілий кулак знову врізався в плечі, груди, голову й боки. Бив несамовито, люто, вкладав у кожен удар свинцевий тягар табірних днів, які пішли в ніщо. Спочатку Проф вив, смикався, потім хрипів, схлипував, нарешті затих. Зм’як. Тишу вечора все менше порушували примовляння Макара та його хрипке дихання.

Одначе, коли зрозумів, що бранець знепритомнів, хлопець, заточуючись, пішов до вивертня. Над багаттям, розливаючись солодкуватим запахом, усе ще парував казанок. Макар зняв із таганця посудину, відставив подалі, стиснув голову долонями, опустився на вивертень, але погляд від дикого варива не зміг відвести…

Полум’я багаття згасало. Усе навколо затопив морок. Лише крізь верхівки дерев, немов крізь дірявий навіс, визирали мерехтливі зірки. Ніч запанувала в тайзі. Темрява підкрадалася до багаття. Іноді вітерець дмухав на полум’я, язики вогню тяглися за ним, але відразу знесилені поверталися назад. Темрява терпляче чекала, доки обвуглиться ще один шматок дерева, і крок за кроком просувалася вперед. Жерла все на своєму шляху.

Макар нерухомо, мовчки сидів біля багаття, але коли темрява ковтнула казанок, хлопець немов отямився.

– Один-два, один-два.

Це була перша думка в порожній, але важкій голові. А може, й справді Амбі – амба? Стежки його й Профа під час втечі зближалися, а тепер і зовсім злилися?! Навіщо, піднімаючи біля схорону руки, сховав у рукав тілогрійки ніж?… Невже Проф правий?! Макар знизав плечима. Невже там, на волі, йому зараз вже немає місця? І головне – він ніколи своїм ТАМ не буде?!

– ТАМ… ТАМ… – немов закляття, шепотів Макар. Невже й справді злилися? Проф правильно спостеріг: у житті – дві дороги… Та й дід не раз говорив про це…

І що довше втікач сидів біля багаття, то неспокійніше ставало на душі. Іноді здавався собі мерцем. Виходив із заціпеніння лише тоді, коли пальці ненароком торкалися застарілого рубця на щоці. До подробиць пригадував розмову з дідом під час останнього побачення…

1

Після вироку суду Макар повернувся в камеру і застиг, мов нерухомий валун, на вузьких нарах, нічого не помічав, не розумів, що відбувається довкола. Усе здавалося далеким, нереальним, як сон: прокинеться, розплющить очі – поруч дід, мати, бабуся й гості, а навколо безмежна вільна тайга… В’язень розплющував очі, зупиняв погляд на стінах, загидених матюками й оголеними фігурами в соромітницьких позах. «Як же так?! Як же так?!» – постійно дзвеніло в голові.

Розумів: дві людини – не два лебеді. Але як можна стріляти птаха на гнізді? До того ж лебедя! Звір не шкодить, не почне заради потіхи рвати здобич! Чому не судили третього браконьєра? Брехав же! Ой як брехав!

Коло замикалося… Макар почувався безпомічним, як у дитинстві, коли понад добу блукав засніженими нетрями: куди б не подався – виходив на свої ж сліди… Від люті й безсилля стискав величезні кулаки, шкодував, що не послухали Герку й не залишили всіх трьох браконьєрів у болоті. Довірився б тайзі – болото й зелене безмежжя, як ніхто і ніщо, вміють зберігати чужі таємниці.

З кожною секундою ночі й дні видавалися болючішими, чорнішими, але одного разу на душі стало спокійно та легко. Важка, як після чаду, голова просвітліла, здалася невагомим, порожнім казанком.

Усе, виявляється, просто… Якщо життя занапащено – навіщо жити?… У камері «базарили» про відправку до колонії, але хлопця тепер ніщо не тривожило. Яка різниця, де здійснить свій задум: у камері, на етапі, на зоні…

Із тупою байдужістю Макар зупинився перед дверима, до яких привів наглядач. Звично проскреготали петлі. З тією ж тупою приреченістю арештант переступив поріг. Не відразу збагнув, що стоїть перед дідом…

Від несподіванки оторопів, позадкував, але важкі двері кімнати побачень із гуркотом зачинилися. Сивий наглядач підштовхнув його до лави, посадив навпроти старого, потім подивився виразно на годинник і відійшов до дверей.

Юнак із дідом привіталися, обмінялися незначними фразами. Федір Корнійович не знав, як почати розмову. Як повідомити про лихо? Чим підбадьорити? Що сказати, щоб онук міг подужати непосильний тягар майбутніх років?

Нерішучість старого Макар сприймав по-своєму, мовляв, якщо і жаліє його, злочинця, то лише тому, що своя кров. Знав би, куди ведуть – не пішов. Слова діда не усвідомлював. Відповідав механічно. Думав лише про те важливе, що спало на думку вчорашньої ночі…

– …і Микита Омелянич, і Пав Ларентич обіцяли поклопотати. Кузьма, однак, пропише. Про захисника мовчу – тому по службі належить… Так що не бери дуже в голову – по-іншому скоро все обернеться. Згадаєш мої слова. Правда – вона і є правда…

– Не беру. Не беру, – байдуже погодився Макар.

– Воно з одного боку – птах. З іншого – людина. Як би переважує. Та тільки тих і людьми язик не повертається назвати – нелюди… Якщо все так було…

– Ти що, діду, не віриш? – Голос онука затремтів. Він увесь стиснувся, засовався на лаві, немов хотів сповзти під стіл.

– Якби не вірив, не прийшов би. Та й не про це розмова, – старий покректав, покрутив шиєю, розстебнув один ґудзик на комірі, потім продовжив повільно, тяжко: – Життя – воно що хочеш підсуне. Головне – завжди й скрізь залишатися людиною. Не знеславити себе.

– Так я ж і речу про ганьбу, – майже простогнав Макар. – Як людям дивитися в очі після в’язниці? Дивитися тобі, бабусі, матері? А Жека? Оце тобі старший брат!

– А що на волі мало нелюдей? – ця фраза скотилася з губ старого гладенько, а на наступній запнувся, немов із набитої стежки повернув раптом на бездоріжжя. – А в ганьбі… Ганьба – вона… Мало ти, онуку, прожив, щоб про ганьбу… Ганьба…

– Тобі легко, – посмішка скривила губи юнака. – Сам же говорив про щербинки, як вони душу тривожать. Дядько Макар зрозумів би… А ти, діду… Куди тобі, коли сам світлий та чистий, мов вода в озері нашому, де народжується джерело. А ще партизанив! Чарки не бачив у тебе на свято. Навіть коли син приїхав. Тютюну не знаєш. Один гріх – люльку порожню смокчеш…

– Ну, онуку! Ну й уважив. Виходить, недарма топтав земельку й стежки в житті прокладав, коли таким тобі видюсь, – легко почав старий, потім знову заспотикався. – А про життя моє… Про життя… До денця нікому не відкривався. Діти не знають. Зараз… Зараз, коли лихо таке… Не знаю, як із маткою й житимемо… А ти говориш про ганьбу…

Федір Корнійович відкашлявся, кинув косий погляд на чужинця. Маячить біля дверей, немов і не помічає їх, а сам вуха, як рись, нашорошив. Тяжко говорити про таке при сторонньому, але й мовчати не можна, а то зовсім заклинить. І так скільки днів набирався рішучості!

– Так ось, онуку. Одружився, як тепер говорять, по любові. Два роки за дівкою ввивався. Півнем ходив-обіхажував. А Катуня моя красою на весь повіт і навіть губернію славилася. Син повітового старшини сватався. Батько його ледве не на колінах просив… Родом Катуня з наших місць, але коріння козаче. Пращури її, як і мої, прийшли з-під Дніпра, коли цариця козачу вільність порушила.

Так ось, обвінчалися ми з Катериною. Місяць-другий минув. Ще не вжилися як потрібно, а я давай норов дівочий ламати. Козачу гордість вибивати. Особливо – як вип’ю.

Розумієш, онучку, не любила вона, коли під хмелем додому повернуся, а ще більше, коли чіплявся п’яний. Із тверезого чоботи зніме, поставить балію з теплою водою; бувало, й ноги інколи вимиє, витре, коли на роботі натомлюся. Але коли вип’ю, тікає. Точніше, сяде на лаву в куті під образами – залізом розпеченим не підняти. Тут мене і заїдало: як, мовляв, так – баба й не кориться! Одним пальцем переломити міг. Адже чоловіків із півудару валив. А тут – баба. Тендітненька. Ще й на своєму стоїть. Квасу попити не подасть! В очі дивиться чи то з викликом, чи то з докором-презирством, чи то… Та, ти знаєш, і слівця підходящого не підберу. Одним словом, без тепла. Лихо зиркає…

Так ось, розбере мене під хмелем, гординя в голову вдарить – усе в хаті поламаю, потрощу й поб’ю. Так вона місяць не підпускає. Характер показує… Що силою візьму, те й моє. Тільки яка ж це любов без ласки…

Ну та, гаразд… Ти от посміхнувся, онуку, а мені не до сміху. На три-чотири місяці йшов із чоловіками теслювати. Не те щоб на життя зовсім не вистачало – руки взимку роботи просили та людям красу віддавали. І така журба дошкуляла, бувало. Так душа боліла – хоч з артілі тікай. Любив я Катуню міцно. Можна сказати, до нестями. Бажаніше нікого не знав. Певно, усім підійшли один одному. Так рідко люди сходяться. Тільки не могло моє чоловіче нутро упокоритися з її непокірливістю. Ну хоча б очі опускала! Ні ж, пропалює, бувало, до самого нутра. А очі в неї – глибокі, із зеленцем. Мов дві гальки в джерелі обкатані. Блищать і блискають із-під вій крутих та довгих.

Так і жили: то любов до безтями з кулаками, то на заробітках туга із сокирою та пилкою. На третю зиму, здається, Катерина до осені другого сина принесла. На Різдво, як заведено, з друзяками піддали. Випили, потеревенили, ще додали. Коротше, набрався гидоти, немов діжка біля вигрібної ями. Додому причвалав. Дивлюся, Катуня моя – у руки ніж і шепоче: «Торкнешся – порішу. На каторгу піду. На шибеницю, але з мордобоєм жити не буду». Тут уже я в раж увійшов і себе вперше в житті не пам’ятав. Віддубасив її, як у нас говорять, на ухналь[42].

Два дні вона кров’ю харкала. Тиждень підвестися не могла. Думав, Богові душу віддасть. Ходжу – сам не свій. Готовий кулаки-кувалди до ліктів відтяти. Горло собі перерізати. І розумієш, яка вона, наша чоловіча психологія. Жалкую не тому, що побив, а тому, що в раж увійшов. Мовляв, перестарався трохи. А очуняла Катуня після свят, трохи оклигала, встала – отут і зовсім виправдання знайшов. Де це бачено, щоб своя ж баба на чоловіка руку піднімала. Та ще ножем погрожувала. Так себе виправдав і їй пояснив.

Ну, думаю, після такої «науки» скориться Катерина. Але ж – ні! Сама ледь на ногах стоїть, чорна ще, а очей не опускає. Стріляє зіньками. Ходжу знову розгублений, придивляюся з усіх боків, а зрозуміти нутро її не можу. Різні баби в селах… Бували з норовом. Тільки все одно чоловік за два-три місяці обламував, а тут – третя зима розтанула.

2

– Напередодні відходу на заробітки, після яблучного та медового спасів, коли задощило, загуляли з дружками до світанку. Піддали на всі двісті. Як годиться, і чарку на коня. А звичка в мене така була: як переберу й надумаю Катерину бити, не стукаю у двері – рушу плечем або скло видавлю, схоплю раму за хрестовину, лише цвяхи скриплять. Того разу вікно висадив. Саме півень проспівав. Думаю, до чого б це? Пам’ятаю, голову просунув – теплом знайомим вдарило й варениками. Облизнувся. Помацав постіль. Далі, як у яму, провалився.

Отямився – довбешку ломить. Нутро палить. Очей не розплющу. Де? Що сталося? Хотів перевернутися – ні руками, ні ногами не рушу. Відчуваю, лежу на м’якенькому. У бік не давить. І пахощі від волосся Катуні на подушці відчуваю. Виходить, удома. Полегшало на душі. Розліпив віки – перед очима квіточками рябить. Подушку впізнав. Повернув голову – Катуня стоїть. Тільки розпливлася, як крізь каламутну воду дивлюся. У ногах діжка з-під квасу, і наче з неї парує. Подумав ще, чому діжка не на місці? Відразу не зрозумів. Пити ще попросив. «Зараз напою, – здалеку долинув голос Катуні. Вихопила вона з діжки щось довге, тонке. Замахнулася. – Ще?» – запитує.

«Ну так, пити хочу», – відповів і рукою до спини, там, де раптом запалило. Сіпнувся – рука на місці залишилася. Як не моя. «Зараз напою. Від душі напою», – повторила Катуня й знову руку підняла. Тут до мене й дійшло…

Рвонувся всім тілом – ліжко ходуном. Думав, розвалю. Та де там! Сам змайстрував, кожний завиток виточив. Катерина сповила по науці й руки та поперек ланцюгом прихопила – не понадіялася на віжки.

Шмагає, але болю немає. Бачу, як замахується, свист різки чую, а далі так собі – наче комарі жалять під дощ. Як видно, лють мізки туманить, і гординя зі всіх дір пре. Розумієш, чоловіки шестеро проти одного йшли – долав. Клишоногого з ножем брав. А тут лежу в одному спідньому, і баба своя шмагає…

Останні слова Федір Корнійович прошепотів ледь чутно. Наглядач біля дверей за звичкою кашлянув у кулак, ледве не сказав: «Не шепотітися», але вчасно стримався. Він із цікавістю слухав сповідь і, хоча час побачення минув, промовчав, відчуваючи, що це не проста зустріч, що цей зігнутий старий недарма її домагався. Найчастіше в цій порожній, незатишній кімнаті більше мовчать або сльози ллють, але такого, як сьогодні, за свою службу він ніколи не чув і не бачив.

Від кашлю Макар здригнувся, ковзнув безглуздим поглядом по наглядачеві й заґратованих вікнах, відсунувся від діда. Очі знову згасли. Затуманилися. Старий стримав зітхання. Не передати словами, як тяжко ворушити минуле, але ще тяжче бачити неживі очі. Адже заради онука завів сьогоднішню розмову. Хоча рани на тілі давно загоїлися й не болять, але рубці на серці нагадують про себе, немов у негоду зламані кістки. Щоб виграти час, старий потягнувся за кисетом, набив люльку, але, як завжди, не закурив, відкашлявся й ще повільніше, ніж зазвичай, поважно загудів зненацька зміцнілим голосом:

– На чому я зупинився?

– Про різки. – Макар скоса поглядав на діда й, стримуючи посмішку, намагався уявити, як величезного чоловіка могла відшмагати жінка.

– Отож про різки. Не знаю, скільки Катерина шмагала, тільки раптом чую – дихає частіше, тяжко й із хрипом. Ну, думаю, аби тільки розв’язала… Та ба! Кинула різку в діжку, квасу попила, посиділа на лаві, відпочила й знову за «роботу». Отут у мене весь хміль ураз і вийшов. Біль почав дошкуляти. Повернув голову до стіни, губу прикусив, а вона шмагає. Б’є, б’є, зупиниться, передихне трохи, піт рукавом зітре й знову смугує. Мовчу, гординю свою показую. Пам’ятаю, як над нею знущався – слова не видавив. Хіба що здригалася та обличчя руками закривала… Горда жінка! Як же я, чоловік, слабість перед бабою покажу?!

Не знаю, скільки хворостина по спині гуляла. Час застиг. Пам’ятаю, повернула Катерина голову за патли й простогнала: «Ти що, спиш? Чи дерев’яний? – А в голосі, не зрозумію: чи лють, чи образа. Зазирнула в очі, і я вперше в житті відвів погляд. – Мовчиш?! Усе одно бачу: і тобі через силу терпіти, ір-роде. Можеш не бундючитися. Сама знаю, що це таке. Повий трішки. Я завжди плакала, душу полегшувала, коли ти засинав, стомившись».

Прочитала, як молитву, і знову за різки. Скрегочу зубами. Губи кусаю. Після її слів терплячка луснула. Хотілося завити вовком голодним узимку. Або в пастці.

А Катерина смугує. Пройде від попереку до шиї і по-новому заходить. Шмагала з перервами, доки у вікні світати почало, а я знепритомнів. Усе байдуже стало: Катерину в тумані бачу, і голос приглушений, наче знадвору долинає. Однак і тут вона мене в дурні пошила. Дотепер не знаю, чим? як угадала, що даремно б’є? Кинула різки й мовила, відпочинь, мовляв, трішки, а сама по господарству порається: настав час корову доїти й свиням корму дати. Щоправда, спочатку коня не хотіла годувати, твій, мовляв, а після зауважила: «Худобина безвинна».

Мотається Катерина, а в мене злість хмелем бродить. Слів не знайду, щоб розповісти. Ніколи не думав, що така безсердечна та жорстока. Завжди була щедрою на добро. Такою й люди знали.

Набрав сили ранок. Ближче до обіду, чую, сусід при-йшов. Посмикав двері раз-другий, покликав і затих. «Ну чого, поклич! Удвох подужаєте!» – глузує Катерина. Мені ж краще смерть, ніж таку ганьбу на люди винести.

Почекав, доки сусід пішов, і нумо перину орати. Кручусь, немов ведмідь у пастці. Зубами дерево гризу. Пальці від натуги синіють. Шкіру об віжки й ланцюг обдер, а ліжко не відгукнулося піснею люті. Казав же, для себе робив. Як Ісуса Христа, розіп’яла навитяжку й так кисті та щиколотки прихопила, соломинку не просунеш. Ричу: «Уб’ю… Шматками рватиму…» – «Так тобі мало. Думала, хоч що-небудь зрозумів, проклятущий. Погрожуєш! Перегодь у мене. Зараз повчу». Дивлюся, Катерина за ніж і до мене. А ніж довгий, тонкий. Свиней ним різав. На ведмедя ходив. Ну, вирішив, кінець! Прийшла за мною бліда з косою. Подумав про життя вперше. Підійшла дружинонька. Ніж тремтить. Я очі заплющив і вирішив, усе одно не попрошуся. На гордині тримався. Чую, тріщить спіднє. Порішила б краще. Залишився, у чому мати народила. У чому світ побачив. Заволав. Лютую-лаюся. Вона мовчки різкою шмагає. І все по м’якому місцю. Ну, думаю, увійшла в раж. Амба мені. Або, чого доброго, скалічить… «Відразу рішай, – як про милість почав благати. – Все одно комусь із нас не жити!» – Тут Катуня враз обм’якла. Очі туманом вкрилися. Підборіддячко тремтить. Різку кинула! «Ідоле товстошкірий… Нічого не зрозумів!» – заголосила Катерина, і я вперше побачив сльози її.

Федір Корнійович замовк, немов умиваючись, провів лапастою долонею по обличчю й продовжував задумливо, тихо, не дивлячись Макарові в очі:

– Сльози, вони різні бувають. Пам’ятаю, як «учив» Катерину – мовчала. Мене ж відшмагала й сама мокротиння розвела. Видихувала з натугою, із хрипом. Немов виривала слова з душі: «Ти ж, вважай, завжди мене зв’язану бив. Навіть не бив – калічив… Я ж як заєць супроти ведмедя! Над ким куражився-збиткувався? силоньку показував? Чи я господиня ледача? чи дружина невірна?! Іроде залізний! Хоча б раз подумав про це?» І справді, таке в голову не приходило. І що слабша від косоокого – точно. У зайця хоч ноги довгі та нора вузька – ні ведмедю, ні вовку не дістати. Та й кігті в косого залізні. Інколи впаде на спину і розпоре задніми лапами живіт кривднику від горляки до хвоста. А їй куди бігти, ховатися? Та й характер не той. Кажу ж, горда…

Знову схопила Катерина різку, замахнулася та як завиє, немов голосить над небіжчиком, а кожне слово – цеглою по моїй голові. Як зараз, чую той свист останньої різки, біль та схлипування. Бушує образа на Катерину й біль за себе – усе змішалося. Відчуваю: в роті солоно. Очі щипає. Відвернувся, щоб слабкість не показувати, а вона якби і не побачила б, усе одно серцем зачула. Повернула за гриву й стогне: «Прорвало – так дивися на мене. Хочу бачити душу твою кам’яну».

І така жалість у душі спалахнула, немов серце моє, як поліно, надвоє розвалили. Не стримався, завив! І не від болю, хоча різки шкіру спустили, але й дотепер не підберу слів до того почуття. Розумієш, онуку, коли шмагала – злобила, а тут здригається все сильніше, начебто різка по ній ходить; і на обличчі, і в погляді – страждання, мука. Кожен удар у мене видінням віддається: і де бив, і як бив – усе перед очима; ніколи не думав, що міцно так у пам’ять вкарбуватися може, та ще й у п’яного. Напосіли спогади. Вию на повен голос – зупину немає. І вона підтягує. Знаєш, коли мати й дитя разом квасяться?!

Отож купно гудемо-підвиваємо. Не знаю, чим би це скінчилося, але не змогла Катерина витримати виття мого. Віжки розрізала. Ланцюг відімкнула, але ніж із рук не випускає. І стежить за кожним моїм рухом.

Однак даремно боялася! Добу не підводився з ліжка. Лежав на всьому закривавленому та мокрому. В стіну дивився. Катерина до мене не наближалася. Мовчки поставить на ослін їжу, питво й мотається по господарству. Щоправда, вночі задрімав на годинку-другу, мабуть, зовсім ослабнув. Прокинувся від болю – Катерина салом борсуковим спину змащувала. Побачила, що не сплю – і від мене. Сама ж від сліз захлинається. Силу-силенну передумав. Другої ночі Катерина зовсім із сил вибилася. Дивлюся, задрімала на лаві: рот відкритий, сама смикається уві сні, а ніж не випускає. Підвівся через силу. Тіло, як не моє – пальцем не поворухну. Ступив крок, Катерина зіскочила – і до печі. Рогач у руки й погрожує: «Порішу, не підходь!» А очі люті, палають, як у рисі підраненої. Дотепер замружуся й бачу її біля печі: мов пружина, люта, не підступитися – дивитися лячно.

Постояли так один проти одного. Обвів поглядом наостанок світлицю, одягся з гріхом пополам сяк-так, прихопив рушницю, кликнув собаку й мовчки – в тайгу.

3

З-під бриластих брів-нір дід поглянув на онука: чи слухає? Чи розуміє, в чому відкривається? Навіщо душу роз’ятрює? Макар нетерпляче засовався на лаві. Старий продовжував сповідь:

– Ледве дістався до зимарки. Відлежувався з тиждень. Добре, що потепліло. Та й припаси деякі, як звичайно, там зберігалися. Оклигав трохи – й ходу. Світ за очі. Тільки б якомога далі від своєї ганьби. Майже осінь та зиму вовком-самітником жив. Потім до людей вийшов.

Спочатку ковтав по-чорному. Не прохмелявся. У чарці та жінках розради шукав. Однак із кожним днем важче ставало. На жінок дивитися не міг. У кожній шукав щось від Катуні. Усі остогиділи. Жодна не змогла за нутро зачепити. Більше року томився. Вештався разом із цюцьком. Сам став схожим на собаку-безхатченка. З’їдала туга. Охляв, немов вобла сушена. Ось-ось Богу душу віддам… Не все так просто в житті. Як би тобі пояснити… – Федір Корнійович обвів поглядом кімнату, немов щось вишукував. – Сам мисливець. Тайговик! Знаєш про облогу?

– Пам’ятаю. Ще хлоп’ям на вовків ходили.

– Правильно, онуку! Тільки додай сюди й лисицю, й лося. Щоправда, про них чомусь і в книжках забувають. Точніше, про їх облогу нічого немає. Обкладуть зграю – вважай ніхто нікуди не рипнеться. Ганчірочки-прапорця червоного забояться. Отут і сміх, і гріх. Голіруч звіра бери…

Федір Корнійович згадав якийсь випадок. Розповідає дід, а Макар подумав, що з лиха старий заговорюється.

– До чого веду, – продовжував Джовба. – Звір звіром, але й у кожної людини своє коло. Не те, що вискочити – ніс за нього висунути лячно. І не стільки лячно, скільки тяжко себе здолати. Свою гординю переламати. Але буває іноді, хоч і рідко, що й звір себе пересилить. Пам’ятаєш?

Макар пам’ятав. Того разу виводок узяли. Лише один вовчисько вирвався. Як крізь землю провалився. Почали сліди читати та звіряти. Ось вони ланцюжком біжать – і раптом метрів за шість від прапорців, мов повітрям перелетів сірий. Потім придивилися: чи то нора в снігу, чи то борозна. А снігу того року, як ніколи, випало. Мисливці – рушниці напоготові й уперед по цілині. Дійшли до прапорців і ще метрів сім, не менше. І знову сліди. З-під снігу. Щоправда, від страху сірий «у штани» наклав. Але пішов. Зміг страх здолати. Через звірину стихію переступив. Мабуть, сильно жити хотів сірий…

– Як бачиш, онуку, головне – захотіти. Я доки бродив, довбешкою, серцем чимало зрозумів. А чоловіча гординя не упокорюється. На своєму стоїть. Немов біс злючий поплутав. Я, можна сказати, життя доживаю, але ніколи не чув, щоб жінка свого чоловіка відшмагала, як бешкетника злісного. А ти говориш про ганьбу… Яка в тебе ганьба? Суд та строк ще не ганьба, коли діло не ганебне. Не зрозуміти, певно, наше нутро навіть тим, хто в штанях народився… Ганьбу кожен по-своєму розуміє.

Старий звично посмоктав незапалену люльку, подивився на кисет і продовжив задумливо-тяжко, немов неохоче:

– Ну та, гаразд. Усю Росію-матінку об’їздив. Пройшов від моря й до моря. Не було дня, щоб не думав про свою ганьбу. Не згадував дітлахів і Катерину. Перед осінню на другий рік, як перед смертю, у рідні краї потягло.

Повернувся. Та село своє за сто верст обходив. Через людей довідався про дітей. Як тримає-носить себе Катерина. Що про мене говорять. Яких тільки байок не чув, але про шмагання ніхто жодним словом.

Пам’ятаю, як нині. Усе трапилося на ярмарку. Навкруги тиснява. Рябить від строкатості. Галас, як на весіллі. Люди виряджені. Веселяться. Радіють. Кудись поспішають. Щось приміряють. Подарунки рідним беруть. У мене ж – туга. Квапитися нікуди.

Раптом дивлюся й очам не вірю – зіштовхнувся з ненаглядною віч-на-віч. Спину так і обпекло. Перед очима Катерина: то з різкою, то обличчя закриває від кулаків, а в душі стало гаряче-гаряче, начебто масло пряжене влили. Уперше в житті серце своє почув: спочатку закалатало, потім стислося, мов лапою пазуристою хто здавив. Зніяковів. Подумав, може, не впізнає: у лахміттях, бородою заріс, зростом начебто подрібнішав. Крок зробив убік, хотів мимо пройти – Катуня сполотніла, напружилася. У руці лезо ножа блискавкою сяйнуло. Звідки взяла, не знаю. Однак приставила до горла, застигла на місці, тремтить, а очі – порожнеча: ні бажань, ні життя. Одне слово – мертві. Як зараз, чую шепотіння: «Торкнеш, Федю, порішу. Себе порішу…» І це «себе порішу» по-новому нутро перевернуло, ніби за час поневірянь із меду, перегравши, медовуха вистоялася.

Останню фразу старий вимовив тихо, немов не вистачило ні сил, ні подиху.

– А що ж потім, діду? – отямившись, запитав Макар.

– А що потім… Помирилися та й жити почали, – повільно відповів Джовба. – Адже від своєї судженої нікуди не дінешся.

– А бабуня? – здивовано поцікавився Макар. – Коли ж із бабунею зустрілися?

– Ти що пеньок, Макарчику?

– Тож бабуня – та сама Катерина?!? – Макар невпевнено подивився на діда. – Наша ба-а-буня?! – Уже зовсім роз-гублено протягнув він. – Вона ж і голосу ніколи не підвищує.

– Бабуня Катуня! Саме вона. Якщо не зважати на прожиті роки. – Федір Корнійович хотів ще щось додати, подивився на онука, зам’явся, показав кисет. – Це її… Ще нареченої…

– Пеньок-пеньок, – забубонів хлопець, виправдовуючись. – Хіба винний? Усі кличуть бабуня… Ну ще Тарасівна! Навіть ти, діду, не називав інакше.

– Не виню тебе, онуку. Це ти вибач, що вивернувся перед тобою, немов куций зі шкіри вистрибнув… Дуже тяжко на душі. Недарма кажуть, що радість, як і лихо, поодинці не ходють…

– А ще що трапилося, діду? – тільки зараз до Макара дійшло, що зітхання й злива слів старого стосувалися не лише його.

– Бабуня ж наша, – старий задихнувся, знову покрутив шиєю, розстебнув ще один ґудзичок на комірі, але його голос так і не набрав сили; слова виривалися сиплі, з паузами. – Після суду… Як тебе повели… Стала нерухомою… Правою половиною… Суль-суль…

– Інсульт! – Поправив і водночас перебив Макар діда.

– Во-во, онуку. Так і доктори інсулять. Прямо в залі суду й зінсулилася… Звідтіляль і в лікарню звезли…

– Оклигає, діду! Ось побачиш – оклигає, – уперше за час побачення арештант заговорив із запалом, очі його заблищали, ожили.

– Повинна б. Протягом життя ніколи не скаржилась. Завжди на ногах. Лише у війну після загибелі когось із дітей скрикне, потримається за голову, збреде кудись на півдня й знову в строю… І жодної розмови більше. Жодної сльозинки… Дивися, Макарчику, доки папери ходитимуть туди-сюди – кріпися. Не спозорь чоловічої гідності й роду нашого. Найпізніше – до весни повернешся, так і захисник баяв.

Вирішивши, що найголовніше вже сказано, наглядач виразно покашляв біля дверей. Він і так зробив послаблення – час побачення давно минув. Старий і хлопець поглянули на чужинця, підвелися разом, дійшли до відчинених дверей, але на порозі затрималися.

– Дивися, Макарчику. Там совісті не загуби. ТАМ, ТАМ, – повторив дід, махнувши ключкою кудись убік.

– А можливо, тепер совість мені не потрібна, – не дивлячись на діда і сам не знаючи навіщо, прохрипів Макар.

– Усе-таки пеньок ти в мене, Макарчику! Чого навчав роками? Для чого сьогодні себе вивертав? – загудів старий, і голос його з кожним словом міцнів, звучав впевненіше, хоча з болем і тугою. – Виходить, вигодував, виростив, а душу не вклав?! Вигнало за двох, а ще зовсім бата…

Федір Корнійович помовчав, думаючи про щось своє, безнадійно махнув рукою. Бата! Макар знав: у діда це найласкавіше слово. У всій окрузі не почуєш такого. У нього багато незрозумілих, нетутешніх слівець…

Відвідувач підвівся, тяжко сперся на ключку, обійняв Макара й засипів:

– А про всяк випадок – пам’ятай: головне в житті – завжди й скрізь залишатися людиною. Тому там… ТАМ… ТАМ… – Старий хотів ще щось додати, але захрипів, закахикався й квапливо відвернувся, прикрив обличчя долонею.

Макар пішов… А коли озирнувся – дід стояв посередині коридору, підпирав сукуватою ключкою підборіддя й дивився йому вслід. Таким діда і згадував усі ці довгі роки: високий, ледь згорблений, кошлатий, на трьох ногах…

4

Долинув тихий стогін. Шерех. У кривавих відблисках багаття з темряви виступила понівечена подоба людського обличчя. Проф обережно торкався пальцями щік, носа, розпухлих губ, плечей, грудей і незрозуміло мукав, випльовуючи зуби.

– А-а, вчена вошо? Живуча… – Макар підскочив. Згадуючи діда, зовсім забув про Профа. Не знав, що самому робити. А тут ще цей виродок.

– Макаре, Макаре-е-е, – тривожно затяг Проф, намагаючись відсунутися від брили, що нависала все ближче. – Що хочеш, Макаре! Тільки жити…

– А він? – Джовба простягнув руку убік плаща.

– Він сам наштрикнувся на перо, – заквапився Проф.

– Наштрикнувся?! Гнидо…

– Ні, ні, Макаре, – затуляючись рукою, хрипів Проф. – Маестро все одно пропав. Бачив – запсихував. А псих, що хочеш викине. Під час втечі псих – тягар.

Вогонь за спиною приховував вираз обличчя й очей хлопця; над Профом нависла величезна темна брила, і якщо зірветься… Пахан раптом обхопив руками чоботи Макара.

– Сам не знаю, як пришив. Із голодухи… Потьмарилося… Терпець урвався. Усе, що хочеш, тільки жити. Жити…

– Жити! – Юнак стусаном відкинув Профа. – А друг, що дорожчий за брата?

– Скажи я слово, і Маестро… Та він би тебе… – хрипів Проф у відповідь. – Його вибрав… Сам знаєш, у втечу завжди «корову» беруть. Без «корови» розумні люди не тікають. Ще в таборі його вибрав, коли надумав кігті підірвати. Не лише для себе вигадував…

– Не для себе… – задихнувся Макар.

Схопив Профа за ватник, поставив на ноги й замахнувся. Відлетівши до багаття, той звалився на землю. Лежав мовчки. Не рухався. Вдивлявся в дикі очі Джовби й розумів, що зараз йому виносять вирок…

– Г-г-га-а-деня-я-я, – засичав Макар, крокуючи вперед.

– А ти-и-и! Чим ти-и-и кращий від мене?! – заверещав Проф. – Я! Я пришив Маестро. Так-так! Пришив за законом! За законом втечі! Тепер що? На мене випала карта?! Той, хто сильніший, завжди зверху… Швидко ж ти, одначе, засвоїв це. Розібрався в нашому Законі. Головне – не запізнитися… А тут, сам знаєш: ведмідь – прокурор. У свідках – дерева ходять!

– Ти-и! Ти-и! Гни-идо-о! – Макар, мов із розгону налетів на дерево, зупинився, потер долонею чоло. – Так ти, крисо, прокурора захотів? За свідками, вошо, занудьгував…

– Вибач, Амбо, сам не знаю, що базарю, – Проф із зусиллям перевернувся на живіт, підповз до хлопця й знову обхопив руками чоботи. – Усе, що хочеш, Макаре… У мене на волі й монета, і рижина в заначці… І камінчики в пляшці… Ого-го скільки… До останнього віддам… По-собачому служити стану. Тільки помилуй!

Проф спробував встати на коліна, але незграбним рухом ноги перевернув казанок. Макар сіпнувся, позадкував. Перехопивши погляд юнака, колишній Пахан зашепотів:

– А з цим – як накажеш… Як побажаєш… Можна…

– Зарий, вошо вчена… Зараз же зарий! – загримів Макар. У голосі його лунало стільки люті, що Проф відразу схопився на ноги, забув і про біль, і про понівечене обличчя.

– Я зараз, Макаре, зараз… – Проф квапливо, немов кріт лапами, запрацював руками; не звертав уваги на зламані нігті, на зідрану шкіру, не відчував болю, а упивався в землю, кидав на Макара тривожні погляди й шепотів: – Я зараз, Макаре… Зараз… Усе, що хочеш! Що твоя душа зажадає…

Хлопець присів на вивертень, щоб угамувати тремтіння.

Виривши яму, коронований Пахан на плащі волоком перетягнув туди рештки Сергія, і відразу звалився на землю – закидати могилу вже не зміг. Знав, жодна сила не підніме, не підніме навіть найгрізніший оклик. Не стільки від утоми, скільки від усвідомлення, що все минулося, Проф не міг поворухнути пальцем, відчував лише, як тупо ниють живіт, боки, груди, плечі, але ще сильніше палить розбите обличчя й чорні від землі долоні…

Зв’язавши Профа, Макар усю ніч просидів біля багаття. Тяжкі думи ятрили втікача. Відчував себе таким же безпомічним, як у дитинстві, коли вперше потрапив у тайгу. Ось вона величезна, дрімуча, незнайома; і бродить він у зеленому неосяжному безбережжі й не знає, чи вийде коли-небудь до тепла, до людей. Але тоді було легше: у тайзі стежки трапляються, можлива зустріч із мисливцем, та й дід не залишить у лиху годину; зараз же немає з ким порадитися, ніхто не простягне руки; тепер він сам на сам із життям і совістю; та й сидить не в нетрях, а в центрі величезного згарища, оточений, як вовк, червоними прапорцями. Згарище мимоволі запалив на озері сам, під час оборони, у пориві самозахисту й люті, але тепер до однієї пожежі додалися інші; згарище з кожним днем росте, розширюється, все тяжче вирватися з цього попелища – ось воно простяглося перед ним: неосяжне, порожнє, мертве… Облога згарищем…

Макар механічно підкидав у вогонь сухостій. Здається, сьогодні вперше в житті по-справжньому з’ясував мудрість пісні вогню. Жилаві смолисті галуззя ніби повторювали слова діда; іноді вони потріскували, кидали до ніг палаюче вугіллячко, немовби сварячи за нетямущість і легкодухість… «Ну, ну, досить», – ледь чутно шепотів юнак, час від часу звертаючись до вогню, як до живого. Дід завжди розмовляв із багаттям, а внук тоді підсміювався: мовляв, зовсім зістарився тайговик. Сьогодні ж утікач із полум’ям не тільки розмовляв – радився.

Перед світанком Макар присів на повалену модрину, схилив голову набік, зіперся на шорсткий стовбур сосни і задрімав. Ледь помітна посмішка ковзнула по давно неголеному обличчі. Втікач щось замурмотів, задоволено чмокаючи губами; аж ось посмішка зникла з обличчя, хлопець насупився й виразно прогудів уві сні: «Ну, ну, іду. Іду…»

Захопивши інструмент, Макар, як велів дід, пішов полагодити огорожу. Рука ще тяглася до деревини, коли у двір в’їхав на Буланому вершник. Хлопець ніколи не бачив дядька Макара, але відразу впізнав його, як і знаменитого жеребця. Дивувався: чому кінь часто спотикався й боком крокував густою травою? «Та він же старий! До того ж одноокий!» – згадав оповідь діда. Юнак кинувся назустріч, радісно посміхнувся, але Одноокий заіржав, здибився – хлопець ледь устиг відсахнутися від стрімких копит.

Кілька разів Макар намагався вскочити до хати, але розлютований жеребець відрізав від дверей, а дядько Макар показував пальцем, погрожував батогом. Регіт його зливався з іржанням коня.

Зненацька двері хати відчинилися. На ґанок вийшли дід, бабуся, мати й однорукий чоловік у військовій формі. Чоловік високий, плечистий, але навіть його неосяжних грудей не вистачило для всіх орденів і медалей: вони спускалися на живіт, поблискували на боках, на спині. Та це ж батько! З лементом: «Та-ту-у!!» – Макар кинувся до ґанку, але батько й дід погрожували кулаками. Погляди в усіх осудливі, недобрі, а бабуся, їхня тиха бабуня, зірвалася з ґанку й нумо лупцювати онука різкою…

Через пролом в огорожі юнак кинувся в тайгу, але бабуня й Одноокий не відстали. Ще трохи – не минути безжальних копит. Регіт вершника, сміх бабуні й іржання Одноокого зовсім поруч. Захлинаючись не стільки від утоми, як від образи, хлопець підбіг до озера й кинувся у воду. На березі Одноокий здибився, злякано заіржав, позадкував і поскакав у тайгу.

Макар, дивуючись незрозумілому переляку коня, полегшено зітхнув, хотів зануритися, та раптом помітив: в озері замість води – кров. У крові плавали величезні шматки м’яса, білосніжне пір’я, а замість водоростей – волосся. Кожен помах рук давив жовторотих пташенят, які ще «не одяглися» в пір’я, розбивав яйця; юнак уже весь у крові: кров на одязі, на обличчі; від теплої крові, що парувала, й солодкуватого м’ясного навару перехопило подих; з останніх сил він дістався до протилежного берега, із зусиллям виповз на зелену траву й відразу натрапив на двох чоловіків – ті лежали тихо, сумирно, немов заснули.

А в небі стояло надривно-несамовите, пронизливе: ганг-го, ганг-го; лебединий стогін наростав, линув, заповнюючи собою світ…

Захлинаючись у лементі, Макар заткнув пальцями вуха, потім, очманіло мотаючи головою, підхопився з колоди, розгублено озирнувся.

Багаття майже згасло. У досвітній тайзі безлюдно. Тихо. Втікач тер долонею потилицю, крутив головою, але ще довго рвав вуха та краяв душу несамовитий лебединий стогін…

Стежа п’ятнадцята. Повернення погоні

1

Лютий гавкіт, гудіння двигуна й клацання засуву злилися воєдино. Замполіт виглянув у вікно.

– Стояти! – долинуло раптом від вахти. – Кому сказано стояти, падло! Куди преш!

Перед вахтою стояла машина. Не табірна – чужа. Водій розгублено тупцював на місці, поглядав на солдата з автоматом і на здоровенну чорну собаку. Єфрейтор на вахті прислухався до голосу, що долинув із кузова, вкритого брезентом.

– Ось, привіз. – Водій махнув рукою вбік кузова. – Ваших привіз!

Солдат біля вахти опустив автомата. Водій брязнув засувами, відкинув задній борт. Із темного кузова донісся стогін, метушня – з’явилася в армійських офіцерських чоботах обірвано-брудна людина, яка заросла багатотижневою щетиною.

– Стоя-яти-и! – Солдат біля вахти знову підняв автомат. – Хто такий? Що треба? Документи?

– Не метушися, єфрейторе. Чого бродиш? Поклич чергового. Допоможи.

Голос незнайомця звучав владно, без будь-якого страху. По-господарськи. Водій підбадьорився, а єфрейтор усе ще тупцював біля вахти. Голодранець не злякався ні автомата, ні собаки. Якщо судити по голосу – звик наказувати. Голос начальника або командира відразу впізнаєш. Єфрейтор помітив під розстебнутим бушлатом, як мигнув погон. Та й голос здався знайомим.

– Ворушися, єфрейторе, – незнайомець раптом замовк, потім владно-різко скомандував: – Круг-го-ом! Покличте чергового! Б-біг-го-ом!

Після команди єфрейтор кинувся до дверей прохідної. Замполіт не розумів, що коїться біля вахти. Звідки машина? Чому бродить єфрейтор із собакою? Чому, як у себе вдома, командує голодранець-незнайомець?

Замполіт підійшов до вахти. Машина рушила, а через прохідну незнайомець ніс на руках невелику, схожу на підлітка людину. З-під шапки вибивалося сиве пасмо. Майор здогадався: Бугров. Зрозумів і кого несе. Позаду крокував єфрейтор із трьома автоматами та речовим мішком. Через поріг капітан переступив важко. Йшов повільно, похитуючись. Майор стрибком наздогнав єфрейтора.

– Єфрейторе, наз-зад! – Замполіт одним поглядом оглянув простір табору перед вахтою. З боку бараків наближалися зеки. – Бігцем! Б-бі-ігом!

Єфрейтор і сам збагнув, що допустив помилку. Зрозумів свою помилку й черговий на вахті. У зону зі зброєю не заходять. Єфрейтор зник за заґратованими дверима. Бугров важко йшов до санчастини.

– Допомогти, капітане?

– Сам. – Бугров зупинився, переступив із ноги на ногу, не знав, як доповісти за статутом. – Пробачте, товаришу майоре. Руки зайняті.

– Обійдемося без формальностей.

– Завдання виконане! Наздогнали двох. Булаха… І – його… Доставив одного… Сержант загинув при виконанні. У болоті потонув… Послизнувся, вочевидь, і загинув разом із Лютим. Сліди біля болота обриваються…

Зблизька Сивий виявився ще більш обірваним, виснаженим і брудним. На його одязі не було цілого місця від собачих зубів. Перебинтоване сіро-біле обличчя здавалося одного кольору з марлею й сивим пасмом із-під шапки. Темно-бурі бинти виднілися крізь діри в одязі. Таке ж темно-буре ганчір’я замість долонь стирчало з рукавів куфайки.

– Дозволите йти?

– Так-так! Швидше в санчастину! – Замполіт знову «сфотографував» поглядом зеків, які наближалися від бараків. Не можна, щоб побачили Сивого в такому стані. – Давайте вдвох. Швидше!

– Самому зручніше. – Капітан перехопив тривожний погляд Іванова, усе зрозумів і пришвидшив крок. – Він легенький, товаришу майоре. І до втечі був, як підліток, а зараз, мов дитя…

– Живий?

– Поки що живий, – тяжко видихав Бугров, ще більше прискорюючи ходу. – Від болю втратив притомність.

Ніби на підтвердження слів капітана Сивий застогнав, ворухнув рукою.

Начальник режиму і замполіт здали втікача в санчастину, а самі повернулися до житлової зони. Сторонніх поблизу не було. Лише біля крайніх бараків стовбичило кілька зеків та провідників із собаками й офіцерів. Бугров ішов мовчки, ішов з опущеними плечима та схиленою головою. Майор не впізнавав завжди хвацько-бравого капітана, який віддавав честь і клацав підборами завзятіше, ніж будь-який сержант чи старшина. Замполіт здогадувався: це не втома від погоні.

– Відпочивайте, капітане. Дякую за службу, – Іванов хотів запитати про інших втікачів, Барса, сержанта, але стримався. І так усе зрозуміло. – Підполковникові доповім сам. Рапорт потім. Відпочивайте.

Минали дні. На службі Бугров не з’являвся. Довідавшись про втрату Барса та люту смерть сержанта в болоті, ніхто капітана не тривожив, не розпитував. Знали: час і спокій – найкращі ліки.

– Як чоловік? – зустрівши в магазині дружину капітана, запитав майор.

– Хворіє. Вибачте. – Жінка заплатила, поправила в кошику куплене й квапливо пішла.

Мабуть, зовсім заморочилася дружина капітана: вії не підфарбовані, на губах помада з’їдена, зачіска не укладена. Але й такою вона видавалася симпатичною, свіжою, хоча почервонілі очі хворобливо блищать…

– Передавайте вітання, – уже навздогін кинув Іван Іванович, дивуючись небагатослівності зазвичай кокетливо-компанійської жінки. – Нехай одужує.

Коли замполіта поглинули двері магазину, загомоніли жінки:

– Намучився, бідолаха…

– Слава Богові, що хоч повернувся. А Сержантик же наш там залишився.

– Яка людина була!

– Лише доброта! Муху даремно не скривдив…

– Після таких погонь ордени не гріх видавати…

З усіх боків лунали співчутливі голоси.

– Уморила погоня, – як звичайно, не кваплячись, заговорила дружина підполковника. Усі навколо затихли. Слухали кожне слово, які в купі набували ще більш вагомого значення. Згадавши улюблене слівце свого діда-мисливця з України, Валентина Петрівна наче проспівала. – Ло-вит-ва-а-а. Наші хоча й вдома спали, а о-он як хвилювалися. Місця не знаходили.

– Гола правда, Валюшо. Без втеч вимотуються…

– Зона виснажить! – Валентина Петрівна дивилася крізь чоловіків і жінок, які зібралися потеревенити біля магазину, підібгала губи, а потім видавила з болем несподіваним, якого від неї не очікували і не чули за час спільного життя в цьому проклятому Богом і дияволом місці: – І за день без втеч мій так вимотається – на вечерю лише вистачає. Посваритися ніколи. Посуд не встигну домити – спить. Ранком прокинуся – постіль уже холодна. На обід не щодня забігає. Ні вихідних, ні свят – служба. А служба ж – лайно перевиховувати… Жити ж коли? Ще не старий. Сорок п’ять стукнуло. У самісінькому соку чоловік такого віку.

– Ваша правда, Валюшо.

– Правильно, Валентино Петрівно.

Але жінка вже не чула й не бачила довколишніх. Та й розмовляла сама із собою. Дружина начальника несподівано прикрила обличчя долонями, її плечі, незважаючи на підкладені ватяні трикутнички, опустилися, затряслися, усміхнене обличчя зморщилося й стало сірим, як і очі. Валентина Петрівна залишила сумку з купленим, заспотикалася, задріботіла додому, раптово з впевненої в собі моложавої жінки-командирші перетворилася на немічну бабцю в одязі з чужих рук.

Усі здивовано поглядали вслід дружині начальника табору, слова якої завжди вагомі, як вирок. Що її могло так дійняти?

Валентина Петрівна, зникнувши в під’їзді, повільно підіймалася сходами. Ще не розуміла, що виявила перед сторонніми слабкість, про яку потім шкодуватиме. Розмова в душі зруйнувала «греблю». Та не вода – біль лився через насип розмитий; біль, нагромаджений десятиліттями. Про нього соромилася повідати навіть подушці. Жінка ненавиділа не лише двоногих нелюдів, звезених із неосяжної країни за колючий дріт, але й чоловікових товаришів по службі, саму зону з бараками й «запрєтками», сторожовими вишками, бурами, карцерами; ненавиділа люто те, що відняло в дітей батька, а в неї – чоловіка. Палкий і невтомний був – виснажував за ніч. Тепер же, за тиждень раз потурбує, й на цьому спасибі. Свято до наступної неділі…

Жінка несподівано зупинилася. Сльози, що ось-ось зібралися бризнути, висихали від жару, який розливався всюди від низу живота. Завтра неділя. Чоловік обіцяв повернутися раніше, та ще й на півтори доби. Тож вони залишаться наодинці… Подалі від усього світу. Завтра – їхнє свято. Свято таке бажане й неприборкане, як замолоду. Сьогодні все приготує…

Підполковниця розгублено подивилася на порожні руки. Де ж сумка з продуктами? Мрійлива посмішка зійшла з обличчя. Щоки спалахнули. Боже! Які слова вимовила там, біля магазину? На що скаржилася? Напружувала пам’ять, але сказане, як сполоханий птах, не поверталося на заклик.

Жінка спустилася сходами, та біля дверей знову завмерла. Не хотіла зопалу повертатися, зробити ще один необачний крок. Сумка стояла біля сходів магазину. Не розійшовся народ. Почала згадувати куплене, домашні припаси. Червоної ікри ще вистачить, а чорної і крабів треба підкупити. Іронічна посмішка промайнула на губах. Чого-чого, а ікри та крабів у будь-якому магазині – сила-силенна. Коли б із такою легкістю добути вибухівку або ще краще маленьку атомну бомбочку, то рвонула б усю зібрану в таборах погань, одним махом звільнила країну від скверни, яка причаїлася й шкодить народові всі ці довгі, нескінченні десятиліття. Лише так можна повернути колись невтомного й палкого чоловіка…

Валентина Петрівна мимоволі глянула на «больнічку», обгороджену «колючкою» не менше, ніж зона. Співчуття до хворих не мала. Зек – він усюди зек: у робочій зоні, в дорозі, на ліжку в санчастині. Головний лікар, пам’ятаючи клятву Гіппократа, сумлінно виконувала вимоги медслужби, але не пробачала найменшого огріху ні хворим, ні медперсоналові. Не розуміла, як «вільняшки» можуть злигатися з поганню. За холодну стриманість зеки й вільні дали їй прізвисько Статуя. Прізвисько, як і біломармурову поставу, Валентина Петрівна носила гідно.

Ніхто не здогадувався, який вируючий темперамент приховував білий халат. Ні жестом, ні поглядом жінка не видавала своїх почуттів. Лише у відпустці, на морі або на схованій поміж корабельних сосен дачі багатомісячна пожежа обвуглювала білизну халата головного лікаря, плавила неприступну Статую, спопеляла разом із партнером і її саму. Володарку вогню.

Відпустку Валентина Петрівна ділила навпіл: узимку й улітку. Підполковник пишався, що дружина без нього не витримує більше двох тижнів… Господар зони ходив із високо піднятою головою, а товариші по службі заздрили взаємній відданості подружжя…

2

Дружина Бугрова сказала замполітові, що чоловік хворий. Але капітан не хворів. Відомий на весь табір непитущий замкнувся в домашньому кабінеті й нікого не впускав. І Тетяна Миколаївна намагалася не турбувати чоловіка. Бугров сидів наодинці з пляшкою; пив не на святі, не на урочистостях; дивився на склянку й починав розуміти підполковника й тих, хто в цьому проклятому місці вживає сугрів для «прочищення мозку, ясності думки та підтримки належної постійної температури в негоду».

Два дні «не висихав» Бугров. Дві доби відлежувався. Перед вечором, коли ось-ось повернуться робочі команди в зону, попрямував до озера. Провітритися. Тріщала голова. Нило тіло. Та понад усе боліла душа. Тайга й згарище, чисте небо й невелика драговина – довкілля нагадувало про останній вечір погоні.

– Ба-а-арсе! – вигукнув капітан та кинувся вперед.

Через крок він збагнув, що темніє пеньок сосни, а неподалік – схожий кущ; кущ із листям, оббитим і обпаленим не вогнем автомата – морозцем.

– Так-так, – прошепотів Бугров. – І місце, і день такі ж, як Там. Лише сьогодні холодніше й озеро інше. Більше.

Начальникові режиму здалося: ось-ось загавкає пес, рокотне автомат, сипоне листя з куща й затягне самовпевнений голосок: «догстали, товаришу копітан…» На ходу Бугров зірвав із себе одяг і пірнув у воду. Плавав і пірнав, відпочивав на спині, але на душі не легшало.

– Обережно, перемерзнеш.

Бугров озирнувся на голос. Звідки з’явився замполіт із вівчаркою?

– Годі плескатися – і справді занедужаєш.

– Минеться, товаришу майоре. – Бугров за звичкою скинув руку, але, помітивши посмішку замполіта й зрозумівши комічність ситуації, опустив голову.

– Одягайся-одягайся, – майор сів на пеньок і продовжував із тихим смутком: – Давай, Петре Батьковичу, сьогодні не по-статутному. Обставини ж дозволяють. До речі, на честь кого тебе Петром нарекли? Либонь, цілилися вище високого. У государі-імператори?! Я свою доню ледь Індустрією не записав. Дружина вперше в житті на дибки встала. Нінель виборола.

– Рідкісне ім’я. У книгах не зустрічав. Ніла. Неоніла.

– І не міг зустріти. Ім’я рідкісне й нове. Нінель – Ленін навпаки. Тільки з м’яким знаком.

– Зрозуміло! Батько у Чапаєва служив. Із Петькою товаришував, – неохоче пояснив Бугров, не знаючи, як відскіпатися від несподіваного співрозмовника.

– Ну то що, Петре Батьковичу? Коли ж розквасився – Петько! – Замполіт завжди вважав Бугрова сильним, а після погоні полетів молодець під укіс. Як налаштувати на розмову? На відвертість! – Що тобі сказати… Траплялося в житті, коли чоловік або хлопець через любов… Ну, усяке бувало. Але щоб через коня чи собаку… Коротше, хвороба твоя…

– Нормальна хвороба, – знову неохоче буркнув Бугров, виходячи на берег.

– Для слабкого, можливо, і нормальна, – Іван Іванович витяг із кишені бугровського кітеля неповну пляшку, збовтав світло-коричневу рідину, подивився на світло, згадуючи, як дружина Бугрова прикрила кошик.

– Можете покарати, товаришу майоре.

– Та не майор і не замполіт із тобою розмовляє, а Іван Іванович. До того ж, по-людськи говорить, – у голосі замполіта з’явилася суворість. – Ти ж рідну кров під нацистом усю втратив – витримав, а тут… Сам полюбляю собак…

– Руку віддав би за Барса. Але все складніше. Складніше, ніж коні й вівчарки, – перебив Бугров, облишивши одяг. Помітив подив майора, заговорив квапливо, із запалом: – А якщо не по-статутному, якщо по-людськи, то після погоні перестав розуміти себе й сенс життя ні по-статутному, ні по-людськи. Розумієте, лопнув стрижень! Порвав станову жилу… А без цього людина, вважай, не людина…

– Та-ак, ось воно що! – Замполіт потер підборіддя. – Зовсім інший діагноз?! Одягся? Пішли походимо, зігрієшся.

– Голова тріщить, – Бугров замовк, зморщившись. – Зламався на Булахові, Сивому та Амбі…

– Якщо інший діагноз – тоді тримай. Либонь, допоможе. – Замполіт простягнув конфісковану пляшку.

– Коли зустрілися не по-статутному, то, може, разом по грамульці, – ніяковіючи, запропонував Бугров. – Та й веселіше вдвох. Знаю, що не п’єте…

– Ну, якщо не по-статутному – давай. Вважатимемо, що сидимо втрьох із важливого приводу, – майор посміхнувся.

– Учотирьох, товаришу майоре. – Бугров постукав нігтем по пляшці.

– Та ні, утрьох. Уссура не беру до уваги. – Замполіт поплескав друга по спині, почухав за вухами. – Гуляй! Іди гуляй, хлопчику!

Крутнувши хвостом, пес поважно попрямував до озера. Бугров зітхнув, пересів на інше місце. Замполіт зрозумів: Уссур нагадував капітанові Барса.

– Собака – відданіша від людини. Чистіша почуттями, – провівши поглядом улюбленця, продовжував замполіт. – Звір проти своєї природи не піде. А людина здатна на все.

Чоловіки спорожнили пляшку, деякий час косували один на одного, намагаючись роздивитися те нове, що раніше приховували мундир і буква статуту.

– Ну то, підемо? Змерзнеш.

– Від рому не замерзають. – Бугров гірко усміхнувся. – Начальник вважає ромчик кращим «сугрівом». Лекцію читав.

– І мене просвіщав. – Усміхнувся й майор. – Воно й справді щодо сугріву рівного фахівця йому немає. Здається, грамульку ковтнули, а накрила тепла хвиля.

– Мене й до грамульки палило, начебто не хвилею облило, а в розпечену грубку або в духовку кинули. Тому й у воду поліз. Сподівався тут прохолонути. Та ні! Посадила житуха на жаровню й смажить. Нашим клієнтам хоч термін відміряли. Пощастило: відтягнуть – і на вільну воленьку. А в мене – безстрокове покарання, без амністії й помилування. До кінця ще не з’ясував, але хоч «вишак» сам собі виписуй…

– Так уже й «вишак»! – Майор насупився після такого суворого самовироку. – Ти вже вибач, Петре Батьковичу, але щоб заслужити «вишак» – необхідно таке скоїти! Стільки крові та сліз людських пролити… Зрозуміло, якщо суд праведний…

– Ви, Івановичу, не рубайте з плеча й не думайте, що я з похмілля або зовсім того. – Капітан покрутив пальцем біля скроні. – Дорога життя в людей різна: в одних гладесенька, в інших уся у вибоїнах та крутих поворотах. Кожному своє для повороту потрібно. І веде він кого куди: одного в бурелом, іншого – на пряму стежку. Спочатку життя моє було пряме та гладеньке, хоча й несолодке. Усього наївся. Тільки жив у злагоді із самим собою…

– Ти вже вибач, що перебиваю. Та наше покоління сьорбнуло такого… – Майор повів плечима, начебто звільняючись від того тягаря, що нагромадив за життя. – І до табору при-йшов не шмаркачем, хоча й без фронтових бойових орденів та медалей, як ти. До речі, ще не знаєш? Сьогодні прийшла тобі Слава першого ступеня. Вітаю! Ти тепер у нас Герой Союзу. Через це й пішов шукати тебе.

– Що ж, спасибі за звістку. – Очі Бугрова – без радощів і подиву. – Командир після атаки говорив, що представив, а високе керівництво, думав, зарізало.

– Бачиш, пощастило: різали тилові пацюки. І ще й як різали. – Майор пригадав і свої не отримані ордени. Можливо, якийсь і його шукає, але швидше за все загубився по кабінетах або ще тоді, у гарячий час, викреслений упевненою рукою штабіста. – Та не про ордени я. Наш заклад, як і служба, не для людей зі слабкими нервами. Знав, куди йшов. Не силоміць же тягли, як деяких?!

– Без радості, але не силоміць, – неохоче відгукнувся Бугров.

– І в погоню йти ніхто не наказував. Сам, добровільно зголосився. Знав, що це таке. Тож «вишак» твій не повноваговий – іграшковий…

– Для вас іграшковий, адже сумнівів у житті не відчували. – Бугров подивився на замполіта злостиво, як на винуватця його лиха. Пошкодував, що несподівано відкрився душею.

– Сумніви… Що ти знаєш про мої не сумніви – поневіряння! – Майор відчув: розмова наблизилася до тієї межі, коли співрозмовники «заморожуються» назавжди або оголюють душу до денця.

– Ви вже вибачте, товаришу майоре, якщо не так щось бовкнув. Може, ви і сьорбнули більше, ніж я. Табір гомонить, що ви сивий ледь не з часів Революції. Однак і про мене ви нічого достеменно не знаєте, хоча по службі й належить розколювати всіх, мов горіхи.

Співрозмовники помовчали. Кожен поринув у свої болі й турботи, забувши один про одного й про навколишній світ. Вони однаково мимоволі щулили темні й світлі очі від пожежі призахідного сонця.

У лиху годину й у час радості людина подібна до весняного озера. Вода все прибуває й прибуває. Здається, ще міцні береги, але раптом перемичка не витримує й вилітає струмінь із високого берега, усе глибше розмиваючи греблю.

Важко зрозуміти, чому підписують такі суворі вироки. Але майор добре знав: відкриється Бугров лише, коли і він буде відвертим. І в самого нагромадилося достатньо болю – недовго й захлинутися.

– Пішли. Прогуляємося трохи. Говорять, розумних людей чужі помилки вчать. Дивися, і тобі щось знадобиться з мого життя…

Довго ходили замполіт та начальник режиму берегом озера. Багато дечого розповів майор. Повідав, як потрапив у камеру й зустрівся зі «Сталевим Федором»; обережно поділився роздумами про тих, хто зрадив країну та народ; через таких, коли рубають ліс, і тріски летять; висловив сумнів і щодо таборів; зважився поговорити й про Берію; не приховав, як спалив портрет, куди викинув попіл…

– Оце та-ак-так! – засміявся Бугров.

– Така наволоч. Скільки зла заподіяв… Про людей мовчу. Безневинні кров і сльози – безцінні. За Державу ще образливіше. За Ідею – слів не знайти… У душах убито віру. А там, на Заході? Усьому комуністичному рухові додалося бруду.

– Чув якось по приймачу крізь заглушку. Страшно не те, що сказати – подумати! Усіх брудом. Навіть найнайчистіших і найсвятіших заплямували!

Після своєї сповіді замполітові здалося, що він розтопив капітанові душу. Обоє обурювалися, лаяли колишнє керівництво й не могли зрозуміти: справді Берія – з часів революції давній шпигун – чи нагорі відбувалася звичайна бійка за владу.

Обійшовши озеро, чоловіки дісталися того місця, де зустрілися. Усе залишилося таким, як було, немов зупинився час. Лише сонце, наближаючись вогненною короною до тайгових велетнів, підказувало на недосконалість людських почуттів. Сам не знаючи для чого, Бугров розпалив біля вивертня багаттячко й через деякий час, дивлячись на полум’я, продовжував:

– А потім війна. До нас у містечко ввірвалася зненацька. Влада переконувала: без паніки, Київ, мовляв, ще стоїть. Стояв. А танкові клини в нас за Сулою зійшлися[43]. Та говорити – знаєте. Чули й про повішених, і про розстріляних…

Коли сім’ю вибили й хату карателі спалили – партизанив. Зв’язковим ходив. Із сімнадцяти – воював у діючій. Добровольцем пішов. Щоправда, побігав у райком і військ-комат… У сорок третьому, як звільнили містечко, не взяли добровольцем. Недоліток. Тікав на фронт – повертали. Майже з передової. Ледве у шпигуни не записали.

Навчайся, говорять. Ще до багнета, мовляв, недоріс. А яка наука, коли земля від моря й до моря горить, кров’ю захлинається. Зла не вистачало. Партизанити не малий, а коли на фронт – навчайся. Не до навчання, адже пам’ять душу палить: щовечора закрию очі – німчура дітей і старих з автоматів…

Мені шістнадцяти не виповнилося – на батька похоронка прийшла. Не встиг отямитися – старший брат загинув смертю хоробрих. Обоє в Карелії. Уявляєте, що на душі? А мені знову – навчайся. Як стукнуло сімнадцять – того ж дня до військкомату. Уже не відступив. Подужав майора.

Бугров спочатку говорив тихо, повільно, немов сумнівався, чи вистачить сил і сміливості розповісти все, нічого не приховуючи. Чи варто так оголювати душу перед стороннім, тим паче перед начальством? Але згодом голос його зміцнів, і він заговорив швидше, впевненіше:

– Вихопив із рук повістку – прожогом додому. Щоправда, який дім: попелище та льох. Зібрали речі разом із Тетяною, сусідкою, що з нею з пелюшок знали один одного. Усе без слів зрозуміла. Та й як не зрозуміти, коли радію, ніби орденом нагородили. Стримувала себе до останнього дня, доки до військкомату бігав, а на вокзалі не змогла. Ніби заміжня, прикладає куточок хустки до очей і шепоче: «Побережи себе, Петюню. Один ти в мене в усьому світі залишився – нікого дорожчеє немає». Скільки років минуло, а я й дотепер пам’ятаю це її «дорожчеє», як з учора. Військкомат, дорога – усе, немов уві сні. Мені б на фронт швидше. Згоден навіть без зброї. Аби до фрица дістатися.

На формуванні пощастило – справжня людина трапилася: допоміг знайти наших, із ким партизанив. Знаєте, у бою без друга важко вижити.

Та й на війні, вважай, пофортунило. Разів із п’ять зачепило, та й то легенько. Далі медсанбату в тил не ходив. День Перемоги зустрічав у Югославії. У медсанбаті. Таки пощастило.

– Пощастило, – задумливо повторив майор.

– Закінчилася війна. Міркую, куди тепер. У школі більше тягло до математики та літератури. Ночами просиджував за Пушкіним, Шевченком і Толстим, а точні науки, мов горіх, гриз. А куди після десятирічки – не знав. Покійний батько відстоював синуси-косинуси – він токар, а мати – за лірику, за мистецтво. Хотіла, щоб її стопами мазунчик пішов.

Обличчя Бугрова обм’якло, потеплішало, а очі посмутнішали, стали далекими, немов туман їх обволік.

– Та це справи не стосується. Сам не знаю, чого слину розпустив. – Капітан напружився, як перед стрибком, обличчя знову застигло, закам’яніло. Вмить зістаріло. – Окопи підказали, що вибирати на «гражданці». Вирішив іти в авіаційний або в енергетичний інститут. Солдати, ті, що з першого дня війни в окопах, розповідали, та й на своїй шкурі випробував неодноразово, що без техніки в наш час – нікуди, а це вже, не забувайте, кінець сорок четвертого.

3

Із заростей з’явився Уссур. Побачивши собаку, Бугров насупився, щока засмикалася, як від болю:

– Нарешті прийшла до живих довгождана кривава Перемога. Демобілізації чекав. Плани креслив. Замполіт усі карти перетасував. Запропонував училище. Сказав: потрібні чесні й віддані люди, на яких можна повністю покластися. Доки мізкував, а він: «Не силую. Справа добровільна. Треба. Ой як треба! Не кожному довіриш Державу від гною чистити», – і ребром долоні провів по горлу. Запропонували у внутрішні війська.

Тетянка, направду, намагалася відмовити, але слабенько. Раділа, що живий повернувся. І час голодний за вікном чатував. В армії ж на всьому готовому: і гроші, і пайок, і обмундирування, і житло як-не-як дадуть. Через три роки – Сибір. Табір. Так почалося нове потойбічне наше життя.

Нюхаючи повітря, Уссур підійшов до господаря й застиг: вуха сторчма, кінчик носа в постійному русі, а на морді, здавалося, ось-ось зберуться в оскалі складки й почується грізний рик.

– Гуляй. – Майор погладив улюбленця. – Певно, почув когось. Гуляй, Уссуре. Пес постояв з опущеним хвостом, намагаючись зрозуміти: чи не помилився в команді? Але іншої не почув. Пішов.

– Самі знаєте, служив вірою й правдою. Керівництво завжди відправляло, де сутужніше. Не скаржився. Розумію, комусь потрібно бути, як говорив поет Володимир Маяковський, і асенізатором. Підчищати сухотне харкотиння. Служив не за страх – за совість. Поезія та шахи рятували й рятують. Зараз шахові задачки, мов кедрові горішки, лускаю. Тільки грати з ким? Поміж зеків є шахісти, та не дозволено по службі. Табір, самі знаєте, страшніше пекла. І не лише для тих, хто за «колючкою». З цими просто… Навіщо цих вибачати?

– Вибачати зрадників, тих, хто в законі? А співчувати… Співчувати, – задумливо протягнув замполіт.

– Раніше знав, не сумнівався, що з накипом одна розмова: карцер та куля. А зараз… ВТЕЧА в такий сплав усе запекла, що міцніше алмазів Булаха та гостріше його ножиць. Спробуй – упіймай справжню суть. Тільки я не про накип за «колючкою»… Кажу про нас, хто стоїть на вишках зі спареними кулеметами. З «овчарами» ходить. З’ясувати по-справжньому, то той, хто дивиться на людей крізь приціл, у чомусь знедоленіший, нещасніший, ніж зека.

– На жаль, не всі це розуміють: ні ті, хто в «пеклі», ні ті, хто в «раю». Духовно убога людина, одержавши безмежну владу, не людина – нелюд. Нелюд, іншого слова не знайду. Немає нічого страшнішого від безправ’я. Тому й придумали люди позбавляти злочинця волі. Поміщати в безправ’я, – задумливо підтвердив замполіт.

– У безправ’я, – повторив капітан і закам’янів, мов скеля.

Лише жовна на вилицях, невидимі через «народжену» під час погоні бороду, забігали, волосся на щоках «ожило», немов від подиху вітру. Бугров забув про майора, не звертав уваги на Уссура; час повернув у минуле. Здавалося, що він відриває руки Сивого від шиї Верблюда.

– Не можна так. Усяке в житті буває. Якщо людина страждає – з душею в неї майже все гаразд. Це головне. Це я зрозумів… А якщо тяжко – не продовжуй…

– Та я… Я ще нічого не розповів. – Бугров каламутними очима подивився на замполіта. – Про квіточки та ягідки є прислів’я. Та я ні до того, ні до того ще не дістався – одні пахощі, та й ті гнилі… Якщо не огидно й не набридло, то можу продовжувати.

– Людська доля завжди цікава. Знаю, літературою захоп-люєтеся, а література справжня із життя списана та пропущена крізь серце й біль автора, – замполіт замовк і вигукнув несподівано й для себе: – Кілька разів намагався написати про нашу службу, та так, як ще ніколи не писали… Не здолав «порогів» злоби та щастя… І не зрозумію: чи то таланту нікс ферштейн, чи то ще чогось… Не зачепить душу читача моє «печиво».

– Це так, товаришу майоре! – ствердив Бугров. – Щоб про нас написати по-справжньому, отут таке потрібно. ТАКЕ…

– Що ж замовк? – Очі замполіта блиснули від раптового здогаду. – До таланту, болю й чесності ще агромадна сміливість потрібна. Можливо, цього мені бракувало…

– Правдиво написати про нас – все одно, що голіруч іти на ніж. На кулемет. – Після зізнання замполіта Бугрову чомусь стало легко, вільно. – Пам’ятаєте бійку через Сивого? Ризикував Булах. О-ой, як ризикував. Зеки-мужики могли й не підтримати. Щоправда, це я за час погоні старе «кіно» прокрутив та по-новому перемонтував. А тоді, знаєте, своєю рукою Булаха й Амбу в «палац» гнити оселив. Хотів і Сивого туди ж, та вразили слова недомірка…

– Які слова? – перепитав майор, коли Бугров раптово замовк і, здавалося, перенісся знову у вечір бойовища.

– Знаменні слова. Не слова – самородки.

– Так яке ж слово? Що сказав Сивий?

– Отож-бо й воно! До мене не відразу дійшло. – Бугров тужливим поглядом облив майора. – Я тоді ще пеньок пеньком був. Дійшла черга до Сивого. Стоїть переді мною й лепече: «Воля ваша, громадянине начальнику. Тільки не відбирайте фотографію. Віддайте, будь ласка, фотографію дружини… Віддайте…» Зметикували, товаришу майоре.

Замполіт хитнув головою, але Бугров не помітив ні негативного жесту, ні здивованого погляду – він знову опинився в таборі й бачив землисто-блідого зека з руками та бушлатом, залитими чужою кров’ю…

– Віддай-те-е… Тут навіть не в слові справа, а в закінченні. У двох останніх звуках, які розкрили людину більше, ніж будь-яка анкета, вчинки, слова. – Тяжке зітхання вирвалося з грудей Бугрова. Так буває, коли людина звалює на плечі непомірний тягар або скидає його наприкінці шляху. – Яку внутрішню культуру й виховання має людина, щоб у нашому пеклі, під час смертної битви звертатися до покидька, до ворога на «ви»?!

– Віддайте-е-е, – протягнув майор із такими ж нотками замилування й подиву, як і Бугров.

– Ніколи не думав, що слово може обпекти сильніше, ніж батіг чи тавро ката. Вважав: це вигадки письменників – штамповані красивості. Розумієте? Зрушило щось. Немов під каменепад потрапив. Уперше в житті на зека поглянув як на людину. І заговорив уперше по-людськи. Не за казенним статутом… На жаль, не відбулося в нас справжньої розмови. Повторює Сивий, як заведений: «Не винен я, громадянине начальнику. Ні в чому не винен. Велике й безглузде непорозуміння».

– Тоді я зрадів, що розмова не склалася. До цього ходив у броню закований, а зненацька кам’яний град оголив душу. На фронті кулі, смерті не боявся. А тут… Ворог народу… У порошок можу стерти – і раптом страх у жижках…

Замовк капітан. Не наважувався й замполіт словом потривожити тишу. Зрідка потріскували в багаттячку дрова, порушуючи неголосну пісню вогню. Не зводячи з господаря погляду, тихо лежав пес, поклавши голову на витягнуті лапи… Темно-зелена стіна тайги подекуди палахкотіла багрянцем. Тиша. Спокій. Рай земний, та й годі. Лише поодинокі нитки колючої огорожі псували красу зеленої тайги. Глянеш – мотузки, хоч білизну розвішуй.

Вдивлявся замполіт у дріт – жодного колючого виступу. Може, коли-небудь час, як зараз відстань, поховає у своїх глибинах і колючки, і присадкуваті смердючі бараки, і клишоногі вишки в кутах зі спареними кулеметами! Їхні «вороновані очі» стежать за кожним кроком людей, зігнаних сюди зі злості чи долею випадку, через злочин і наклеп; ізольованих за волею народу, руками народу й на благо народу, покараних законом і безправ’ям…

– Вибачте, що захопився психологією. Може, нудно?

– Моторошно.

– Начебто після розмови з недомірком-дідком. Помітили, більшість зеків єднають між собою байдужа байдужість і покірність долі. Такі покірні лише старі перед смертю. Звернули увагу на сірі обличчя із впалими щоками беззубого рота? Саме цим зеки нагадують мені старих! Майже всі ходять без зубів: у кого на допитах «повиймали» наші «фахівці», в інших, хто прийшов у табір із зубами, через кілька років у рот не заглядай: глечик глечиком, а дихне, ніби повз смітник пройшов. У Сивого одні пеньки після Лефортовки[44] залишилися. Не щелепи – пилки щербаті, немов паща тайменя. Намучився Сивий. Спочатку надфілем тупив, доки не згнили й пеньки від цинги.

Переводячи подих, Бугров помовчав, а коли заговорив – у голосі зникла нещодавня впевненість; в інтонації знову з’явилися колишня туга й біль:

– Відволікся я. Не розповів усього. Знаю, для багатьох табір – від «запрєтки» до «запрєтки», а для мене – материк величезний, безмежніший за тайгу. І людина – не дерево. У всякого своя доля. Кожна – ціла зоряна система, як сказав один письменник… Забув, хто саме. Коротше, Сивого в карцер не посадив, а у формуляр зазирнув. Шпигунство. Терор. Диверсія. Та інші пункти п’ятдесят восьмої статті. У протоколі докладно зафіксовано, як Сивий збирався вождів порішити. Однак протокол – без підпису.

Багато хто тоді дивувався, чому Бугров не посадив Сивого в карцер?! Лише головою хитнув підполковник і пожартував по-своєму: мовляв, незабаром Лютий на місяць «февраль» перетвориться. І загикав від каламбуру, й пригубив фляжку. Своєю владою відправив Сивого в шізо, щоб там розв’язував кроксворди розумник.

– Після бойовища й Булах отримав прочухана, – прошепотів майор. – Із карцером майже не розлучався. Пам’ятаєш? Жалів мужика. І не лише з тобою намагався поговорити.

– Соромно згадувати… Слухав Вас, а в душі злість закипала. Рука тоді до пістолета тяглася.

– Та я не в докір, – перебив майор. – Господар зони лютість у таборі сіяв. Формуляр підсував. Ку-уди та-а-м. І слухати не хотів. Прикладеться до сугріву, зарегоче, затрясе тілесами. Мовляв, доки партзбори Монтехрісто проводить і гімни співає, будемо з капітаном гнути-перевиховувати. Не допоможуть прості наручники – строгі припишемо, хоча це й порушення. Від вошей, а не від щей пущай Тигра в «палаці» попариться…

– Неймовірної сили людина. Бачив, як на простих браслетах ланцюжок рвав.

Ніби від холоду, Бугров знизав плечима. Прості браслети – все одно, що дешеві прикраси в жінки на кистях теліпаються. Одна незручність – ланцюжок. Неволя. А строгі… Від найменшого руху кисті браслети співають: клац-клац-клац, не встиг озирнутися – охопили руку, згодом шкіра, м’язи, судини бліднуть, потім і зовсім синіють. До чорноти. Ніякого катування не треба…

Не замполіт і не майор, а громадянин Іванов, як перед цим Бугров, знизавши плечима, мимоволі потер кисті рук, ніби з нього щойно зняли строгі «браслети», і відсунувся від співрозмовника. Як повірити й уявити, що ця уважна людина через обов’язок відправляла Булаха в карцер, нагороджувала «браслетами», виконуючи лише волю інструкції?!

Іванову, який носив погони, про браслети й інші покарання підказувала пам’ять, а цивільна людина – Іванов – біля озера, поміж вільної тайги багато чого б віддала, щоб видіння виявилося сном. Проте начальник режиму сидів навпроти. Живий, відчутний – простягни руку, і пальці зустрінуть не порожнечу, як уві сні.

Тяжко, ніби вергав величезні брили, Бугров вимовляв знайомі слова, але все-таки потойбічні для психіки нормальної людини в нормальному житті: світло, браслети, бур, собаки, вода, сонце…

Знав майор, що в карцер сонце через «намордник» не заглядає й опівдні. Кам’яний мішок і тиша. Усе сіре: і підлога, і стіни, і стеля. Навіть повітря крізь той же «намордник» проривається сіре. Багато можна підбирати епітетів і порівнянь, а якщо коротко, то карцер – це затхлість, сірість, безмовність у безправному глухому часі. Пекло. Лише інколи біля дверей клацає вічко та раз на дві доби крізь «годівницю» сунуть шматок хліба й кухоль води…

У таборі кожен знає: Сибір є Сибір – машина ламається. Інший би давно копита відкинув, а Булах не вгамовувався. Щоразу після карцеру все більше нагадував нитку, хоч на котушку намотуй, але за правду, за людей, за справедливість відкрито стояв. Партзбори проводив, майже не ховаючись. У карцері двічі на добу Гімн виспівував: під час підйому та після відбою.

Мабуть, партзбори й Гімн найбільше дошкуляли начальникові табору. У кам’яному склепі – могильна тиша, і раптом урочисто лунає: «Славься, Отечество наше свободное…» В адміністрації мороз за шкірою ходить. Та хто ж наважиться заборонити виконувати Гімн?! Струнко стояти належить. Мимовільну повагу викликав зек у тих, хто всерйоз сприймав спів. Лють і розгубленість плавилися в неспроможну злість у тих, хто вбачав у цьому шпильку… І хоча багато хто в адміністрації розуміли підтекст, але Гімн – святиня. Нікому не поскаржишся.

Частенько підполковник приходив уранці послухати, як він називав, «молитву» Булаха. Мабуть, і в господаря зони неприборканий зек зачіпав заповітну струну, яку приховував у найпотаємніших глибинах душі і про яку не кожен здогадувався… Дослухає начальник табору «Славься…», завмре надовго в тиші, як стовп, спрямувавши погляд у невідомість, потім раптово сіпнеться, але погляд залишається нелюдський, лихий, доки не сьорбне із заповітної фляжки.

– О! Гімн співає! Перевиховується! Ідейний став. Наш «палац» швидко й кожному вставляє клепку…

Стежа шістнадцята. Лютий та Кроксфорд

1

Деякий час Бугров і замполіт сиділи нерухомо, немов вслухалися у звучання невидимого оркестру, що виводив велично-урочисту мелодію.

Замовк капітан зненацька. Раптово й заговорив: повільно, неголосно – лише туги додалося в словах.

– Якось у службових справах зайшов до Булаха. Під час розмови з’ясували, що на одному фронті воювали. Знайомих спільних згадали. Наступали, але в котлі усе-таки кілька днів «варилися». Мені того разу пощастило, а він, поранений, у полон потрапив. Сьорбнув лиха в німчури. Щоправда, Булах не затримався в таборі. Двічі тікав. Перший раз невдало, – Бугров замовк, здивованим поглядом уп’явся в замполіта. – Вибачте, товаришу майоре, захопився. Точніше, забув. Ви все це й без мене знаєте.

– Дивився формуляр.

– А спину?! Спину ви його бачили?

– Не доводилося, – у голосі майора лунав подив.

– На все життя залишився міченим зі спини – дивитися страшно.

– Цього не знав, – зізнався замполіт, подумки перегортаючи формуляр.

Після втечі Булах партизанив зі словаками, доки не ви-йшов до своїх. Перемогу зустрічав у Чехословаччині. Нічого не прикрасив у розмові зек. Про нагороди лише змовчав. А їх у геолога на двох вистачить, бо навіть на його широченних грудях не поміщаються.

Після війни повернувся фронтовик у геологію, всім інстанціям доводив: Якутія алмазами багата. А без алмазу, мовляв, техніку тепер ніяк не підняти на належний рівень. Війна підказала, що таке техніка. Хто воював, знає: у німця не лише дисципліна й порядок, але й техніка спочатку багато в чому виявилася не рівня нашій. Не таївся геолог. Висловлював усе, що думав. Навіть арешт спершу вважав безглуздою помилкою. Коли в Москву переправили, він на Луб’янці бовкнув: «Хіба брехня? Щира правда». Поговорили з ним трішки, люб’язно поставили кілька запитань, нагадали про полон короткий, про порожній сезон – це, мовляв, не один мільйон народних карбованців мерзлота поглинула. На повну котушку за п’ятдесят восьмою прикрутили: шпигунство, саботаж, шкідництво, антирадянщина та інше.

Про одне й те саме думали служиві. Лише коли переглянулися, мовчання порушив замполіт:

– У час дубів живемо.

– Час жорстокий, тому і дубів народжує. Хоча, не знаю, за що скривдив народ горде й корисне дерево, – від болю скривив губи Бугров. – Таких, як я, не дубом – будяком, бур’яном забагато назвати. Дуб не на будь-якому місці росте. І часу ого-го скільки потрібно. А ми, мов сарана, плодимося й пожираємо все підряд. Та досить… Зчепилися того разу з Булахом не на жарт. Забув про різницю в статусі. Залізли в самі нетрі. Я по-партійному з ним: про ворогів народу, про ЧСІРи[45], говорю про загострення класової боротьби, цитатами шпарю з докладів та книжок, а він як гаркне та вріже кулачиськом по столу, а потім тихо та з віддихом: «Ти вже вибач, громадянине начальнику, але коли хочеш щось зрозуміти та лізти в душу, то мізки не тільки наукою набивай, але й воруши ними іноді. Ну, воруши ж, воруши! ЧСІР?! Сам же Сталін сказав: «Син за батька не відповідає!» Вороги… Є й були при будь-якій владі. У будь-якій державі. Довго будуть вороги, якщо їх плекати дурістю владною. Але я до чого тут? Дрючина. Баран, у якого замість мозку курдюк! Подумай сам, який я ворог? У сім’ї вісім душ, а в люди всі вийшли. Хто мене виростив, вивчив, освіту дав? За що ж тепер викреслюють із життя, за що батько воював, а у двадцятому році склав голову; у Вітчизняну сам за радянську владу порох нюхав, у мирні дні її будував і без неї жити не можу. На фронті, у концтаборі у фриців не боявся, знав, за що смерті в очі дивлюся. Пам’ятаєш прислів’я, коли смерть красна? Точно: поміж громади та за правду. А отут у своїх – страшно! Боюся табору. Боюся згнити ні за що, нічого людям не віддати й самому не взяти того, що природа подарувала.

Спробуй хоч на мить у мою шкіру влізти. Не я – ти ворог! Найперший ворог! Жорстока, злісна вража душа, хоч і з партквитком. Навкруги колючка та кулемети. Блатарі в карти програють. Карцер, браслети – дрібниці. А ти – ворог. Раніше вони були. Була й класова боротьба. Невигадана. Брудними справами вороги про себе нагадували. Але після війни, які вороги? Після нацистського «пещення» навіть ті, хто зачаївся після революції, хто чекав німчуру – зрозуміли. Лише найзапекліші спочатку пішли в поліцаї. Зрадниками стали. Хіба можна жменею погані народ міряти? Скільки люду полягло. Мільйони без могил залишилися. Але відстояли землю рідну. Не гнемо хребтину на німця. Згодний, і зараз десь у щілині заховалася душа вража. Із тих, недобитих… Але їх менше жменьки. Золото та алмаз простіше в породі знайти. Будь-яка людина хоче краще жити. Бовкне хтось дурість або критикне виробничий безлад, його відразу ж у вороги. Справжні вороги зачаїлися так, що в мікроскоп чи телескоп не розгледіти. Вороги чекають нашої помилки. Буде народ по-людськи жити – передохнуть враженята у своїх щілинах-схоронах. Про людину, про її життя нормальне думати потрібно – тоді не плескатимуть і язиками. Не буде про що. Гайку можна довго крутити, та рано чи пізно різьблення зірветься. Згадай історію. Що народові завжди потрібно? Хліба та видовищ. Ось і вся філософія більшості. А ти ворог… Не винний я. Ні на копійку не винний. За що сюди кинули – не збагну!

Я Тигрі про космополітизм, про преклоніння перед заходом, а він лютий, відчуваю, що може дати волю кулакам. «Яке ж це преклоніння, коли сам ось цими руками давив буржуїв? Разом із тобою давив. Життя не шкодував. А гарному навчатися можна не лише в друга. Від цього добра машина або прилад не стане гірше, а хліб – гіркіше. Не буде шкоди народові від чужої науки. Це ж правда! Подумай. А правду не побоюся нікому повторювати».

Розлютився Булах, думав – пришиє. Ушановував усіх ліворуч і праворуч – не знав зупину. Не соромився ні в словах, ні у виборі прізвищ. Потім раптом глянув здивовано, точніше, розгублено, мов спіткнувся на рівному місці, а коли мовив – у голосі ні страху, ні ненависті, ні злоби. І сьогодні все, ніби перед очима, а слова відповідного не підберу: отут тобі й бридлива туга, і жалість, і ще щось; дивиться – немов я нечистий. «А тепер, громадянине начальнику, можеш іти доповісти, коли самому не з руки до «палацу» відправити. Однак запам’ятай: шізо, бура не боюсь. Табору боюся. Табір страшний. Зсередини лютий. Ти й не уявляєш, що найнестерпніше для людини, хоч і служиш тут.

Бо-оли-ить! О-ой як болить! Найлютіше, що діти, кров рідна, правди не знають про батька… Як витримати це? А якщо дружина, рідні, близькі й діти прирівняють, поставлять тебе в одну шеренгу з падлом і мерзотою, якій і належить тут гнити. Ось у чому страх лютий! А підполковник карцером-палацом лякає… Ворогові такого не побажаю… Хоча ні йому, ні тобі не зрозуміти цього. Не кожна нормальна людина зрозуміє. А в таких, як ти, мізки просіяні. Мохом поросли. Здаєшся живим, а насправді труп – охороняти нема чого…»

Останні слова особливо зачепили, начебто шкребком провів по душі. Ударив під груди. Не знаю чому, Дюма згадав. А той нашого брата так охрестив: «Тюремник – менш розумна істота, ніж замок, і більш тверда, ніж засув». Процитував Булахові – так, мовляв? Посміхнувся Тигра й знову тихо, не підвищуючи голосу: «Якщо таке запало в душу, то не все втрачено».

– А що? Має рацію Булах! О-ой-й, як має! – під час паузи вступив у розмову замполіт. – У справжньої людини повинно бути щось страшніше за смерть…

– Ви про що? – Бугров здивованим поглядом уп’явся в майора.

– Про дітей, Петре Батьковичу. Про гордість батьків і біль. – Іванов, як і невдовзі Бугров, опинився далеко від співрозмовника і від тайги. Не замполіт і не майор, а батько сидів біля багаттячка з дорослими дітьми та з болем. Роки жив із ним. Біль не давав спокою за скалічену долю. Її не хотів спадкувати дітям. Дітям і онукам, що підростали. – І нікуди від цього податися, Петре Петровичу. Говорю, як батько. Це без дурниць та самообману. За найбільшою і суворою міркою. Нічого немає гіршого, ніж непорозуміння й неповага. Тим паче – плювання дітей на батьків. На могили їхні. Булах за «колючкою» швидше зрозумів і відчув. Подумай, сам батько.

– Якось не спадало на думку, – відгукнувся Бугров.

– Уяви: пташенята твої оперилися, на крило встали й не стільки свого, скільки батьківського життя сальдо-бульдо підводять. Висновку доходять не розумом і не серцем, а емоціями та твердим нетерпінням молодості. Угледять цятку або калюжу після дощу – морем-океаном здасться. Суд дітей суворіший і страшніший від нашого. А спробуй прожити без смітинки. Без плями? Спробуй бути справедливим у сім’ї, поміж рідних та близьких?! Прямо або мимоволі можеш когось скривдити або їм здасться, що скривдив. А в Нього – Держава…

Замполіт раптом замовк. Не розумів, як вирвалися слова багаторічної і невиліковної хвороби та болю. Не хотів про це говорити. Вів розмову в інше русло.

– Щось збилися з курсу? – помітивши розгубленість в очах замполіта, винувато посміхнувся Бугров. – Про кого ви? На кому країна?

– Ти ж газетки почитуєш, – неохоче продовжив майор. – Десь та й проскочить у статейці про беззаконня. Про перегини. А коли Очкастого турнули – прямо писали. Чи Сталін не знав про це?

– Про що розмова! Говорити ні про що! – жодного сумніву в голосі капітана. – Усі перегини та перекручення в нашому таборі – справа рук Очкастого кнура. Так і на інших місцях… Самі знаєте: одні – вислужуються. Інші – від нудьги в штабелі грають-розважаються. Часто шкодував наш «винахідник», що «рацуху» не довелося в таборах держави поширити. Мовляв, пізно придумав. Та й Вождь рано з життя пішов. Знаєте, я за порядок і дисципліну, але «штабелі» й «сачки» – це навіть не перегини, не зловживання… Отут і слова влучного не підбереш… Тому не лише товариш Сталін, але й Очкастий хряк, мабуть, у чомусь менше винні.

– А ті… – Замполіт захекався, оглянувся довкола. Обличчя налилося багрянцем, стало одного кольору з листям, «пригрітим» морозцем. Ледве не зірвалося: «А телеграма Сталіна про катування», – та, що передав у камері Захватаєв. Відвертість відвертістю, але так розслаблятися майже злочин. Телеграма ж – державна таємниця.

– Про що Ви? – не витримав Бугров довгого мовчання Іванова.

– Дрібниця, Петре Батьковичу. Ти й відповів про тих, хто перевищує, – заспокоївся замполіт. Якби капітан був уважнішим, то, певно, і вловив би фальшування, але зараз ні інтуїція, ні чуття не спрацювали.

– На місцях найбільше порушують. А товариш Сталін вимогливий. Суворий. Проте справедливий. Кроксфорд розповідав, що під час війни бачив у зоні невістку старшого сина Сталіна. Розумієте, товмайоре, якої чистоти й твердості він людина, щоб в один ряд поставити власну невістку й дружину солдата. А Яків?! Ходять чутки, що фашисти пропонували обміняти його на Паулюса, але Сталін відповів, мовляв, фельдмаршалів на лейтенантів не міняю. Якщо правда – свята людина! Розумом не збагнути. Не знаю, зміг би я так раніше вчинити? Якщо рідна кров, син у лихо потрапив би! Тепер, без сумніву, зможу, знаючи все. Але тоді…

2

Після безапеляційно-лютого захисту Вождя й непохитної твердості в голосі капітана замполітові стало холодно, хоча й собі наводив ці ж докази тоді, коли не знаходив жодного виправдання побаченому на власні очі у в’язницях і в таборах. Жорстокий час, напевно, справді породжує жорстокі вчинки навіть по-своєму мудрих і великих людей. Іншого пояснення не мав. Та й боявся думати інакше. Майор потер щетину. Відросла за день. Погладив Уссура. Пес лизнув руку господаря. Бугров опустив долоню до лівої ноги, але відразу відсмикнув, немов доторкнувся до гарячого. Замполіт зрозумів жест капітана. Впевнений, довго мимоволі його рука шукатиме Барса, але ще довше щемітиме серце від непоправної втрати. Допоможе лише цуценя. Клин клином найпростіше вибивати.

– Пішли, ще пройдемося. Багаттячко проґавили – змерзнемо. – Жестом замполіт дав команду Уссурові йти позаду. Навіщо зайвий раз собаці потрапляти на очі Бугрову.

Чоловіки знову пішли в обхід озера. Призахідне сонце вогненним краєм лизнуло на протилежному березі голу верхівку найвищої сосни. Вітрюгани робили свою чорну справу. Незабаром усе більше дерев палатиме білим полум’ям – дивитися боляче. Озеро стояло тихе, непорушне. Дику первозданність його, величну вроду лише підкреслювали, кружляючи в польоті, лебеді. Пливучи в піднебессі, птахи шукали місце ночівлі.

– Не заважатимемо, – прошепотів замполіт і притулився до дерева. – Стомився ключ у дорозі довгій. Рано ще, а птах уже сідає.

– Чому рано? Сонце згоріло, – пошепки заперечив Бугров.

– Правильно! Лебеді й дикі гуси на ночівлю сідають у густих сутінках. У темряві. Наші красені притомилися, – замполіт замовк. Над головою пролунало трубне «ганг-го-о, ган-го-о». Щось велике, розпластано-біле прошелестіло – птахи грудьми вдарилися об нерухому вже невидиму гладінь.

Помилуватися неочікуваною красою, подарунком неба, чоловіки не встигли. З берега вдарили свинцева черга й залп картеччю з обох стволів.

– Наші «орли», – без злоби, але з відтінком невдоволення відзначив Бугров. – Нетерплячка в м’ясоїдів. Хоча б подивилися трохи – ні, відразу смерть сіють-поливають.

Завирувало озеро від свинцю й квапливих схлипів: «фляп-фляп-фляп». Важкі помахи перетруджених крил – птахи важко відривалися від води та повільно набирали висоту. Ще кількох лебедів наздогнав свинець. Крилато-біла краса швидко застигала на недавній гладіні води.

– Це Кроксфорд. Його двостволка. Машина, що треба. «Зауер три кільця», – із нотками невдоволення відгукнувся й замполіт. – Запрошував на полювання. Не до вподоби подібне бавлення. Не полювання – убивство. З луком або списом – ще зрозуміло. А з кулеметом на звіра чи на птаха – ні, не по мені, хоча батько й привчав із дитинства…

Замислився Іванов. Чому й справді на ньому обірвалася вправна династія мисливців їхнього роду? Ніколи про це не думав, а сьогодні збагнув. Згадав і зрозумів.

Полювання того разу було вдалим. Гуси наближалися ключ за ключем. Сідали галасливо, важко. Мисливці, почекавши, стріляли в темряву. На голос.

Коли все скінчилося, освітили смолоскипами галявину. Замполіт, а тоді хлопчисько, заплакав, забився в батьківських руках від нестерпного лементу: підранки метушилися, підстрибували, намагалися злетіти, але ослабли лапи й крила, покалічені свинцем. У світлі смолоскипів темніло біло-сіре пір’я. Покрилися кривавими плямами птахи, а в мисливців – одяг, руки й обличчя. У темряві блищали їхні лихі очі. Малий не впізнавав нікого, навіть батька; чужий одяг, чужі жести, чужі обличчя, різкий голос і звірячий погляд…

Стогін сьоговечірньої крилатої краси: «ганго, ганго-о-о, ганго-о» злився з гусячим кличем у дитинстві. Відтоді зненавидів замполіт полювання. Таки рано батько почав прилучати хлоп’я до забави-промислу. Усьому свій час: час дозрівання, розуміння, узагальнення. Те, що здавалося зрозумілим або дурницею учора, сьогодні оцінюється зовсім по-іншому. З новим відтінком, а то й протилежно. Винен час. Непідвладний нікому час…

– Лебедятинки захотів начальник, – порушив тишу замполіт.

– Комусь захотілося лебедятинки. Я ж не відаю, як жити? Кому? Чому служимо? – Не слова, а біль, нагромаджений протягом останніх року-півтора, видавлював Бугров.

– Живе й не тужить Кроксфорд. – Удруге за час служби замполіт назвав начальство на прізвисько. Наодинці із собою подібного не дозволяв, а тут зірвалося. Як лавина в горах рухнула після необережного пострілу. – Кроксфордові все до фені. Був би сугрів та кроксворди з рекбусами.

– Помиляєтеся, Івановичу. Подивіться, тільки уважно, як господар жіночий етап приймає – ні жартів, ні гри в кроксворд чи в капелюх п’ятдесят восьмого розміру. Побачить жінок – оченятка на мить блиснуть, та відразу потухнуть, немов хтось пообіцяв іграшку, а потім відібрав за провину.

Бугров точно помітив стан Кроксфорда. Майже відразу після зухвалої втечі п’ятьох прошурхотіли чутки: політичних звільнятимуть. Підполковник втратив сон і апетит. Люто ненавидів начальник табору «враженят», тих, кому Вождь визначив небуття. Зони повинні бути забиті під зав’язку: і чоловіча, і, тим паче, жіноча. Від однієї думки про зменшення табунів підполковник ярів.

Зечки – особлива турбота господаря зони. Етапи приймав особисто. Сам сортував у табуни-бригади «кобилок». Для щойно прибулих харчів вистачало. Стежив, щоб не охляли завчасно. Високе керівництво глузувало: «У серйозного господаря – бабам послаблення». «Даю шанс вижити. Про кого добрий господар у череді піклується в першу голову? – запитував підполковник і сам же відповідав: – Про теличок та корівок. Череді й пари бугаїв вистачить. Хто телят приносе?»

Із доповідей керівництву виходило: смертність у жіночій зоні набагато нижча, особливо поміж новеньких. Рідко хто за півроку копита відкидав.

Давно Кроксфорд керує таборами. Спочатку зони були нечисленні, але з кожним роком кількість зеків зростала. Усе більшими табунами опікувався. Дно золоте – жіноча зона в доброго господаря. Великий і солодкий навар приносить. Кожен солдатик, звичайно, а зек, тим паче, останнє віддасть, аби приголубила «спідниця». Згодні на все й деякі зечки, щоб охолонути під мужиком.

Важко мужикові упокорювати природу. Жінкам – ще сутужніше. Бачив, розум втрачали. Більшість під будь-які штани піде. Звіріють баби. Не дай Боже, піймають мужика – вважай амба! Перев’яжуть «господарство» – і до смерті бавиться слабка стать. Дехто з холодним грають… Не засуджував господар нікого. Розумів. Не жорстокість це – природа! А потрапить «спідниця» в чоловічу зону, оберігають голубку, годують, щоб лише виконувала своє призначення. Інша й півсотні прийме за добу. Цінують таку. Тижнями із собаками не знаходять. Солодке для зеків лігво. Стукачі мовчать.

А мужик щодо витривалості – слабак: годуй не годуй – на всіх не вистачить. Його довго не переховують. Швидко приймає своєрідну солодко-люту смерть або катування. Називай, як хочеш. Коли вперше начальник табору зазирнув у жіноче відділення лазні – оторопів: там і тут валялися хитромудрі «інструменти» будь-яких розмірів, виготовлені з марлі, подолу сорочки або панчохи, наповнені свіжою кашею чи теплим хлібцем. Майстровитий зек. Хитрий на вигадку.

Іншій зечці й зовсім просто: дістала «мерзавчик», а то й «чвертку», налила теплої водички й гуляй-бався собі на втіху досхочу. Щоправда, «чвертку» рідко хто витримає – занадто велика.

Тоскно на душі стало начальникові табору. Не зважав, точніше, робив вигляд, що не знає, коли в гості на жіночу зону навідувалися блатарі або солдат якийсь, щоб розважитися. Однак за «враженятами» підполковник стежив зірко. Нещадно. Вражі душі повинні спокутувати провину зі всією суворістю, без послаблення, як належить за інструкцією. До прибулих кобилок начальник табору не підпускав нікого, доки ті не вистоять у карантині.

Під час карантину жінок направляли на легкі роботи: днювальними, мити підлогу в адміністративному корпусі, на кухню підсобними. Кожна майбутня кобилка повинна пройти через усе – підполковник за цим стежив. Ті ж, хто прибирав кабінети, відчували пильне око Господаря спиною. Щодня підлогу мила інша жінка. Старожили табору могли на пальцях порахувати тих, хто кілька разів наводив чистоту в кабінеті начальника…

3

Прибулу до корпусу зечку підполковник зустрічав сам. Обходив довкола, гучно втягував і видихав повітря:

– Ну й дух від вас, синьйоро, як зі стайні! Чи синьйорино? Якщо помилився, вибачайте, – не чекаючи відповіді, підполковник підходив до шафи, подавав халат або плаття зі словами: – Ідіть у душ. Мийтеся гарненько. Поснідайте. Відпочиньте. Потім – до справи. Кабінетів, як для цілого дня, обмаль. Буде обід і вечеря. Головне – сумлінна праця. По-друге, не шелестіти чужими паперами. Є шалапути – усе що завгодно залишають на столах. І по-третє – не базікати зайвого. Ви зрозуміли, синьйоро?

Зечка милася, переодягалася, їла, відпочивала – усе, як обіцяв Господар. Під час роботи жінка часом відчувала на собі пильний погляд. Випрямляючись, обсмикувала короткувате плаття або халатик, винувато посміхалася. Відповідав підполковник розуміючою посмішкою і додавав: «Не вгадав із розміром халатика».

– Продовжуйте, синьйоро. Пробачте, але за циркуляром-інструкцією не можу вас залишати на самоті. Та й орли в нас, знаєте, які літають. На випадок чого – кличте. Образити не дозволю.

Жінка продовжувала роботу. Поспостерігавши, начальник табору йшов до себе. Ніхто жінку не квапив. Почуття відносної волі п’янило. Минуло півдня – ні солоного слівця, ні злісного невдоволення. А що робота брудна, то хіба вдома не доводилося прибирати? Згодом несподівано для себе інколи жінки, витираючи пил, починали підспівувати напівзабуті пісні. Заспокоювалася душа.

– Ви що полюбляєте, міцніше чи слабше? – перед обідом або перед вечерею начальник табору підносив келиха. Помітивши в очах сторожкість, заспокоював. – Премія за гарну роботу. Усе чисто. Без понту.

Більше від незвички, ніж від величини келиха, хміль ударяв у голову зечки. Обід і вечеря завжди затримувалися. Жінка розслаблялася, забувала, де знаходиться. Лише ґрати на вікнах підказували – неволя. Нарешті обід. Справжній, а не баланда арештантська. Закуски, перша, друга страви. На третє – солодке. Апетитний запах, напівзабутий смак п’янили, немов випила ще одного келиха.

– Ну як, задоволені? – запитував підполковник, заходячи в кабінет.

– Дякую, – так звичайно відповідали всі, хоча в деяких жінок на обличчі раптом з’являлися переляк і підозра: невже зараз за все доведеться платити; платити за легку роботу й за душ, за ситий харч і за келих.

– Відпочивайте, – заспокоював підполковник, оглядав жінку оцінним поглядом, виходив, кинувши недбало: – Відпочинете – займетеся моїм кабінетом.

Усе ще не вірячи, що в сьогоднішньому щасті немає ніякого підступу, ті, хто запідозрив негарне, несміливо або з цікавістю переступали поріг кабінету. Господар звичайно сидів за столом, працював із паперами. Легким покахикуванням жінка нагадувала про себе.

– Якщо не заважаю, можете працювати.

Такі слова заспокоювали найпідозріліших і найцнотливіших, але незабаром страх або подив змінювали хміль та злість, ставало образливо, що припущення не виправдалося; у зечки, як це властиво будь-якій людині, пробуджувався суперечливий дух; на якусь мить прокидалася, повставала з небуття стомлена самітністю жінка, якою знехтували. Якої цураються. Хміль та ображена жінка об’єднувалися, розливаючи по тілу тепло бажання. Його спершу вбивали й витруювали днями, місяцями, а то й роками, але воно знову народжувалося у в’язницях, на етапі, тут, у таборі, зігріваючи душу хоча б уві сні…

Жінка викручувала ганчірку, з люттю мила підлогу, немов товсті й широкі дошки були винуватцями її страждань. Підполковник задоволено посміхався роздобрілим обличчям, брови його по черзі підіймалися й опускалися, ніби вступали в гру з коротким подолом, що ластився до оголених ніг.

Найбільше подобалося йому, коли жінка мила підлогу не на колінах, а перегиналася в попереку, ставала, як він говорив, буквою «ге». Високо оголені ноги збуджували сильніше за все. Господар кабінету сопів. Обличчя наливалося кров’ю. Лисина темніла. Ковтнувши з фляжки «сугріву», начальник табору підводився, нечутно рисячим стрибком опинявся біля жінки й зі словами: «Мовчи, а то уб’ю» натренованим рухом зав’язував поділ плаття або халата на голові, розривав із тріском труси й, притискаючи жінку до столу, згинав у попереку, звіріючи від звуку розшматованого трикотажу, від страху жертви та неправдоподібної білизни тіла, що місяцями не знало сонця й тепла.

Від несподіванки й страху майже всі жінки завмирали, не пручалися, не кричали, а деякі, збагнувши що до чого й не сумніваючись у здогаді, з радістю навалювалися грудьми на стіл, вслухалися, як наповнює плоть п’янкий біль, біль бажаний, напівзабуто-солодкий і ніжний, що іноді змушував ночами підхоплюватися з нар…

Тим, хто пручався, господар кабінету через поділ затискав долонею рот і сичав у потилицю:

– Задушу, с-су-ук-ко-о! С-сто-оя-яти! С-сто-оя-яти-и, ядрен-на-а ма-ати! А то собаку напущу! – у голосі звучала така люта погроза, що жінка німіла і від страху, і від незвичних слів, і від рику вівчарки біля дверей. – У, дурепище! Так у мене ж три кульки вшиті!!! Осідлаю – витимеш від щастя…

У зоні будь-який зек знає про кульки. Той, хто вшив, ходить героєм. Цікавість і хміль знову поєднувалися, а незабаром деякі з тих, хто пручався, і справді починали стогнати, з радістю віддаючи груди в сильні й умілі долоні.

– Затанцювала, кобилко. Заіржала, – тяжко видихав підполковник. – Давай, птахо. Танцюй… Перебирай копитками… Піддай! Ще піддай…

Рідко хто з жінок залишався ображеною. Відтоді, як підполковник ушив у плоть три кульки, не сумнівався в собі, і, незважаючи на роки, відчував себе молодим жеребцем-запліднювачем, із вдячністю згадуючи Профа за добру маленьку пораду для великої справи.

– І дивіться, синьйоро, про наш цирк нікому нічичирк, – усіх жінок, особливо непокірливих, ласкаво попереджав підполковник. – У цирку балакучі та необережні зриваються з-під купола й, самі розумієте, з такої висоти – ущент, – не чекаючи відповіді, він піднімав, мовби наколюючи великим пальцем підборіддя жінки, і хрипів: – Ти зрозуміла, падло! Дивися, пискнеш – відразу в штабель підеш… Своєю рукою, с-су-уко, доставлю…

Ніхто за всі роки не проговорився, не поділився «пригодою» навіть із найближчою подругою. Мовчали навіть ті, хто пручався до кінця. Про стукачів знає й пам’ятає кожен зек. У зоні можуть «настукати» навіть стіни.

Найчастіше при зустрічі з Господарем жінка мимоволі чепурилася, посміхалася, але він рідко удруге когось запрошував прибирати кабінет. Щоранку в адміністративний будинок призначали іншу зечку. І так день у день, рік у рік.

Підполковник особливо уважно придивлявся до кобилок колишніх високих чинів. Із такими головне – обрати вдалий момент. Пещені й норовисті, у таборі вони зазвичай швидко утихомирювалися. Протягом усіх років Кроксфорд не знав поразок. Не залишалося необ’їжджених. Найбільше збуджували непокірні, ті, кому пощастило хоча б раз скинути сідока.

Надивився свого часу підполковник на знаменитостей. Слухав зі сцени Русланову, перевиховував дружин таких високих чинів, про яких боявся не говорити – навіть думати! Але жінок, що втратили молодість, не любив. Та й небезпечно таких сідлати. Мало як життя поверне. Не міг зрозуміти, чому дружини апостолів[46] за «колючкою» живуть? Як вони опинилися в таборі? Спеціально їздив в АЛЖИР[47] до товариша. Бачив, як «високі» мамзелі вошей давлять. Запитував, дивився формуляр, але не вірив ні очам своїм, ні вухам.

Не мамзелі – мара якась, та й годі. Одне знаходив пояснення: мабуть, потягнуло чоловіків на молодняк. Коли ж показали невістку САМОГО[48], підполковник так розгубився, що, приїхавши додому, кілька днів не помічав кобилок у кабінеті й ті на деякий час залишалися необ’їждженими.

Багато фляжок «сугріву» спорожнив тоді ще молодцюватий начальник, але зрозуміти нічого не зміг. В одному впевнився: Сталін – не просто найвеличніша людина, але й найсправедливіший і непідкупний із всіх, кого народжувала земля. Якщо є наказ про ЧСІРів – він стосується всіх. Навіть невістки Вождя.

Усі дні перебування в АЛЖИРі поглядав на найвідомішу зечку. Дивився й на роботі, й у бараці. На його прохання приводили її до кабінету. Розмовляв. Як і в себе в таборі, почастував обідом, але на більше не зважився.

Минули роки. Часто пригадував молоду й поважну зечку, але не осуджував себе. Радів, що зміг приборкати неприборканий норов і цікавість. Що ж, уціліла одна – вважай, її й не було. О-она скільки необ’їжджених та чужих пасеться – на всіх не вистачить, навіть якщо прожити не один вік.

Невеселий і похмурий ходив зонами підполковник. За найменшу провину призначав карцер. Як житиме, якщо чутки справдяться? Знову, як давно, доведеться переходити на блатних кобилиць. Із ними простіше. Безвідмовні. Навіть нецікаво. Сідлаєш, мов зі своєї стайні. Інша річ – чужа. Тим паче, та, яка жодного разу не знала джигіта…

4

Лебеді, постріли, розмова про Кроксфорда – зник настрій відвертої бесіди. Замполіт не квапив Бугрова. Багато про що хотів виповісти, але життя привчило мовчати й чаїтися, приховувати наболіле. Не зрозуміє капітан болю, нагромадженого з ХІІІ з’їзду. Сам до кінця не все з’ясував, або не схотів, якщо бути відвертим. Має рацію капітан. Не кожен піде голіруч на ніж, як Булах. А правда у високих кабінетах часто буває страшнішою від ножа чи пістолета…

Давно згас день. Сонце ледь пробивалося крізь стіну тайги. Притихло озеро. Уссур поведінкою підказував: мисливці пішли, зібравши здобич. Пес, як і наказано, спокійно тримався господаря. Зазвичай ходив поруч, біля лівої ноги. Найулюбленіші команди: гуляти, слід і взяти. Вільно нишпорячи поміж кущів і дерев, вівчарка лякала звірка чи птаха, в іншому місці знаходила нору або лігво великого звіра, від чого мимоволі на зашийку шерсть ставала дибки. Безліч запахів відчував пес: нудотні пахощі різнотрав’я й кущів, свіжі й давні запахи тварин, що бігають, плазують та літають. При наближенні господаря мешканці тайги намагалися швидше зникнути чи зачаїтися.

Гарна команда «гуляти». Але для собаки, такого як Уссур, найбажаніше почути звук запобіжника пістолета чи автомата, та головне – команду крізь стиснуті зуби: «с-слі-і-д», а особливо – «в-з-зя-зяти-и». Заради цієї миті службовий пес збирає сили, на полігоні плазує на череві, бігає по колоді й по східцях, стрибає крізь палаючий макет стіни й кидається на підступного, здатного на будь-яку підлість «ворога», зараз одягнутого в товстий, до п’ят ватяний костюм, куди люто вгрузають ікла й пазурі…

А позаду господаря Уссур ходити не любив. Дивна команда. Незрозуміла. Немає на потилиці в друга очей, і прилад, що плює вогненним гуркотом, висить на боці. Ніхто й ніколи не нападав зі спини.

Смішні люди. Покрутилися-покрутилися й знову повернулися до багаттячка, що погасло. Під час прогулянки більше говорив господар, а біля вогню – Бородань. Це йому служив Барс. Охороняв. Згадавши собрата, Уссур нашорошив вуха, принюхався. Із Барсом завжди тримався напоготові. Сильний і сміливий пес. Серйозний. Нікому в бійці не поступався. Незрозуміло, де подівся? Хіба можна господаря залишати самого? Вівчарка підійшла ближче. Від одягу Бороданя ледь чутно пахло псом. Давній запах. Не міг такого собаку втратити господар. Раніше Уссур із повагою ставився до Бороданя, а тепер не знав, як бути. Людина без собаки й без приладу, що плюється вогнем, неповноцінна.

Уссур захоплювався господарем. Рухи не метушливі, чіткі, умілі. Дивився й Бугров, як майстерно розпалював замполіт багаттячко. З-під акуратної гірки трісок визирали суха хвоя й тонке галуззя, потім – товстіші гілки. Немов прицілюючись перед останнім стрибком, Іванов оглянув споруду з дров, чиркнув сірником – хвоя спалахнула. І затанцювало язичками цуценят полум’я… Пес відступив від вогню.

Капітан подумки повернувся до оповіді майора, почутої на озері. Кілька років прослужили разом, а душі кожного до сьогоднішнього вечора не торкалися. У таборі вважають замполіта щасливчиком. Живе з користю для себе та інших.

Розгорялося вогнище. Сутеніло довкола, немов вогонь відбирав світлу силу раннього вечора. Зі свого місця Бугров не бачив собаки, але чув його подих, зітхання або легкий удар важкого хвоста. Без Барса тепер Уссур – найкращий пес у таборі…

Бугров і замполіт дивилися на вогонь, переосмислювали сказане, подумки просівали те, що можна розповісти, а що приховати; хотіли поділитися таємним, але стримувалися, бо знали, як і зеки, що в цих місцях «настукати» можуть стіни, дерева, кущі…

Надовго замовк капітан. Мовчав від незвичної сміливості й страху. Людина, яка оголюється не криючись, знову переживає минуле. Знову падає, набиває ґулі, рве тіло об колючки – болять, відкриваючись старі рани. Кровоточать.

Не тривожив замполіт Бугрова. Терпляче чекав, коли той набереться сили, щоб знову добровільно крокувати босоніж по тому вугіллю, яке залишилося жити від багать минулих…

– Товаришу майоре, скільки нового й забороненого відкрив Булах! Устигай думати-перетравлювати. А тут Пленум липневий. Берію викрили. Нокаут. Підводишся – паморочиться голова. Жодної путньої думки. Довго потім голова тріщить. Тіло, як із вати, – чуже… Умів переконувати Булах. Голос без внутрішнього страху, як в інших. Найчастіше страх перетворює людину на боягуза, штовхає на підлість.

Розмова, Берія, бійка – одне з одним зійшлося. Повіяло тривогою від Тигри й Сивого. Ожив якийсь черв’як. Потроху почав замислюватися. А людина, товаришу майоре, коли почне думати, зупинитися не зможе. Як вагон: звільнили від гальм і колодок, зрушив із місця – пішов під ухил. На собі перевірив ще раз. Місяцями не підходив до Булаха, хоча тягло, як п’яницю до пляшки. Раніше жив, немов лялька в театрі: смикнуть – підніму руку чи побіжу. Не розумів наказів. Виконував. Не перепитував. Та й заборонено статутом. А тут, у таборі, мізками заворушив. Ночами не спав. Ледь задрімаю й схоплююся мокрий від поту. Лячно іноді ставало. Але поступово змінювався. Самому об’єктивно міркувати не легше, ніж паралітикові навчатися ходити…

Спочатку зеків оцінював за трьома критеріями: бешкетує чи сумлінний? як працює? виконує норму? А так – усі однакові. Нема чого в них длубатися. Знаєте прислів’я: «У темряві будь-який собака за вовка зійде». Так і в мене. Та почав помічати: хтось оступився, інший потрапив за дрібниці чи через дурість. Хіба такому наші табори допоможуть життя зрозуміти? змінитися й на пряму стежу вийти? Щоб відбілити людині душу та виправити мізки, не вистачить лише страху. Не завжди й пряник допоможе. В одному твердо переконаний: саджати разом рецидивістів, тих, хто в «законі», й тих, хто залетів уперше за колючий дріт, – злочин. «Рогачам» режим треба менш суворий і термін коротший. Звалили всіх до купи – зрозумій, що до чого.

– Сам про це думав, – підтримав майор капітана.

– Та що говорити: погань завжди на поверхні плаває й смердить. Справжніх законів не вистачає. Немає різниці – убив, не вбив?! Головне – покидьок вийняв ніж! На життя зазіхнув. Плющити гадину – і все. А за законом? Померла людина від покидька в лікарні через дві години – одна стаття. На хвилину раніше – інша. Подумати лишень: людське життя секундами міряти… Гидотники…

– Буває, випадково вбив при захисті.

– Саме так, – ще тужливіше продовжував Бугров. – Самі знаєте, прийшов етап, розкриєш формуляр і не зрозумієш: перевищила людина міру необхідної оборони чи вкралася судова помилка. Важко і судді, і слідчому. У нас же людина себе проявить. Той же Амба… Під час бойовища «шістки» стверджували: Амба розворушив «рогачів».

– Макар двох убив, – тихо почав майор, але потім заговорив твердо, без найменшого сумніву. – Згідно з холодним законом – убивця. За життєвими вимірами, за тим, як себе в таборі вів, – людина. Справжня. Моя воля – ордени на сміливі груди повісив би.

Стежа сімнадцята. Після втечі

1

До ранку просидів Макар біля багаття. На що зважитися? як учинити? Не відав, що робити й того дня, коли вперше після пожежі знайшов поживу. Дві доби відлежувався, відпочивав, від’їдався та думав. Нарешті, вирушив у дорогу.

День минав за днем. Заглиблений у свої турботи, втікач звично добував їжу, збирав хмиз, готував нічліг, а сам думав, думав. Щоранку купаючись у джерелах, Макар не помічав, що берег водоймищ прихоплює гострий, як бритва, льодок і в тінистих заводях майже до полудня сонце не розтоплює схожі на скло забережжя; не помітив і коли тайга, мов дівчина на виданні, вночі вперше примірила біле вінчальне вбрання. Місце відпочинку вранці темніло брудною латкою. Тайга готувалася прийняти справжній сніг…

Зрозумівши, що житиме, Проф спочатку слухняно крокував попереду Макара, але, підгодувавшись після вимушеного посту й помітивши відчуженість «конвоїра», вирішив тікати.

– Я т-те-бе-е наскрізь бачу, – посміхаючись лише йому зрозумілим спогадам, пояснив Макар, а після другої спроби втекти приклався кувалдами-пудовиками до ребер Профа і попередив: – Дивися, вошо вчена, наступного разу підеш амбі на корм…

Тихо сказані слова застрягли в голові Пахана, як цвяхи в дереві. Він облишив навіть думки про втечу. Намагався лише зрозуміти, що вигадував хлопець? Куди жене перед собою? Іноді здавалося, що після того вечора, біля варива, Амба з глузду з’їхав…

Дні минали за днями, а вони йшли і йшли по наміченому Амбою шляху. Лише двічі після ночівлі незрозуміло чому Макар залишався на місці. Сидів цілий день біля багаття, мов пеньок замшілий. Не їв, не пив. Проф не наважувався порушувати його думи. А одного разу напарник і зовсім учудив. Ранком ішли в одному напрямку, раптом юнак зупинився, завив по-вовчому, розвернувся і почвалав у зворотному. Зміну курсу підказало сонце. Зранку воно било в очі, а після довгого «а-а-а-а-а», ще до обіду, пригрівало в спину. Далі – більше. Пройшли трохи – ось воно, місце ночівлі. Постояв Макар, поколупав носком взуття погасле багаттячко, засипав мертве вугілля піском, розвернувся – і знову в напрямку, звідки ранком після відпочинку посміхається людям сонце.

Увірував Проф: щось коїться з Амбою – чи заблукав, чи з’їхав із глузду.

Але Макар не схитнувся з розуму. Лише сумнівався, чи праведною стежкою повертається в життя? У роздумах минали дні. Знову випав і розтанув сніг. Не турбувала негода. Встигне. Яка різниця, на тиждень пізніше чи раніше заявиться. Щоправда, через день біля річечки довго стояв замислившись. Розмірковував. Занурив у воду долоню й відразу знизав плечима, прошепотівши: «Би-ир». Шлях протилежним берегом зріже чималу петлю. Роздягнувся. Змусив і бранця залишитися в чому мати народила. Під час переправи Проф лаяв Бога та святих угодників, та, коли їхній багнистий берег змінився високим і крутим, почав весело насвистувати.

Бадьоро крокував бранець, а «конвоїр» придивлявся до слідів, начебто здобич вистежував. Відчував, десь тут перетнуть шлях Булаха й Сивого, а може, й підуть однією стежинкою. Здається, усе продумав при підготовці, але на душі неспокійно. ВТЕЧА – вона завжди ВТЕЧА. Хоча б раз поглянути на місце ночівлі друзів. Досвідчене око багато чого помітить. Макар посміхнувся. Уперше, хай подумки, але назвав Булаха та Сивого своїми друзями.

Пустельна й неходжена тайга. Тільки звірина «азбука» траплялася в дорозі. Неподалік блиснула гладінь озерця. Обережний погляд – нікого. Довелося звернути з малопомітної звіриної стежинки. Який перекус без чаю?

Ще в таборі банку з-під томатної пасти пристосували під казанок. У дорозі в ній варили юшку, кип’ятили чай. Одного разу Проф здивовано дивився на Амбу. Той, не кваплячись, вертався до багаття із повною банкою води, але раптом заметушився, впав на коліна, по-собачи припав носом до землі. Час та негода майже стерли чи то вовчий, чи то собачий відбиток.

– Невже вовк? – бурмотів слідопит-мисливець, вдивляючись у ледь помітні незрозумілі відбитки осторонь звірячих.

Макар переможно зітхнув, зрозумівши, що помилився. Пробіг не вовк, а пройшли собака і кілька чоловік. Поміж них – здоровань. Макар приклав своє взуття. Приблизно той же розмір. Поміж вільних і зеків таке лаписько лише в нього й у Булаха. Взуття Сивого – розміром із долоню. Заспокоївся. Не проходив тут Булах. До табору далеко. Зазвичай ПОГОНЯ наздоганяє раніше.

Утікач, про всяк випадок, озирнувся. Нікого. І знову подався до озера. Розплескав воду. Залишилося півбанки. Не розумів Макар, чому непокоїли сліди? Що турбувало?

Він прискорив крок, але не дійшов до бранця, раптом зупинився, поставив на землю банку й повернувся назад. Геологи інакше ходять. Куди й чому квапилися незнайомці? Широчезний крок. Люди не йшли – бігли. Так мисливці наздоганяють підранка… Сліди стали чіткішими. Макар зупинився, вилаяв себе. Схибив! Дуже хотів, щоб друзям пощастило. Сліди переконували: тут уже не четверо пройшло – двоє. Менше за розміром взуття майже нове. На п’ятах і носках лише намічалася потертість, а на підкові не вистачає цвяха. Більші за розміром сліди від старого черевика. Хто петляв по-заячи, щоб заплутати слід? Ближче до берега на людський відбиток лягла пазуриста лапа. Звірисько – велетень! Такий слід залишить не кожен вовчисько чи службова вівчарка.

Макар розташувався під кущем й уважно огледівся. Судячи зі слідів, не сірого боявся втікач. Із ножем чи з дубиною від самотнього вовка Булах відіб’ється. Небезпечніше за чотирилапого звіра – двоногий, той, хто дивиться на людину крізь приціл. За озерцем пролетіла сорока. Ось сліди самотнього зайченяти. Косий стрибав якось неохоче. І вуха не нашорошені. Одне «дрімає» на спині.

З узвишшя добре видно згарище. Внизу – болото, а між ними з голубіні неба проглядала розкоса синь ще одного озерця. Поміж кущів промайнула гілляста голова. Лось, немов на живих ходулях, прямував на водопій.

Макар продовжував вивчати сліди. Нічого не зрозумів. Менший слід – не Сивого. Але ж не міг Булах залишити товариша. Того, з ким ділив хліб і нари. На душі на мить відляг-ло і знову перехопило дух. Лише ЛОВИТВА могла змусити розійтися ВТЕЧУ. Зсутулившись, стояв утікач над великим та меншим слідом із відбитком підкови. Армійський чобіт. І собака не лайка – вівчарка. Здалося, серце зупинилося. Вилиці й ніс, біліючи, кам’яніли мармуром.

На моху між озерами легко читати слід. Жодного сумніву – пройшли двоє. І вівчарка… Дивно поводився незнайомець. На останньому спуску біг не по тверді, а по м’якому мохові: «Дивися, ось він – я!» Сліди оперезали озеро. Слідопит зменшив швидкість. Хіба втікач дарма натоптуватиме ноги? Одне бентежило: на другому колі велетень намагався ступати слід у слід.

Несподівано Макар зупинився й повернув назад. Певно, не тільки його здолав сумнів. І господар вівчарки в цьому місці уважно вивчав відбитки. Чітко видно вм’ятини від його колін і кистей рук. А собака нетерпляче рвав повідець. Переконавшись, що втікач справді намотував друге коло, людина в армійських чоботах поспішала за вівчаркою.

Гра в хто кого наздожене тривала. Уже близько озерце. Закінчувалося друге коло. Не розумів хлопець, що його турбує. Чітко читав слід людини з вівчаркою. Пес ішов упевнено, не збивався з ходу вже по третьому колу.

Макар перейшов на крок. Потім зупинився. Уважно зчитуючи великий слід, опустився на коліна, помацав мох. Не сумнівався: в цьому місці велике взуття потурбувало землю лише раз і пропали відбитки. Губи Макара-втікача з гордістю ворухнулися за дії втікача, що залишив відбитки: «Вті-і-кач! Оце та-ак Була-ах! Молодець!»

Слідопит пройшов уперед, посміхнувся ще ширше й задоволено стукнув кулаком по долоні. Спрацювала примітивна заяча хитрість. Булах десь стрибнув подалі вбік, пустивши переслідувачів по раніше прокладеному сліду.

Макар розвернувся й пішов назад. Від пенька в улоговинці починалося й закінчувалося коло. Тут утікач удруге слідів не залишив, але після вододілу схил знову зберігав сліди двох чоловік і собаки. Макар-слідопит не квапився. Просувався крок за кроком навприсідки, а Макар-втікач, здавалося, квапився поруч із Булахом, підганяв, одночасно нахвалював товариша за витримку й кмітливість.

Схил крутішав. Відбитки танули. Десь тут утікач стрибнув убік, а ПОГОНЯ пішла по третьому колу. На сухому твердому ґрунті сліди міг відчути лише собака.

На покритій мохом ділянці знову з’явилися сліди вівчарки й солдатських чобіт. Погоня багато втратила часу, але зрештою розгадала хитрість, довірившись собачому чуттю. Макар же незабаром опинився біля пологого схилу, «читаючи» події місячної давнини. Неподалік кущів, уже на м’якому ґрунті пес заметушився, потім раптом потяг повідець із такою силою, що господар хряпнувся на чотири кінцівки, а вів-чарка зіп’ялася по-кінськи на задніх лапах.

Як і переслідувач, Макар розгублено затупцював. Якщо собака й він сам не помилилися, то втікач, спускаючись схилом, повинен залишити слід. Не міг же він перелетіти через кущ і стрибнути у воду?! До кущів відстань чимала – світовий рекордсмен спасує.

Натоптала ПОГОНЯ слідів побіля кущів, але пес тягнув до озера сильніше лише в одному місці. Незрозуміло… Дістатися до води тут не зміг би й звір.

Макар придивився до гілля. Павутина ціла. Переконався в цьому й господар собаки. Не стримався, провів рукою по гіллях, порвав майже невидиму нитку бабиного літа. Слідами ЛОВИТВИ Макар пробрався між двома кущами до озера. Вода полоскала нахилені гілки. Зробив кілька ковтків, умився. Розпашіле тіло обдало прохолодою.

За своє коротке життя Макар сам і з дідом «начитався» слідів. Траплялися й хитромудрі, але сьогоднішній випадок загнав би в глухий кут, мабуть, і старого. Упевнений, не було зворотного ходу. Спиною. Але людина не могла провалитися, випаруватися або злетіти?!

Макар піднявся на пагорб і, стоячи на твердому ґрунті, уявив себе втікачем. Порожньо в голові. Кожен знає, що збити переслідувача зі сліду найлегше по воді. Але де? як, не залишивши слідів, дістатися озера?! Хлопець знову обстежив неушкоджену зелень. І натрапив на дивний слід: здавалося, втікач увігнав у землю жердину для намету, але передумав, висмикнув із нахилом убік озера…

Слідопит-мисливець обстежив землю навколо незрозумілого відбитка. Не залишають такий при ходьбі чи бігу. Ніде й натяку на великий слід. Із боку пагорба ціла павутина біля прибережних кущів. Макар знову пробрався до озера, пройшов по воді й навпроти круглого відбитка на землі помітив обірвану павутину, немов по гіллях сковзнув важкий мішок. Знайшов на сучку й коротку «нитку» з бавовни…

Відшукуючи сліди, Макар забув про Профа. Подивився – стоїть до дерева приторочений. Вертався за бранцем і мізерними зеківськими пожитками, міркував, як сам учинив би, почувши за спиною ПОГОНЮ. Майже не сумнівався: йде по сліду Булаха. Лише не розумів: хто переслідував утікача? куди подівся Сивий?

Боявся Проф зазирнути в очі Амби, а запитати, що стривожило – і поготів. Обличчя біло-захололе, як тоді, біля багаття з варивом… Збиралися перекусити – і раптом метушиться, немов слід плутає від лягавих…

– Тут стояти, – наказав «конвоїр», не дивлячись на Профа.

В інтонації бранець відчув погрозу, немов стояв біля стінки. Під кулеметом.

Розширюючи кола, Макар віддалявся від останнього булахівського сліду, але Проф і не думав про втечу. Застиг стовпом, не наважуючись і присісти, хоча після дня в дорозі ноги гуділи та й спину ломило від заведених назад рук.

Знову оглянув слідопит берег озера й кущі, повернувся до останнього відбитка, потім відійшов назад, розбігся, застромив рогулю в землю, відштовхнувся, злетів вище кущів, завис на мить, висмикуючи рогулю, й приземлився на мох…

– Приду-у-ур-рок, – буркнув Проф, переконуючись, що Амба не при своєму розумі. Знав: із пришелепкуватими краще не мати справу. Тим паче зі зв’язаними руками.

– Оце так Бу-ула-ах, – знову нечутно шепотіли губи Макара. Не сумнівався: з жердиною можна подолати кущі.

2

Сліди ПОГОНІ відбилися в обидва боки озера, тому втікач виграв достатньо часу… Доки ПОГОНЯ не обстежить кожен кущ і високе зелене багно, від озера не піде. Зникли сумніви. Не самотній вовк крався за людьми, а навчений на людину звір разом із господарем намагалися дістати того, хто з останніх сил рвався на волю. Макар розмірковував, у який бік вигідніше бігти. Обійшовши нешироке довге озеро, звично приторочив бранця до дерева, а сам почав шукати слід.

На протилежному березі ніхто не виходив із води. Лише сліди ПОГОНІ оперезали озеро. Сумніви змусили зупинитися. Де помилився? Не втопився ж Булах? Не причаївся і в заростях. Рано чи пізно навчений звір відчує втікача… Недарма ж ПОГОНЯ, узявши озеро в кільце, пройшла й цим берегом.

Неподалік води й кущів обривалися останні сліди від ноги й жердини. Макар ляснув себе по лобі. Відразу не здогадався, кендюх! Булах не виходив із води, а залишив озеро за допомогою жердини. Слід треба шукати не біля води, як робив він і ПОГОНЯ, а далі від води. Задоволена посмішка скривила губи, хоча розумів: без собаки доведеться довго обстежувати берег, доки знайде перший відбиток.

Втікач поставив себе на місце ПОГОНІ. Пошукає-пошукає, а потім, коли не вистачить свого розуму, піде, як пропонує інструкція, по більшому колу…

Усе було так, як «прочитав» слідопит-мисливець. Коли відійшов від краю озера, натрапив на сліди ПОГОНІ. Після заростів малини сліди вівчарки й чобіт різко повернули вбік болота та злилися з відбитками друга. Підтвердили здогадку Макара відбитки великого розміру взуття, які повели до озера. Ось вона – перша глибока вм’ятина. Не вийшла, не вистрибнула людина з мілководдя, а знову перелетіла, скориставшись жердиною, на прибережну сушу. Не втримався Булах на ногах, пошкодив килим моху підошвами, колінами та руками…

Зрозумівши, що має рацію, Макар повернувся до Пахана. Той залишався біля місця, де ПОГОНЯ вийшла на стежку ВТЕЧІ. Проф підхопився, намагаючись із виразу обличчя хлопця зрозуміти, куди підуть тепер. Не дивлячись на бранця, Макар обмацав ремінь, вузли мотузки й покрокував слідами тих, хто «грав» у схожу на дитячу забаву – хто кого наздожене. Без сумніву, пес, прихоплюючи свіжий слід, тягнув щосили.

Наближалося болото. Проф не здогадувався про трагедію, яка нещодавно розігралася тут. Тупотів мовчки. Радів, що йдуть не бездоріжжям, а хоч поганенькою, але стежкою. Уже забув про втечу, дибав, мов теля на мотузці. Макар часто перевіряв, чи не послабіли вузли на путах бранця, чи не перетер мотузку або ремінь. Це лише здавалося, що Макарові байдужий той, від кого життя в таборі залежало більше, ніж від Лютого чи Кроксфорда…

Юнак смикнув мотузку. Гидлива усмішка скривила губи. Побачив би зараз хтось всесильного Пахана…

Усе ближче болото. Зметикував Булах. У болоті будь-який пес втратить слід. Але незабаром Макар захвилювався. За всіма ознаками – драговина непрохідна…

Погоня прискорювала крок. Не усвідомлюючи цього, юнак теж прискорив ходу, але незабаром спіткнувся на тому ж місці, де Бугров сидів біля Барса. Рівне місце. Важко спіткнутися. Хлопець чортихнувся й, підводячись, помітив стріляну гільзу. Промайнула надія, що випадковий постріл порушив пустельну тишу. Придивився – поміж опалого листя круглилося кілька жовтобоких смертоносних «жолудів». Мох у цьому місці порушений сильніше, глибше. Поряд – уламки гілляки. Підняв. Кора зірвана місцями. У вм’ятинах живе тіло дерева. Ікла. І бурі плями. Кров…

Порушений мох облямовував кущ. Гілки зрізані не сталевим лезом, а свинцем… Тут відбитки взуття закінчувалися. А собачі залишилися поряд із двома уламками зі слідами іклів. Неподалік куща ледь височів свіжий пагорб із дернини та кам’яних брил. На совість попрацював той, хто натиснув курок автомата. Досвідчене око відразу оцінило, що вовк і ведмідь не дістануться до того, хто навіки залишився в тайзі. Осінь прикрасила багряним золотом останній притулок уже вільної людини…

Багаттячко під умілими руками спалахнуло від першого сірника. Боязке полум’я можна було умертвити шапкою чи долонею. Макарові на мить здалося: поверне голову – поруч Булах. І вони продовжать ту давню розмову в зоні, коли вперше зустрілися після карцеру біля такого ж тихого багаттячка…

Пригрівало осіннє сонце. Ярилося в чистодзвонному просторі. Але холодно й порожньо на душі в Макара. Порожній погляд турбував бранця, як зазвичай лякає невідомість. Проф збагнув: поряд могила. Тепер зрозумів, чому недоумок карячився між озерами. Тільки яка користь чужі сліди розплутувати? Сидить філософ, ніби рідну неньку поминає… Ось-ось сльозою вмиється…

Не відав Пахан про втечу Булаха й Сивого. Не здогадувався, з ким назавжди прощався Амба. Не тьохнуло серце радістю.

Догоріло вогнище. Порожнім поглядом Макар дивився на жаринки, що ледь дихали, а коли згасли, згріб гарячі залишки в долоню, розсіяв на кам’яно-багряному свіжому пагорбі й пішов. Не озираючись…

Поодинокі людські сліди тяглися вбік згарища. Крок нерівний, невпевнений. Так ходять хворі або підранки. У тайзі потрібен справжній і відданий пес. На мить Макар поспівчував Барсові та начальникові режиму, але, збагнувши все, смикнув зі злобою мотузку – Проф від несподіванки спіткнувся й шубовснув спиною в болото.

– Ти чого, Амбо? В натурі!

– Підіймайся й тупай, мерзото. А то притоплю, як паскуду скажену…

Від інтонації та погляду Проф стис зуби й завовтузився у в’язкій рідині, витягаючи голову. Макар розумів: без сторонньої допомоги бранцеві зі зв’язаними руками не підвестися. Ось-ось захлинеться. Знову, як тоді біля варива, захотів позбутися Пахана й гайнути вільними просторами тайги, де його не знайде й лісовик.

Крок. Ще крок… Проф, зрозумівши намір мовчазної брили, затих. Зараз піднята нога опуститься на голову. Заб’ється він усім тілом, а через кілька хвилин болотисте місиво заспокоїться й застигне гладінню.

– Ма-ака-аре-е-е, – захрипів бранець.

Останній крок. Взуття натиснуло на голову Профа. Той захлинався болотною в’язкою рідиною. Лементував. Судомно сукав ногами.

– У, падло, – захрипів Макар, виволік бранця на берег, немов рятував шкодливого кота. Джовба зневажав себе за жалість. Не розумів, що змушує чинити всупереч розуму й почуттям.

Сплюнувши, Макар почав витирати руки, не усвідомлюючи, від якого бруду очищається… Що заважає? Адже погань! Що стримує кинути його в болоті? Мабуть, те ж, що викликало миттєву жалість до натренованого на людину звіра й до найненависнішої для зека двоногої істоти без голови з презирливим назвиськом – лягавий…

Не подобалося все це. ТАМ, у потойбічному світі, за «колючкою», слиняві не виживають. У крайньому випадку опускаються на самісіньке дно й сплять під нарами. Біля параші.

Втікачі вийшли на узвишшя по слідах ПОГОНІ, де тиждень тому вночі палахкотіло вогнище. Придивляючись, Макар затупцював біля обгорілого галуззя, спустився по численних собачих слідах і відбитках взуття до куща біля трясовини.

Він одразу впізнав відбиток взуття Сивого. Сам лагодив каблук перед втечею. Ледь не порізався. Лезо, майже торкаючись пальця, відрізало шматочок гуми з підошви. Досвідчене око відразу ж знайшло і слід від армійського чобота. Слід господаря вівчарки.

Одним поглядом утікач «прочитав» місце біля куща, де пес, наздогнавши, шматував Сивого. Застогнав Макар, немов відчув безжальні ікла Лютого. Скрипнув зубами. Кинувся на згірок подалі від проклятого місця.

Нічого не зрозумів Проф, але підвівся і сам пішов слідом.

Макар не відривав погляду від глибоких слідів-вм’ятин. Не усвідомлював деякий час, чому залишився такий слід. Лише біля вивертня, де спіткнувся, розгублено озираючись, зупинився, буркнув:

– Дивина!

Не зрозумів: куди поділися сліди господаря вівчарки. Булах і Сивий загинули. Чому розділилася ПОГОНЯ? Макар придивився. Дивні сліди. Глибокі. Такі залишає лише людина з вантажем.

Не хотів, але довелося повертатися до місця, де вівчарка «грала» з утікачем. Без поспіху Макар зчитував сліди. Ось він, останній стрибок звіра. Потужний. Довгий. Красивий. Навколо місця падіння Сивого відбитки пазуристих лап. Неподалік стояв господар вівчарки й похитувався, як Кроксфорд, із п’яток на носки. Милувався роботою «вихованця».

– У, га-а-ад-ден-ня! – зашепотів Макар і мимоволі втягував голову в плечі, немов сам захищався від собачих іклів. – Ну-у, постривай, на-аво-олоче! Нед-до-он-н-но-ос-ску!

Пам’ять тайговика навіки увібрала особливість ходи того, хто віддав вівчарці останній наказ. Суцільна «рана» на моху підказала: до куща Сивого тягли волоком. Деякий час другий «лягаш» тупцював на місці, але потім недоносок раптом позадкував до стрімчасто-грузлої глибочини. На корі крайньої гілки куща – шкіра й темно-бура пляма. Кров…

Не збагнув Макар, що сталося. Проф, здивовано спостерігаючи за діями свого «конвоїра», теж блукав у здогадах. Що зацікавило, збентежило Амбу? З глузду з’їхав? А хлопець роздивлявся сліди від армійських чобіт. З усього видно, людина падала горілиць. А рукою шарпнула кущ, намагаючись утриматися. Під людською вагою шматок берега обвалився в болото. «Лягаш», який прийшов без собаки, залишився на місці. Дивно! А пес кинувся до господаря. Ось вони, відбитки пазурів і подушечок. Але зворотних слідів немає. Невже обоє… Втопилися?!

Макар пошукав поглядом сліди вбивці Булаха, щоб зрозуміти, куди той подів тіло Сивого. Негоже залишати мертвого, не віддавши землі. Макар зручніше перехопив рогулю, знову пробіг поглядом сліди вбивці. Той ішов до куща легкою ходою. Далі – відбитки глибокі. Та й крок укорочений. Так ходять лише з вантажем.

Глибокий слід тягнуся на взгірок і далі до вивертня, де нещодавно Макар сам спіткнувся, повертаючись від драговини. Хлопець брів слідами того, хто прийняв на свої плечі тягар, який у тайговому бездоріжжі не завжди візьме на себе й друг…

Позаду плентався Проф. В одній руці Макар тримав мотузку й шматок сивого скальпа, підібраний там, де звір «бавився» з утікачем. Бранець не розумів, що затиснув у кулаці Амба. Не міг і збагнути, чому обличчя його зблідло, а хода стала старечою, як в останнього табірного доходяги. А що вже говорити про очі! Зіниці застиглі. Мертві…

Мовчки крокував Макар. Упевнився: неподалік озерця під кам’яним тягарем – Булах, а на плечах убивці – Сивий. Про одне мовчали сліди. Хто натиснув на спусковий гачок і зрізав свинцем гілки куща? чому вбивця несе на собі Сивого?

По-різному розмірковував Макар, але розумів: ЗАКОН ВТЕЧІ й ПОГОНІ потрапив у ГЛУХИЙ КУТ. ЛОВИТВА із задоволенням і радістю спустить на втікача навченого звіра, але ніколи не виноситиме труп або каліку. Ловитва все спише. ГЛУХИЙ КУТ. Справжній глухий кут.

Подумки Амба-Макар згадав усіх, хто охоче піде в ПОГОНЮ, хто з радістю віддасть звірові команду: «Пограй». Але не міг вирахувати того, хто залишив ці глибокі сліди. Хто ніс на собі зека, в якому ледь-ледь жевріло життя.

3

І знову – тяжкі та нудні дні в неходженій тайзі. Буреломи й річечки, болотця й сопки, які вимотують душу.

Не розумів Пахан, куди йдуть. Одне радувало: ні мошкари, ні комарні, ні ґедзів – немає усього, що влітку виснажує тіло й душу.

День минав за днем. Більше не було зупинок, крім нічлігів, затримок у дорозі чи зміни курсу. Проф спеціально фіксував: із ранку сонце світило в ліве око, а до вечора – ледь не в спину, але напрямок не змінювався…

– Нумо до того вивертня, який біля джерела, – наказав Макар, перейшовши просіку й допомагаючи бранцеві зняти з плечей мішок, а коли той сів, сплутав йому ноги, але руки, як зазвичай, не розв’язав.

– Пожерти б, а? Амбо… – Проф облизав губи, зиркнув на мішок, де зберігався шматок лосятини. – Адже ще вдосвіта погнали. Завжди було по-людськи. Встали, ти в джерелі поморозишся, перекусимо й у дорогу… Все до пуття. А сьогодні… Можна подумати, женеться хто, точнісінько, як у перші дні, коли рвали кігті…

– Зголоднів? – Макар розв’язав бранцеві руки, відрізав шмат м’яса, приготованого звечора. – Гаразд, перекуси наостанок…

– Наостанок? – здивовано повторив Пахан, зазирнув у очі й не помітив простягнутої руки. – Ти що надумав?

– Вільному – воля. Не хочеш – не жри. На нема – й суду нема.

Не встиг юнак сховати м’ясо в мішок, як Проф вихопив шматок, але не їв, а знову перепитав:

– Ти що надумав, Амбо?

– Надумав-надумав, – повторив Макар, дивлячись убік просіки. – Те, що просив, те й надумав…

– Волі хочу! Сам знаєш, для зека найбажаніша – воля! – намагаючись не злобити свого «конвоїра», із запалом видихав бранець-в’язень. – А в мене на волі, говорив же, і рижина, і камінчики, і монети, саме собою… Заживемо… Не зрозумію…

– Незабаром зрозумієш…

– Що, приканали? До людей? Чи надумав кінчати мене?

– Воно найправильніше – розчавити нігтем, мов клопа смердючого, – беззлобно й повільно пояснив Джовба, усе ще сумніваючись, як учинити з бранцем. – Не стати тобі, Профе, людиною. Кліщем із людей кров ссеш. Кліщ – він і є кліщ. Більше ніж клоп заразу розносить. Сам знаєш, на мені кров двох. Та порішив їх у нестямі. У нестямі й пику твою розписав того вечора. Біля варива. Зараз же задавив би тебе з радістю, але не миттєво – на повільному вогні смажив би, як інквізиція знущалася над народами в середньовіччі. Можна й на кіл… Не гріх і шкіру живцем здерти. Хоча ні, не придумали ще такої кари, на яку заслуговуєш. Однак бачиш, як життя склалося: хочу – і не можу, у моїх руках – і не під моєю владою. «Ножиці», – говорила одна розумна людина, – хлопець помовчав, згадавши Булаха, потім продовжував: – Через тебе, таких, як ти, у втечу пішов. Дихати стало нічим поруч із наволоччю. Життя й так поламане. Сів через таке ж, як і ти, тільки високе стерво. У сімнадцять років сів. А ти ще більше споганив. Загнав у згарище безжиттєве… У болото багнисте. Непрохідне…

Ні в колонії, ні в таборі, ні за час втечі Макар не говорив стільки, як зараз. Пахан мало зрозумів зі сказаного, хоча неспокійно вслухався, витріщав очі, витягав шию, але розпізнавав в інтонаціях тільки лють, біль і ненависть. Макар говорив, не дивлячись на свого бранця, начебто болючі слова адресував деревам, кущам чи тиші.

– Обклало життя прокляте… Куди не кинь – ножиці й червоні прапорці… Облога! Чортова облога й нікуди від неї не втекти…

– Так на який тобі хрін смердючий облога, Амбо? Дай тільки до місця дістатися! Відвалю – на два життя вистачить! Маестро, Верблюд – мало хто вміє по-справжньому жити! Взяли касу, ще що, або на гоп-стоп кого – отоварилися трішки. Цього досить. Зайве в очко та в буру[49] спустять, само собою, – шмарі відвалять; будь-яка баба грошву любить, а фрафочки за монету – що душа побажає. Ні-і, дрібнота жити не вміє, не знає, що таке ентеліктуальна житуха. Кодло – воно що в нашому світі, що у вільних – єдине. Людиська люб-лять міцну руку. «Шістці» керівник потрібен. – Відчувши в голосі й у поводженні хлопця розгубленість та тривогу, Проф пожвавився, почав утовкмачувати, що він, Пахан, не яка-небудь «шістка», а справжній мар’яжний король. Із кожним словом голос бранця звучав упевненіше, поступово повернулися звичайні вислови й поблажливість в інтонації Господаря зони. – За всіх часів і скрізь світ тримається на страхові, волі, поклонінні. А з вас, юний друже, буде путня людина. Ви за всіма параметрами – ватажок! Зрозумієте, що до чого в житті – великою людиною станете. Справжнім Паханом. Повірте моєму досвіду…

– Заткнися, гнидо, – пафосні теревені дратували, тим паче зараз, коли вирішувалася доля. Ще є час, і можна повернути в будь-який бік – варто лише просіку перетнути. – Що, вчена сверблячка поперла?!

– Так я, Амбо, нічого. Ти ж у натурі тямущий корєш. А досвід – річ наживна. Головне – не проморгати… На ту карту поставити…

Бранець замовк і знову взявся за їжу. З останніми словами Макар згодний: найцінніше в житті – правильну стежку обрати. Ось воно – головне роздоріжжя життя… Хто підкаже потрібний поворот?! Не до тещі ж на млинці зібрався. Від ненависної, злісної тещі можна й п’ятами накивати… Заручник обставин підняв голову, вслухався в тайгову тишу, подивився на небо. Настане ранок – заверещать пилки, застукають сокири, й земля здригатиметься від важких ударів. Макар кинув косий погляд на колишнього Пахана, примружився, як перед стрибком у воду, стис кулаки-пудовики, начебто відганяв останні сумніви, і зробив крок до бранця.

– Нажерся?! Давай руки!

– Ти чого, Амбо? Ти чого? – Проф відхилився, мов від удару, намагаючись водночас зазирнути в очі.

– Руки! Швидко! – нетерпляче наказав Макар.

Бранець утер долонею масні губи й простягнув руки. Він подовгу їсть і п’є, не стільки вгамовуючи голод і спрагу, як насолоджуючись напівволею. Після їжі йому відразу зв’язують руки, а на ніч путають і ноги… Тайговик уміло стягнув кисті мотузкою, посмикав, про всяк випадок, вузол, і сів. Застиг поруч.

– Амбо, ноги забув, – нагадав Проф, по-вовчи зачувши неясну тривогу, але не дочекавшись відповіді, повторив: – Копита звільни. Як ітиму?

Джовба відчуженим поглядом ковзнув по нелюду. Була б на те його воля, здав би поганця Лютому поблизу зони! «Товкапітан» довго не з’ясовуватиме обставин. Йому враженята й рецидивісти – мов вовчиську голодному отара овець без нагляду. Та й Лютий у чомусь підневільний. За буквою закону без суду й слідства не може роздавити гниду. І Закон зони не дозволяє зеку здати вбивцю ментам. Ножиці.

Ні серцем, ні совістю Макар не сприймав подібні ЗАКОНИ ВОЛІ й ЗАКОНИ ЗОНИ. Завжди й скрізь гнид та пацюків на місці давлять…

– Чо сидимо?

– Н-ед-доноску! – розв’язавши бранцю ноги, Макар скомандував: – П-пі-шо-о-в!

– Пішли, Макарчику. Пішли. Куди топати?! – Пахан вважав себе гарним психологом. Та воно так і було. Але біля багаття з варивом прорахувався.

Джовба витягнув руку вперед, мовляв, тупоти стежкою, що вгадувалася біля просіки. Сам не квапився, не підганяв і вбивцю. Як жити далі? Хотів розпалити багаття й у грі полум’я пошукати відповідь. Найважливіші рішення дід привчав приймати біля багаття. Небо по-нічному залишалося темним, хоча відчував – світанок на підході.

Не розумів Проф, куди йдуть. Судячи з просіки й стежки – житло поряд. Що надумав недоумок? Може, вирішив добути документи та рушничку? Або вийшли до залізниці, як планували на початку втечі?! Чуття підказувало: ось-ось вибіжать будинки, а то й собаки голос подадуть. Тривога липким потом розлилася під сорочкою, гучними ударами віддавала в голові.

Селище відкрилося несподівано. Бранець зупинився, немов із розгону урізався в невидиму стіну: «Невже здасть ментам?» Пригадав фразу біля варива про прокурора, суддів і свідків. Отямився від стукоту у вікно крайньої хати. Від серця відлягло. «Лягавка» в руїнах не розміщається.

– Якого хріну? – скрип дверей злився з напівсонним голосом.

Слідом за Профом і Макар полегшено зітхнув. Кінець дороги… Ще до втечі, повертаючись із лісоповалу, бачив, як недавній зек, а тепер вільнопоселенець, ремонтував хату, по-господарськи ганяв чаї біля самовара з молодицею в тілі.

– Амбо??! – у хрипкому шепоті лунав подив. – Ти з ким?!

– Забирай «гостя», Бику. – Макар штовхнув бранця до колишнього бригадира.

– Ви откєда? – Бик здивовано витріщився на звіроподібних гостей. Адміністрація й зеки після повернення Лютого не сумнівалися: трійка втікачів вирвалася на волю.

– Падла розповість, якщо духу в гниди вистачить… За «корову» корєша тримав. Відмичав Маестро. – Макар труснув бранця. – Не забудь зазирнути до речового мішка…

– Ти куди? – Бик зловчився підхопити Профа біля стіни.

– То моя турбота, – скрипнувши дверима, кинув на ходу Макар.

Через дорогу за посадкою прожектори на вишках сліпучим парканом відбивали кордон волі й неволі. Порушить хто заборонну межу – й оживуть спарені кулемети. Засіють простір свинцевою зливою.

– Ти чо, корєш? Підождь! Розберемося! Чо, Профа сповив?

– Бику, мочи Амбу! – вигукнув Проф. – Він! Він Маестро пришив…

– Підождь, Амбо! – від команди Пахана ноги звично ступнули вперед, але пальці, ковзнувши по мотузці на кистях гостя, зупинили господаря хати. У зоні й на поселенні Бика вважали авторитетним і розважливим зеком. – Зберемо людей. Поговоримо…

– Мені додати нічого. Ваш корєш – самі й розбирайтеся. У мене своїх турбот по ніздрі. – Зрізуючи кут, Макар покрокував цілиною вбік тайги, поглядаючи через плече: чи ніхто не йшов назирці.

Дружина Бика нічого не зрозуміла з коротких фраз, що долинали із сіней. Здивовані погляди тих, хто залишився, штовхали Джовбу в спину. Підступаючи ближче, темна стіна тайги квапила з вибором. Чи варто решту життя провести у ВТЕЧІ? Без Жеки й друзів жити. Небо на сході ось-ось втрате темряву, але похмурішою здалася тайга. Напрямок угадував звіриним чуттям і досвідом тайговика. Мисливця. Зараз, залишившись сам, почувався зацькованим звіром.

Стежка. Після бурелому висвітилася просіка, й відразу затемнів вивертень, на якому нещодавно снідав бранець.

Вдалий утікач роздивлявся повалене дерево: така махина – і звалилася. Коріння чому підгнило? Чи попрацювали різці норного звіра? Завирувала стихія – і амба… Сумніви налягли на втікача. Ще не пізно рвонути в засніжено-зелену вільність подалі від ЗОНИ й від ВОЛІ, від почесного та грізного прізвиська, яке в таборі вагоміше за ордени і зброю. Воно може врятувати честь і навіть життя…

За спиною прокидався світанок. Добровільний в’язень присів на вивертень і застиг брилою. Не помічав і не чув нічого навколо, не думав про те, що відбувається в хаті Бика чи в таборі…

4

Не встиг Бик зібрати авторитетних мужиків, а «своя людина» підняла з ліжка начальника табору й доповіла про неочікуваних гостей. Оперативники кинулися до хати Бика, а Бугров із двома підлеглими вирушив по свіжому сліду. Недовго тривала погоня. Волохатою статуєю відкрився втікач. Та він нікуди й не збирався йти. Здається, сидить Амба – не розгледіти в темряві. Стукач, чи що, наплутав?!

– Тих-хо, – Бугров приклав палець до губ. Дивно. Притопав сам! Притяг Профа! – Брати почекаємо.

– А якщо клеє дурня? – у голосі старшого сержанта – сумнів. – Посидить-посидить – і підірве…

– Видно, корєшків чекає, – зашепотів молодший сержант, заспокоюючи псину. – До пуття вирішили, товкапітане. Прилетять голуби-сизокрили, а ми тут як тут. Тепленьких і пов’яжемо. Ось і усе дуркування…

– А якщо прийшов здаватися? – висловив припущення старший сержант. – Мовляв, сам заявився. Не піймали?!

– Почекаємо, – повторив Бугров і, подивившись на небо, наказав пошепки. – Молодший сержанте, в таборі доповіси обстановку підполковникові. Дивися, не злякай утікача. Стороною обійди.

– Слухаюся! Вужем. Зміюкою прослизну…

Вушанка солдата збила з куща останнє листя, уціліле після морозних листопадів.

Бугрова морозило. Але здригнувся не від холоду. Згадав, як у недавній погоні ожив у перестуку автомат і листя з куща посипалося…

– Дивися, старшой, братимемо – зброю не застосовувати. Лише живим!

– Слухаюся, товкапітане, – у холодному шепотінні керівництва почулося стільки погрози – старший сержант мимоволі відсунувся. Із втікачами ніхто й ніколи не церемонився. Не виносили й на собі… – А по ногах?

– Не стріляти. – Погляд Бугрова ковзнув по Вірному. – Собаку без моєї команди не спускати.

– Як так?! – Старший сержант блимнув на капітана, мов на прокаженого. – Слухаюся.

Тайгу заполоняв світанок. Бугров вдивлявся в закутану волохатою шкірою фігуру. Невже Амба?

– Справжній звір. Умостився й заснув на вивертні, – немов прочитав думки капітана, прошепотів підлеглий.

Так здавалося не тільки людям. Вірний не зводив очей із чудовиська. Шерсть на загривку собаки від страху ставала дибки. Пес пригадав запах людини, хоча та давно залишила табір. Ворожий запах зони перебивав сморід лютого звіра. Від ведмедя вівчарки тримаються подалі й неохоче кидаються на нього навіть за наказом господаря…

Відсторонився від зовнішнього світу втікач. Причаїлася під кущем сторожка погоня. Підполковник вислухав молодшого сержанта, роздивляючись кімнату Бика. Не утримався від тяжкого зітхання господар зони. Шкода Профа. Хоч і в авторитеті, але визнають на розбірці винуватим – амба. У будь-якому таборі дістануть. Пошта в зеків працює надійніше від державної. Не сумнівався начальник табору, чий ніж отримав Маестро. Розумів, чому Амба здав Профа Бикові. Чистеньким, падло, хоче жити. Не порушив Закону Зони. Артист… Подивився на все ще зв’язаного й приголом-шеного Профа.

– Отже, говориш, Амба на пеньку.

– Так точно, товпідполковнику. Брилою застиг. Темінь. Пики не розгледіти. Однак не на пеньку – на вивертні. Нічого не чує. Мов глухар на току. – Молодший сержант не зводив захопленого погляду з керівництва. – Артист! Циркач! Бігав, бігав і здратуйте – наше вам із кисточкою… Коно, та й годі. Кроксворд!

– Гарно міркуєш, – механічно відповів підполковник, укотре кидаючи косий погляд на Профа.

– Точно спить, – перехопивши погляд Господаря зони, посміхнувся молодший сержант.

– Нехай відпочиває. Вимотався, бідолаха, – у звичній манері пожартувало керівництво.

Велика радість повернулася в зону. Усі втікачі не вирвалися на волю. Жодна сволота в управлінні не підсидить, не проковтне, як трапляється в голодний час зі слабким у вовчій зграї. Сьогодні ж доповість по інстанції особисто самому Захватаєву.

Тривоги й турботи залишилися позаду. Тепер не гріх розважитися. Душу потішити в нудоті глухоманній. Губи самі собою прошепотіли: «Душу потішити».

– Отже, кроксворд Амба метикує?! А ми йому зустрічний! Та такий, що наш Срібносивенький не розгадає…

– Так точно, товпідполковнику! Чому ж душу не потішити! – Очі молодшого сержанта заблищали радістю, хоча не уявляв, що придумає керівництво. – В останні місяці одні збитки. Жодного «приходу» для душі.

– Поті-і-шимося! – обмірковуючи останні деталі спектаклю, повільно почав підполковник, але закінчив упевнено: – Цирк поставимо не гірше, ніж у столиці на Цвітному бульварі. Бував, младшой?

– Ні!

– Що ж ти, голубе-сизокриле?! – Й одразу жартівливий тон змінився на стурбований. – Впевнений, що Амба не підірве?!

– Куди йому! – Служивий здивовано знизав плечима. – Товкапітан зі старшим сержантом пасуть! І Вірний при них! Вірняк, товпідполковнику. Певно, корєшків чекає, падла. Або здає себе. Мовляв, звідки вибув – туди й прибув…

– Якщо здається, тоді забирай Профа, речовий мішок і дуй на зону. – Господар табору поглянув на годинника. Ось-ось підйом. – Вигорить концерт, як надумав, – сержанта одержиш, младшой. І відпустку надам. Але дивися – дереву, камінню нічичирк…

– Так точно! Могила…

Від вахти донісся дзенькіт. За першим ударом пролунав другий, третій – радіючи новому ранку, залилася веселим передзвоном рейка. Не чула прокльонів зеків, що не встигли за ніч відпочити від люті лісоповальної. Заливистий голос металу глушив слова Господаря. Час від часу губи молодшого сержанта ворушилися, повторюючи звичне: «Так точно!»

Солдат і майбутній сержант, як наказав Кроксфорд, оглушили колишнього Пахана і потягли в напрямку робочої зони. Господар кабінету пішов досипати, радіючи, що його люди, а не рота охорони, знімуть вершки з ВТЕЧІ.

Відспівав щоденну ранкову пісню шматок рейки біля вахти. У таборі майже не залишилося зеків, які бачили, як найтовшу гілку дерева прикрасив ненависний інструмент. Казенну порожнечу території порушувало лише кілька велетнів, яких не змогла здолати пилка.

Недовго золотаво-зелене вбрання гріло душу перших поселенців зони. Настали голодні роки. Узимку й улітку дерева стояли не тільки без хвої – стовбури залишилися без кори. Лише одна модрина наїжачувалася навесні яскраво-зеленими хвоїнками. З першим теплом вона милувала око золотавим пилком, який вітер відносив на волю.

Зеки, не змовляючись, берегли останню красу табору. Навіть корінні тайговики довго стояли біля живого дерева, проводжаючи поглядом золотаве насіння, злите з тужливим металевим дзенькотом; вириваючись із обплутаного колючим дротом простору, неймовірний сплав із майбутнього життя й мертвого голосу віддавав останні почесті тим, кого після побудки, а ввечері після підневільної праці товариші вкладали в штабелі неподалік вахти…

5

Тайгу запалив світанок. Отямився Макар від незрозумілого мукання. Підійшов до куща й остовпів. На снігу з кляпом у роті лежав сповитий Проф. Довго довелося приводити до тями бранця. Нарешті, той отямився.

– Ти звідки? Я ж тебе Бику здав!

– Откєда? Откєда? – зачастив зв’язаний, очманіло мотаючи головою й нічого не розуміючи.

– Хто тебе? Я ж Бику…

– Бику-Бику. – Проф озирнувся і впізнав Макара.

– Хто притяг?

– Звідки знаю? – Бранець нарешті отямився, хоча не міг зрозуміти, де перебуває і як знову опинився поруч із тим, хто привів його, мов теля на мотузці, до табору. – Не розводив Бик теревені. Щоправда, в хату затяг і пішов. Ледь задрімав, рипнули двері – думав, він. Повернувся, коли почув голос Кроксфорда. Потім якась падла шандарахнула по голові.

– Дивно… – Макар озирнувся через плече.

Тайга стояла притихла, ніби прислухалася до розмови двох.

– Кроксворд, та й годі. Сивому не розгадати, – Проф простежив за поглядом Амби й зачастив. – Не знаю, Макарчику, що надумав, але час кігті рвати. Діждеся, доки мусори пов’яжуть… Звільни копита. Вибач за Маестро. Потім розберемося. Лягаші не дістали! Від овчарів пішли – і все завдяки тобі! Не пов’язати – пристрілити нас мусорам поганим простіше, ніж Верблюдові плюнути…

Не слухаючи бранця, Джовба пройшов убік просіки. На снігу чітко залишилися сліди від санок і валянків. Невже Бик? Сліди великі. Свіжі. Здавалося, нахилиться – і рука відчує людське тепло. На повороті поряд зі слідами полозів – впадина. Придивився – від приклада. Губи впевнено прошепотіли: «Кроксфорд…» Тепер здогадався, навіщо й хто доставив Пахана сюди. Підставляють…

– Ти чо шепочеш? – бранець підвів голову, подивився на просіку й раптом зашепотів поспішно, із запалом, заїкаючись: – Мак-ка-аре! А, М-мак-к-кар-чи-и-ку-у! Дивися, он на прос-сіку! Счас конвой заявиться! Ти чо, в натурі, оч-манів! Ти чо! З-за баландою тужи-и-иш? З-за нар-рами? Ще встигнемо підірвати!

– Посидь, відпочинь трішки. Куди поспі-іша-ати?…

Останнє слово втікач-тайговик прошепотів майже по складах, підвів голову. Проф теж завертів головою, спробував підскочити з вивертня, але не втримався на зв’язаних ногах, звалився на землю й одразу ж почув собачий гомін.

– М-ма-ма-м-мак… – мукав Проф, буцаючи хлопця головою в ноги, намагаючись вивести із заціпеніння й не вірячи у свій здогад. Не припускав, що нормальна людина здатна на таке добровільно.

Собачий гавкіт чітко повторився. Проф затряс головою, знову й знову намагався підвестися, хрипів, мукав, витріщав очі на Макара. Гавкіт наближався. Незабаром почувся злагоджений тупіт, але схожа на ведмедя людина в шкірі сиділа нерухомо, вивищувалася над Профом, який бився в істериці.

На просіці в променях сонця блиснула воронована сталь. З’явилися солдати охорони та перші шеренги робочої команди…

– У-у-у-у-у с-с-су-у-ук-к-ко-о-о-о, – перериваючи звичні голоси тайги, заглушаючи собачий гавкіт і тупіт, пролунало нелюдське виття.

Одразу без команди завмерли і колона в’язнів, і охорона, і навіть собаки, які, підібгавши хвости, шарахнулися до ніг господарів.

– Л-ля-га-ай! – Першим отямився начальник конвою. – Крок ліворуч, крок праворуч вважається втечею!

Солдати тісніше притиснули гвинтівки й автомати до себе. Пальці лягли на спускові гачки. Хтось для перестраху торохнув у повітря короткою чергою. Вмить робочі команди розтяглися на снігу, який нещодавно випав. Кілька людей із собаками кинулися в зону лісоповалу, але відразу позадкували, потім завмерли на місці, роздивляючись звіроподібну пару. Обидва з бородищами, не видно очей; обидва у ведмежих накидках хутром назовні й у такому ж взутті, а за плечима одного – лук. Не люди – далекі предки з картини.

Тайга в останні дні вранці була тихою, урочистою, прибраною в найтонші мережива; але після сходу сонця вона квапливо скидала прикраси, щоб і новий світанок зустріти у святковому одязі; з кожним днем усе важче розлучалися дерева й кущі з вінчальним вбранням; іноді, ближче до полудня галявини, побавившись із променями сонця, заливалися рум’янцем, але за ніч тайга знову приміряла весільне вбрання, чекаючи свого нареченого, коли той накине на її дівочі плечі невагому білу шубу, у якій снігурочка хизуватиметься до весни…

Робочі команди пролежали на снігу, доки з табору не примчали підполковник і замполіт. Біля повороту до них приєднався Бугров. Майор здивовано розглядав людей-звірів, не розуміючи, до чого тут Джовба й Снесар. Начальник табору на людях удавав здивування. Мовчки стояв капітан.

– Та наші ж, товаришу підполковнику! Розумієте, наші зеки, – не за статутом доповідав сержант, той, який першим зрозумів, що до чого, і повідомив у табір. Щоб не чути несамовитого виття Профа, сержант застромив втікачеві в рота кляп із моху, прив’язав до дерева й лише потім почав розпитувати Макара про втечу. Про те, що трапилося. – Так, Проф! Той, який біля дерева, товаришу підполковнику. На вивертні – Амба. А на пеньку – Маест…

Сержант осікся, винувато смикнув головою, махнув рукою й відступив на крок.

– Усіх трьох у карцер! Нехай відпочинуть-охолонуть у «палаці». Трішки. У шіз-о-о-о-о, – рішуче й бадьоро почав начальник табору, а потім раптом затяг нескінченне «о-о-о», витріщаючи вирячені очі на пеньок, на якому, як на п’єдесталі, спочивала обмазана глиною сліпа людська голова.

– Це-е-е, це-е-е, – підполковник простягнув руку вбік пенька.

– Та Маестро ж це, товаришу підполковнику, – пояснив сержант. – Як і належить за інструкцією, спершу Амбі браслети, а Проф і так сповитий. Приторочив до дерева, щоб не качався, та мох у пащу… щоб не вив…

– Говориш, самі прийшли? – поводячи випещеними плечима, уточнив начальник табору, багатозначно перезирнувся з молодшим сержантом, кинув косий погляд на Бугрова. – Тільки як це самі? Кроксворд якийсь!

– Самі. Тут жодного сумніву. Ми підійшли, а Пахан виє. Ліпше вовка в пастці вив, – продовжував сержант. – Профа – до дерева. Амбі – браслети. Сам, як і належить за інструк-цією, обшмонав мішок. Он стилет. І лук зі стрілами. А це… це… Витяг – думав, шматок глини. Викинув, як непотріб. Отут Амба як гаркне! Я крок ступив – хотів у рило врізати. Та розібрав, мовляв, це все, що залишилося від Маестро, якого пришив Проф. Знаєте, товаришу підполковнику, не повірив. Розколупав, відмив – точно Маестро. Його пика…

– А глина ж навіщо? – начальник табору розгублено оглядав Амбу, кидав погляди на підлеглих. – Рекбус, та й годі.

– Артисти, товаришу підполковнику! Глина для збереження – голова, як свіжа, – у голосі сержанта – захоплення. – Треба ж, до чого додумався! Циркач! Я так розумію, Амба речові докази зберігав…

– Бреше Амба все, громадянине начальнику! – виштовхнувши нарешті з рота мох, закричав раптом Проф. – Не вбивав я! Амба пришив Маестро… І мене о-он як відмордував…

– Амбу й Профа до карцеру, – із звичною командою голос начальника табору знову зазвучав чітко й владно. Він зиркнув на замполіта, нагадуючи про обіцянку піймати втікачів. – Артисти! Циркачі! Провести робочі команди перед «п’єдесталом»! О-ось воно, у всій красі злодійське братерство. У-у-у, вражі душі…

Підполковник поморщився, сплюнув, виматюкався, відійшов за кущ, приклався до фляжки – подарунка зеків на минулий день народження. Перш ніж сховати фляжку, начальник табору звично помилувався нею, захоплено захитав головою. Легка, ледь гнута під вигин грудей, фляжечка якраз лягала в бічну кишеню кітеля. Можна й на паску носити. Сьогодні підполковник не відчував за собою жодної провини. Від таких кросвордів та циркачів мізки й квартою не прочистити. Тож кілька ковтків…

Робочі команди строєм, ніби в почесній варті, проходили повз пеньок. Зеки з подивом та страхом витріщалися на Амбу, Профа й на те, що залишилося від Маестро.

Профа та Макара відвезли в карцер. Робочі команди знову валили ліс. Зеки не стільки орудували пилкою та сокирою, скільки обговорювали те, що сталося. Гомонів, хвилювався табір і вільнопоселенці, охорона й вільнонаймані. Свіжоспечений сержант, ще не затверджений наказом, приміряв нові погони.

Підполковник чекав повернення зеків із лісоповалу. Що вирішить ЗОНА? Чи проковтне народ підлянку? Шкода, очуняв Бик. Схибили опери. Бика, щоправда, попередили, щоб тримав язик за зубами, але поміж вільного люду вже прошелестіло: «Амба не здавав Профа». Припущення, мов пожежа в посуху, перекинулося в зону.

Начальник табору сумнівався, чи варто ліквідовувати Бика. Можливо, і безвинний… Кожен за «колючкою» в селищі знає: в зоні не тільки стіни з вухами, але й дерева «стукають». «Спектаклем», хоча й за іншим «сценарієм», підполковник залишився задоволений; дивися, допоможе Профові, та й Амбу провчить. З етапом каланча прийшов – душа за вождем боліла. Цим і підкупив. Обвів навколо пальця. А направду – вовчисько з ого-го якими іклами! Зухвалий! Тертий! Із враженятами, падло, знюхався. Не болить більше душа за Вождем…

Чекаючи робочі команди, підполковник міркував, що ще вичавити «для душі» з ВТЕЧІ? Який новий «спектакль» поставити?

Бугрову ж і замполітові від «спектаклю» стало ще тоскніше. Обидва пройшли фронт, але не знали, вистачило б духу в мирний час підставити себе під кулі й під ікла натренованого на людину звіра. Тим паче повернутися після вдалої втечі та ще й притягти напарника. Випадки повернення бували й раніше, але приходили звичайно ті, хто зовсім охляв від голоду, або ті, хто тікав у селище, – до баби, де їх і брали ще тепленькими на печі…

Останнє розпорядження підполковника про карцер замполітові не подобалося. Виконав обіцянку. Знає, ніхто не скасує наказ Господаря. Гнити Макарові в карцері. Кинув косий погляд на Бугрова. Той не зводив очей із Макара. Стоїть капітан один. Без Барса біля лівої ноги. Певно, й дотепер після погоні не може змиритися з втратою улюбленця.

При затриманні втікачів майор, як і кожен з адміністрації, був задоволений, відчуваючи, що недарма їсть хліб; але зараз навіть Бугров, побачивши застигле обличчя юнака-бороданя, не відчував звичного збуджено-урочистого стану. В останньому рапорті підполковник написав, що втікачі, ймовірно, загинули в тайзі. Часто-густо шлях втечі до залізниці або по річці позначений якщо не кров’ю, то розкраданнями й насильством. Цього ж разу все сталося тихо. Спокійно. Чисто спрацювали…

Згадавши Булаха й погоню, Бугров поморщився; мимоволі глянув на Алтая й Уссура. Сидять, як і належить, біля лівої ноги господаря. Заскреготав капітан зубами і пішов до машини. Ще й нині, побачивши будь-яку собаку, він хотів злобливо загарчати, завити по-вовчи, як недавно вив Проф.

Замполіт здивовано подивився вслід Бугрову. Капітан власноручно й з радістю поселяв у карцер порушників режиму. Ребус. Кросворд. Спробуй відгадати! Сивий не допоможе…

Стежа вісімнадцята. Красуня

озгубленим сидів Іванов за робочим столом. Глибоко в душі не замполіт і не майор, а Іван Іванович не проти вдалої втечі Булаха, Сивого й Макара, якщо втеча підштовхнула б їх до нового життя; але для Макара втеча, на жаль, сходинка вниз, останній крок перед падінням. Украй занапастив долю хлопець. Скалічив. Рано чи пізно приб’ється до берега Профа. Безжалісні ножиці. Закон-виправляч став законом-озлоблювачем і погнав у втечу. Повів у непередбачене життя. А можливо, і в небуття…

Сивий і Булах. Тут, мабуть, ще більш складно та заплутано. Усе могло статися під час утечі. Майже не було надії, що зрозуміють у Москві: в Міністерстві геології чи в ЦК, якщо Булах уцілів та дістався б туди. Два поплавці в них жевріли: добровільна явка й Берія. Осідлали б конячку зловживань колишнього всесильного міністра – могли б і випливти. Усе залежало б від слідчого та суддів. Із якими людьми зіштовхне випадок. О-ой-йо-йо, який доважок до терміну могли отримати! І під «вишак» недовго потрапити. Проф і Маестро когось підкололи б[50], а за мокрою справою – уп’ятьох загриміли б уже як банда. «Б-б-б», – зашепотів майор. Гирями висіли на втікачах безкінечні «б», а закінчилося все прозою – кулею й іклами вівчарок.

Ще більше, ніж утеча, замполіта здивував склад групи. Як могли порозумітися-знюхатися запеклі кримінальники та політичні? Не бувало такого на зонах! І бути не може! Ні-хто не чув і про дві самостійні втечі в один день. Збіг неймовірний. І змовитися заздалегідь не могли. Хіба мирно сходяться вогонь і вода?

– Не можуть… Не можуть, – повторював замполіт і линув думками в далекі й, здається, близькі роки, що складалися з найнеймовірніших зустрічей, учинків, подій… Хто міг передбачити зустріч 1939 року…

1

Країна будувала й голодувала, вмирала й народжувала. Небачений ентузіазм та підйом народного духу йшов в одній упряжі зі страхом і підозрілістю. Мільйони за партою, але й мільйони в таборах. Через його, слідчого Іванова руки багато пройшло арештантів. Їх і людьми назвати грішно. Море крові й сліз бачив; сам одержав кулю, носив осколок гранати в стегні, який нагадує про час і про себе, особливо в негоду. Процеси, репортажі, рекорди сплелися в тугий морський вузол – жоден боцман не розв’яже й не зрозуміє, з якого кінця починати.

Усе змінилося вмить. Не за день, не за годину, а саме вмить життя круто й різко змінило долю. Замполіт стулив повіки й немов наяву опинився в підвалі в’язниці та побачив ТУ жінку. Пещена. У неї все навдивовижу було відточено природою. Фігура й обличчя, голос і мідного кольору волосся, манери й одяг. Звичайно, одяг дещо обносився в камері й шкіра обличчя стала матовою, без того рум’янцю, який ще яскравіше висвічував би чарівну красу.

Тяжко працювати з Красунею, як називали її у в’язниці. Можливо, відволікала посмішка, а якщо по совісті, то не можливо, а справді відволікала; відволікав і загадково-закличний блиск очей. Не лише гарна жінка – розумна. Саме розум та краса перешкоджали відчувати, як завжди, що приховує людина по інший бік слідчого столу. Жінку звинувачували. Тяжко звинувачували. Замполіт ні зараз, ні тим паче тоді не міг упевнено підтвердити чи спростувати провину. А керівництво останнім часом квапило, підганяло, вимагало не доведеної провини, а обвинувального висновку й обов’язкового зізнання, підписаного обвинувачуваною. Нервувало керівництво. Нервував молодий сивий слідчий. Лише Красуня зовні залишалася спокійною, упевненою і в собі, і в тому, що ось-ось вийде на волю.

Двері камери, грюкнувши, широко відчинилися. Три чоловіки рішучо-твердою ходою переступили поріг. Кілька секунд найменший, той, що в центрі, розхитувався з п’яток на носки, одним поглядом охопив камеру і тих двох за столом. Запанувала тиша.

– Здорово, хрещенику! Не очікував? Не впізнаєш? – Невеличкий, але статурний чоловік у формі НКВД востаннє хитнувся на носках і заквапився з радісною посмішкою до столу. – Бачу, не впізнаєш. Роки! Минули роки, а світова контра все гуляє! Ливольвер. Гуляєть і не могьом сковирнуть. Вірно, Талан від Бога, гідру смердючу в Бога мати та гнилу душу Христа за пазухою…

Замполіт, а тоді передчасно посивілий слідчий, підхопився, мов підкинутий вибухом. Він і справді не впізнав нежданого відвідувача, доки той не повторив: «гуляєть і не могьом… й у Бога мати». Оторопів слідчий. Застиг стовпом. Захватаєв же залишився стояти, наче жебрак, із простягнутою рукою.

– Бачу, здивував. Старий чекіст – і в правці, – Захватаєв тряс Іванову руку, зазираючи в очі, плескав по плечу. – Що сказав би «Сталевий Федір»?! Або Фелікс Едмундович? Щоправда, мені, на жаль, не довелося бачити його живцем. Біля труни в почесній варті стояв. А живцем…

Захватаєв розвів руками, подивився на свій супровід і знову повернувся до слідчого. Іванов нарешті отямився, хоча не знав, як себе вести. Судячи зі знаків на петлицях, некликаний гість пішов круто вгору. Тож, з одного боку, керівництво, хоча керівництво з підлеглими, навіть давніми знайомими, інакше поводить себе при зустрічі. Вони ніколи не товаришували. А після того винувато-безвинного арешту справжні чоловіки часто б’ють морду кривдникам.

– Ну що, так і стовбичитимеш? – Захватаєв розплився доброю посмішкою. – Що, зло затаїв за те? Давнє…

Іванов ледь помітно повів головою, ще не знаючи, як себе тримати перед бурхливо-радісним натиском та дружніми інтонаціями в голосі.

– Усе розумію, Ваню, – радість умить зникла з обличчя Захватаєва. Говорив із болем. Різко. А потім коротко. Ніби поліна рубав. – Але й ти зваж на становище. Сам знаєш, за світову революцію готовий був батька рідного з матір’ю покласти. А тут жалість. І до кого?! До справжньої контри. У цьому й ти не сумнівався. Не злобися, Ваню! Тоді багато хто й багато чого вирішувалося не головою – наганом. Таких, як ти, за всіх часів раз-два й амба. При всій чесній громаді, при підлеглих і при цій контричці прошу вибачення. Вибач, Ваню, за підвал. За сивину ранню. За всі слова недобрі та лайливі. Не зі злості кулею грозив – за переконання! Перед ким, перед ким, а перед тобою чистий. Як новонароджений. Сам знаєш, у Бога не вірую. Але перед тобою безгрішний. Тому давай п’ять – і хто старе згадає, тому не одне око геть, але й увесь тельбух гнилий…

Іванов механічно потис невелику, однак міцну руку. Ні, не впізнав Захватаєва. Ніби й справді знову народилася людина. Зникла кострубатість мови. Та й зовні невпізнанно змінився. Обличчя навіть витягнулося. Набуло інтелектуальної шляхетності.

Ще довго, не звертаючи на інших уваги, колишні товариші по службі згадували минуле, розповідали про себе. Спочатку більше говорив Захватаєв, але поступово монолог старшого за званням змінив діалог.

Непомітно зникли незручність, напруга. А образа?! Навіщо ображатися, якщо людина щиро визнала свою провину: не наодинці, не просто при свідках – перед підлеглими. Не кожна людина, а тим паче начальник спроможний на подіб-ний крок.

– Коротше, закінчимо справу й прямим ходом у заклад: посидимо, поговоримо по-людськи, як того вимагає наш російський звичай, – відчувши, що нарешті почав розтоплювати в душі колишнього товариша по службі стару крижину, запропонував Захватаєв.

Він і справді щиро зрадів зустрічі. Від душі й покаявся при підлеглих. Нехай знають, що він ніколи не тримає в душі зла. Зрадів і тому, що Генін-Академік, як охрестили поміж себе в губчека безвусого парубчиська, виявився не злопам’ятним, хоча інший на його місці затаїв би образу.

«А, можливо, і затаїв?» – промайнула думка. Захватаєв пильно подивився на слідчого й упевнено відкинув сумнів. Що буде потім – цього, звичайно, не знає. Але зараз Генін не злобиться. Що-що, а душі людські за ці роки він, Захватаєв, читати навчився. Такі, як Генін, ніколи не падлючать, не хитрують. Обмаль подібних людей. Але вони були і є. А чи побільшає їх у майбутньому?

2

– Тепер до справи. – Один із перших чекістів республіки подивився в очі жінки чіпким поглядом. – Зізналася?

– Провину не визнає. Прямих доказів поки що немає. – Іванов кинув косий погляд на підозрювану. – Вийдемо поговоримо.

– Навіщо виходити? У нас не змова – свята справа. Для чого шепотітися? Нехай чує, – голос Захватаєва звучав суворо, офіційно, без найменших ноток тепла й доброти. Це говорила зовсім інша людина. – У вас показання свідків є?

– Є.

– Так у чому річ? Що потрібно ще? Визнання провини й досить.

– Але показання не підкріплені доказами. – Слідчий зніяковів. Хіба можлива при обвинуваченій подібна розмова? – Кілька непрямих доказів, та й ті…

– Які докази?! Шпигунство й антирадянська пропаганда – це гірше, ніж убивство? – Захватаєв подивився на жінку, потім на годинник. – Що, кулю шукатимете або труп? Показання свідків – головні докази. А ще – визнання провини. У загранці була?

– Була. І не раз.

– Ось вам і прямі докази. Звідки шмотки закордонні? Буржуї даром не роздають. Хіба що – за гарненькі оченята, а це моральний занепад. Речі. Коштовності. Які ж докази?

– Але…

– Жодних «але». – Захватаєв знову подивився на жінку й на годинник. – Розумієте, обмаль часу. Показання я повинен узяти із собою сьогодні ж. Річ не в ній. Усе набагато вище й ширше. І показання, як і визнання провини, через годину повинні лежати на столі.

– Я цього зробити не зможу. – Розмова все більше не подобалася слідчому. – Не уявляю, як і хто це може зробити.

– При бажанні й умінні все можливо. – Обличчя Захватаєва блідло, вилиці здіймалися жовнами. – Так-так, уміти й бути нещадним до ворогів.

– Нещадним – не означає жорстоким. – Іванов зрозумів, до чого хилить Захватаєв.

Недозволені методи почали застосовувати ще з минулого року багато слідчих. Керівництво реагувало на них поблажливо, сприймало, як вимушену необхідність, як втрати в роботі, хоча знайшлися й такі, котрим не просто подобалася безмежна та безконтрольна влада над людиною, але й отримували задоволення від самого процесу незвичайної «роботи». Такі методи здавалися Іванову страшнішими, ніж наказ слідчому самому виконувати вирок.

Добре розумів Захватаєв, що мав на увазі Генін. Ті ж пісні, що й у громадянську, за які ледве не шльопнув його особисто разом із молодим контриком. Дотепер пам’ятав презирливу посмішку на губах гаденяти, фанатичний блиск очей упевненої у своїй правоті людини. Минуло майже два десятки років. І яких років! Але нічого не забув. Пам’ятав усі ці роки й про Геніна. Розповідав інколи в дружньому колі. По-різному сприймали товариші по службі: одні посміхалися, інші виправдовували, але більшість сходилася на тому, що треба було шльопнути інтелігентну штучку. Та він і шльопнув би, якби не «Сталевий Федір», якому не просто довіряв – молився.

Мовчання тривало. Слідчі поглядали на жінку, але кожен думав про неї по-різному й різне.

– Згоден. Я теж проти зайвої жорстокості, – Захватаєв відповідав Іванову, а дивився на арештовану. – Але я й проти м’якотілості, проти гуманності, якщо ворог – жорстокий. Як говорив наш незабутній великий і пролетарський: «Якщо ворог не здається – його…»[51]

– Що його? – Не докінчивши фразу, Захватаєв поставив запитання жінці й підійшов до неї ближче.

Мовчав Іванов. Мовчала жінка. Мовчали присутні.

– Я вас запитую? – Захватаєв хитнувся кілька разів із п’яток на носки. – Можливо, я не так звертаюся? Хто ви: міс? пані? фройлен?

– Я все чудово розумію. Розумію, до чого ви хилите. – На обличчі жінки – ні посмішки, ні страху. – Я – не просто слабка жінка. Я – беззахисна жертва цих стін. А жертва не має статі, не має й прав. Будь-який, найдужчий чоловік виявився б тут таким же слабким. Так, я – слабка жертва й жінка, але я не підпишу жодних показань і не визнаю провини з двох причин. По-перше, не винна. По-друге, визнати провину – власноруч підписати собі смертний вирок. Я ще молода. Бажаю жити.

– По-перше, добровільне визнання провини не тільки полегшує душу, але й пом’якшує покарання, – у тон жінці відповідав Захватаєв. – А по-друге, ви не просто молода – прекрасна. Зізнаюсь, як мужчина. До того ж і розумна. Тому без дипломатії, як мовиться, відразу беремо бицюру за роги. Ще раз повторюю, я проти жорстокості. Але інтереси народу, інтереси партії – над усе. Товариш Іванов може підтвердити! Ви ж чули, за що й чому я каявся. Це не гасла, не декларація – це мої переконання. Моє життя. Присягаюся всім святим і дорогим для мене – не через тиждень, навіть не через день або годину – через півгодини показання та визнання лежатимуть у мене в портфелі. Це говорю вам я, Захватаєв Павло Лаврентійович!

– Повторюю, я ні в чому не винна.

– У вас тут прийнято чай пити? – Захватаєв повернувся до Іванова. – Де і як можна приготувати чай?

– Зараз принесуть електрочайник. – Іванов здивовано подивився на чекіста. Той знову підійшов до жінки.

– Ви справді красуня. Не люблю кличок. Але ваша кличка – прекрасна. Подумайте про це. Подумайте і пожалійте себе. Часу у вас обмаль. Доки скипить чай. Підказую, людина насамперед повинна жаліти себе сама.

Один із тих, хто прийшов із Захватаєвим, наповнив водою чайник, з’єднав шнур із розеткою. Іванов поставив на стіл принесені склянки, пачку цукру.

– Можливо, бажаєте перекусити? – звернувся Іванов до нежданого гостя. – Це швидше, простіше, ніж чайник знайти. Послати когось у буфет? У нас тепер свій цілодобово працює, як уночі почали затримуватися.

– Спасибі, ми ситі. – Захватаєв переглянувся з підлеглими. – Чайком побавимося. Чайок із великим задоволенням. У нашій роботі чайок – найперша річ…

Доки скипав чайник, гість скаржився на втому та труднощі в роботі. Нагадав і слова Сталіна про загострення класової боротьби. Про недобиту гідру, що підняла голову, пролізла навіть в органи і в армію.

Хтось із помічників Павла Лаврентійовича згадав Іспанію. Лаяли фашизм; разом раділи відважним соколам, які підкоряли небо, дивуючи світ рекордами. Після голоду та негараздів на початку тридцятих років відбулося багато змін. Із кожним місяцем життя поліпшувалося. Країна нагадувала локомотив із вагонами: важко, повільно рушив із місця, але тепер із кожною миттю набирає хід – устигай тільки в топку підкидати паливо та не позіхай у дорозі. Від таких розмов і похмурі стіни камери, здавалося, посвітліли.

– Папір, чорнило, – як тільки скипів чайник, наказав Захватаєв. Очі його спалахнули. – Ваш час, громадяночко-панночко, минув. Пишіть. А ти, Геніне, почитай поки що. Щоб без інтелігентних емоцій та ексцесів.

– Писати нічого не буду, – у приємному голосі жінки – ні страху, ні хвилювання, хоча інтуїція підказувала: подібні люди слів на вітер не кидають.

– Пишіть. Пишіть. – Однією рукою Захватаєв підсував жінці папір і ручку з чорнилом, а іншою передав Іванову бланк телеграми Сталіна.

Жінка не ворухнулася. Іванов дбайливо-обережно взяв урядовий бланк і почав читати; читав не як звик і вмів, коли охоплював одним поглядом третину сторінки, а так, як читають мільйони: буква за буквою, слово за словом. Те, що сфотографував погляд, здалося неймовірним і неправдоподібним.

Побачивши реакцію Іванова, грізний гість повернувся до помічників і ледь помітно кивнув головою. Ще з тих давніх часів він знав про здатність Геніна фотографувати одним поглядом абзаци.

Витягнуте обличчя господаря кабінету спочатку сполотніло, потім спалахнуло жаром, а стислі губи розімкнулися й заворушилися. Захватаєв, шкодуючи, зітхнув. Певно, усі генії схибнуті: не можуть жити, як звичайні, нормальні люди. Пожалів він Іванова. Жалів і жінку. Не просто гарна баба. Багатьох могла б ощасливити. Довкола скільки чоловіків, які, побачивши Красуню, хоча й силою, але з радістю урвали б своє.

Захватаєв помітив, як його супутники витріщилися на жінку з першої миті, як зайшли до камери. Такі не відмовляться пустити по колу, перш ніж почнуть краяти плоть… Не виправдовував їх Захватаєв. Сам такого не допускав, але й не засуджував тих вершників, які не могли стримати «у вудилах жеребця»… Та й часто після такої скачки або навіть однієї погрози «кобилка» утихомирювала дикий норов, ставала ручною й слухняною, готовою все розповісти, підтвердити, підписати. А якщо це роботі не перешкода – нехай пограються молодці. А йому досить дружини, її тепла, ласки й усіляких безкінечних витівок. Щоразу вона інша й неповторна… Дотепер йому вистачає дружини, хоча їхній рід, певно, ніколи не задовольнявся малим. Мабуть, через це й прізвище хватке утворилося.

Гість кинув косий погляд на жінку, чимось схожу на дружину. Такі ж вималювані риси обличчя, навіть тут, у в’язниці, золотисто-пишна зачіска, хоча в дружини волосся темне, як ніч. Ладна жінка. Якщо й ноги в порядку – безперечно, вищий сорт. Скоро побачить і визначить.

Захватаєв непомітно глянув на Іванова. Той, дочитавши, постояв, подумав, труснув головою – відганяв мару, знову уткнув носа в телеграму Вождя. Губи Геніна цього разу ворушилися ще повільніше:

«ЦК ВКП(б) пояснює, що застосування методів фізичного впливу в практиці НКВС, починаючи з 1937 року, було дозволено ЦК ВКП(б)…

Відомо, що всі буржуазні розвідки застосовують методи фізичного впливу проти представників соціалістичного пролетаріату й притому застосовують ці методи в найогиднішій формі. Виникає запитання – чому соціалістичні органи державної безпеки повинні бути більш гуманні стосовно скажених агентів буржуазії та запеклих ворогів робітничого класу й колгоспників?

ЦК ВКП(б) вважає, що методи фізичного впливу потрібно як виняткові застосовувати щодо відомих і запеклих ворогів народу й розглядати в цьому випадку як припустимий і правильний метод.

20 січня 1939 року».

Деякий час Іванов тупо дивився на бланк, відмовлявся вірити й розуміти написане. Знав: буржуазні розвідки застосовують методи фізичного впливу. На те вони й буржуазні. Запроваджували тортури буржуї та рабовласники. Ламати ребра й кістки почала, мабуть, ще первісна людина. Але зараз…

Саме тому, що вони соціалістичні, й повинні бути більш гуманними стосовно й без усякого стосовно… Тож негласний дозвіл про застосування тортур ще в тридцять сьомому – не порожні балачки!? А він сумнівався. Навіть написав доповідну у вищі інстанції…

– Востаннє прошу, сеньйоро, пані, леді, або як вас там, зрештою, схаменіться. Не змушуйте інших страждати. Де ваше милосердя християнки, якщо вірите в Бога, або милосердя атеїстки, якщо ви більшовичка. Справжній комуніст над усе ставить інтереси суспільні. Потім свої. Я ж прошу милосердя в ім’я народу й для народу. Ваші свідчення потрібні партії та країні.

– Країні, народу та партії потрібна правда, а не кривда. Ви розумна людина. Поставте себе на моє місце. – Ледь помітна гірка посмішка скривила губи жінки. – Вам нема чим довести мою провину, а мені, крім здорового глузду, немає чим довести свою невинуватість. Але в будь-якій цивілізованій державі існує поняття презумпції невинуватості. Пі-дозрюваний не зобов’язаний захищатися. Слідство і суд доводять провину або виправдовують.

– Для вас головне – презумпція, а для мене – воля трудового народу й партії. Інтереси країни. – Захватаєв тяжко зітхнув, осудливо похитав головою. – Що ж, я зробив усе, що міг. Моя совість чиста. А ви тепер нарікайте на себе. Чай готовий?

– Готовий-готовий, Професор-ре! – пророкотав хтось із двох помічників добре поставленим баритоном.

Супутники Захватаєва діловито розливали в склянки чай. Іванов нічого не бачив і не чув, лише тупо й механічно без кінця перечитував і перечитував текст телеграми, не знаючи, як діяти, діяти саме цієї миті, а не через годину або завтра. Ранком подасть рапорт і піде з органів. Що буде, те й буде. Але зараз, коли трійка доп’є чай і візьметься за свою криваву роботу? Найкраще піти. Взяти ключ від камери, яку чомусь замкнули, і геть звідси.

– Інструмент! – нетерпляче вигукнув Захватаєв. – І додайте заварки. Ви ж знаєте, що треба міцніше! І калинки, калинки!

Чайні приготування долинали до Іванова мимохіть, їх не фіксували ні зір, ні слух. Навіть гамір і метушня, які почалися біля столу, не торкнулися свідомості. Немов уві сні, бачив, як на підлогу полетіли резинки з панчохами й трусики. Очі різонула сліпуча білизна жіночих ніг. Вони злетіли догори, немов у шпагаті, раптом розкрилися. Голова жінки опинилася внизу. Рука в рукавичці схопила чвертку з чаєм. Захватаєв зробив крок убік жінки й спритно ввігнав чекушку в біло-рожево-чорну пляму між ногами. Іванову здалося, що він осліп…

Чвертка зникла. Камеру переповнив ні на що не схожий зойк. Довгий перезболений зойк і тиша…

Від нелюдського лементу Іванов отямився. Жінка лежала на підлозі. Чоловіки діловито й мовчки сідали за стіл. Очманіло мотаючи головою, Іванов подивився на телеграму, знову крутнув головою, немов відганяв лихий сон, зробив крок уперед і застиг, не вірячи власним очам.

Жінка лежала на спині, розкидавши напівзігнуті в колінах ноги, а з-під задертого до живота подолу вислизало, немов голівка немовляти, денце чвертки, заповненої міцним свіжозавареним чаєм із калиною…

Іванов кинувся до столу.

– А-а-а-а-а, – і знову камеру переповнило ні на що не схоже виття. Чоловіче виття.

Рука Іванова метнулася до боку. Зброя відсутня – вона знаходилася в чергового, як і належить за статутом в’язниці. Чотири дужих руки перехопили занесені для удару кулаки Іванова. Через мить вони прикипіли до спини, заведені спритним і вмілим прийомом.

– Ох-хо-ол-лонь! Ох-хо-л-ло-нь маненько, – повторив коротун. У голосі – ні злоби, ні люті – швидше жалість матері до дитя, що чинить нерозумно.

Коли Іванов намагався вирватися, супутники Захватаєва підтягували кисті рук до голови. Бешкетник кректав і втихомирювався.

– Ви, хлопчики, обережніше. Дивіться, обережніше. Зараз пройде. Знаєте, як буває з куркою? Секір-башка, а вона біжить. Так і з людиною. Бачив у громадянську: голову відірвало або куля навиліт у серденько, або без ноги, а людина, точніше, вже не людина – труп, усе вперед та вперед…

Від легкого удару чвертки об підлогу чоловіки здригнулися. Сіпнувся Іванов.

– «Нар-родила», – констатував один із помічників. – Ця швидко спорожнилася від тягаря. Видно, туга…

– Шкода, квапимося. Бабець, що треба. З такою погратися – одне задоволення. Справді Красуня. Акуратна. Усе при ній. Не роздовбана…

– Годі кобелитися! – перебив Захватаєв. – Одне на умі. Слухати огидно. Ну-у, к-коб-бел-ля! Відпускайте помаленьку. Дайте Геніну в очі зазирну.

Іванов здригнувся всім тілом й обм’як.

– Готовий.

– Саджайте на стілець. Тільки обе-ере-ежненько, – наставляв Захватаєв. – Обережніше. Обережніше.

Посадивши Іванова, чоловіки продовжили чаювання, поглядаючи час від часу на розмазню-слідчого та жінку. Та лежала нерухомо. Без ознак життя.

– У-у-у, сучко! – Один із помічників підвівся й поправив поділ. – Кобеля-кобеля. Та від такої кобилки будь-який вскобелиться. Мертвого підніме, сучка!

– Навіщо так грубо? – Захватаєв кинув косий погляд на жінку й знову вп’явся очима в господаря камери. Сидить байдужий, як боксер після глибокого нокауту.

3

Другу склянку допивали чоловіки, коли Іванов, труснувши головою, майже цілком притомним поглядом обвів камеру; по черзі, немов уперше бачив, оглянув несподіваних гостей.

– Ну, що, старина, порядок? – Захватаєв підсунув стілець до Іванова, обійняв за плечі.

Розумів, краще першому перейти в атаку, нав’язати свою розмову, ніж щось пояснювати чи тим паче виправдовуватися. Так влаштована людина. Їй набагато тяжче відмовитися від своєї ідеї або від зробленого вчинку (навіть хибного). Легше непомітно посіяти будь-яке насіння. Згодом воно зійде, проросте, як рідні й улюблені паростки, за якими з радістю та любов’ю доглядають, не шкодуючи сил, пестять і охороняють. Свій бур’ян корчувати й висапувати набагато складніше.

Нарешті у свідомості Іванова розрізнені події склалися в єдине ціле. Зрозумів, хто поруч сидить і тримає за плечі. Невелика рука здалася не теплою – нестерпно гарячою, як чвертка. Іванов спробував скинути руку, звільнитися, але Захватаєв ще ближче підсунувся, дихаючи гаряче:

– Ти не кип’ятися, товаришу слідчий. Не вдавай із себе манірну дівчину. В цих стінах не в дитячі ігри бавляться. Тим більше зараз. Тривожний і для країни, і для всього світу час. Згадай Іспанію! Фашизм – уже не дитя нетямуще. Відгодований капіталом Європи та Америки, ситий, одягнений і взутий! А на Сході Японія наростила м’язи. У мускулисті руки світова гідра вкладає зброю й ненависть до нас. До країни Рад. Не просто складний час – грізний. Нещадний. Питання поставлено руба – хто кого. Згадай громадянську! Не до м’якотілості.

– А жорстокість?

– Не перебивай. Слухай уважно та вбивай сказане в довбешку й у душу. Говорю з тобою по-дружньому. Зрозумієш – твоє щастя. Не зрозумієш – нарікай на себе. Розмовлятимеш в іншому місці й не зі мною. А там… – Високе начальство показало пальцем у стелю, – там можуть не зрозуміти. І не тому, що погані чи тупі. Ніколи зараз усе прискіпливо з’ясовувати. Як і тоді, в громадянську. Та й немає нашого хрещеного батька. Знаєш прислів’я про тріски… Летіли вони тисячі років тому, летіли в сімнадцятому й у двадцятих роках; летять зараз, і на майбутнє вистачить. Життя – примхлива дівиця. Без трісок, як і без парфумерії, обійтися не може.

– Але навіщо тортури? – Іванов знову спробував звільнитися від захватаєвських лещат, але той не відпускав і не давав говорити.

– Тобі ж сказано, мовчи. Усе, що думаєш і хочеш віщати, – знаю. Похлєще тебе можу загнути речуху і про милосердя, і про гуманність, і про інше – поміть, про правильне й точне розуміння. Усе добре в теорії. А практика, на жаль, дама серйозна. Любов і жалість, переживання й туга – не для неї, їй відразу гроші на кон; вона цим найсвятішим і приємним торгує, хліб свій насущний кров’ю заробляє… Нам зараз переозброюватися треба. Іспанія що показала? Ти був у Іспанії?

– Ну-у… Просився добровольцем – не відпустили, – не-охоче відповів Іванов.

– Ти не нукай. Ще не запріг, – пожартував Захватаєв. – А я своїми баньками бачив, як наші бетешки[52] та ішачки[53] горіли. Палив німець – мов цигарку розкурював. Ось вона, правда життя. Переозброюватися треба. Індустрію піднімати. Мізками ворушити. А контра, виплодки вражі зміями в саму голівку заповзли, щоб ізсередини країну підірвати. Знаєш, як за старих часів фортеці неприступні брали?! Зрадою та підкопом.

Гість замовк. Мовчав, можливо, від утоми, чи підбирав потрібні слова, чи намагався зрозуміти, як вплинули болючі дії й слова на людину, яка сиділа поруч.

Мовчав Іванов. Правду сказав Захватаєв про свічки з літаків і танків. Але до чого тут жінка, яка нерухомо лежала на підлозі? тортури й багатостраждальна Іспанія з переозброєнням? Чому одне з іншим зав’язано в тугий та жорстоко-кривавий вузол?

– Усе зав’язано й переплетено в клубок із ниток. А кінці обірвані, обрізані, обгорілі – спробуй угадати, за який тягти, як розплутувати, – немов прочитавши думки Іванова, знову заговорив Захватаєв. – Якщо коротко, то справа вирішується так. Я твоє нутро знаю – інші ні. Знаю й погоду в органах краще за тебе, хоча й служимо, вважай, нарівно. А ще Федір Карлович. Свята людина. І людей, як ніхто, бачив. Йому довіряв і довіряю більше, ніж собі. Просвітив тебе. Звільнив. Отже, визначив, що ти не контрик, а наша людина – головнішого авторитету для мене бути не може. Але, як і він, скажу: робота слідчого – не твоя справа. Це говорю тобі я, Захватаєв Павло Лаврентійович! Талан, Генін… Виявляється, у житті трапляються обставини, коли генієві краще гальюни чистити, ніж кораблем керувати. Бачиш, як він за п’ять хвилин визначив! Якби не було його – не розмовляли б ми зараз. Як не важко про таке згадувати й говорити – шльопнув би особисто цією рукою. Жодна жилка не здригнулася б. Ось воно – реальне життя-житуха.

– Може, воно й краще було б, – огризнувся Іванов.

– Коли так вважаєш, то чого час витрачаю? Ти що й справді пеньок пеньком? – уперше за час розмови в Захватаєва прорвалися злобливі нотки. – Дев’ять грамів отримати найлегше. Тут великого розуму не потрібно. Так було завжди, є й ще довго буде. У будь-якому разі на життя наше вистачить. Загальмувала світова революція. Без неї вистачало крові й сліз. Оглянь подумки історію людства. Дубина, стріла, батіг, куля, петля, в’язниця – увесь набір для катувань від «іспанського» чобота й до електростільця придумали не ми, більшовики-комуністи, а задовго-задовго не тільки до часів Маркса, але й Христа, якщо насправді був такий громадянин хороший, що його розумне вчення послідовники й дармоїди-підлабузники зіпсували до невпізнанності. Не вбий. Не укради. Люби ближнього, як самого себе. Свобода, Рівність і Братерство – що може бути прекрасніше за ці слова! Але хіба не церква благословляла й посилала на Схід багатотисячні раті в похід на невірних. Палили, знущались, проливали, топили. А з іншого боку під зеленими прапорами й із тими ж цілями та словами розправлялися з невірними в інших краях, тобто в нас, на Заході. О-о, де рекбус і кроксворд, як полюбляє повторювати один приятель. Так що все гарне, а тим паче погане створювалося для народу, руками народу й в ім’я народу. Можливо, і в нас є якісь перехльости. А якщо по совісті, то вони є, були й, на жаль, ще будуть. Коли ж усі ці морально-етичні норми сприймати серцем, то не лише в ЧК людині не можна служити, але й корів доїти. Подумай, приємно рогатій, коли її за цицьки тричі на день смикають. Про телятко мовчу. Молочко собі забираємо, а малому – сіно чи то й зовсім соломку. Та ще торішню…

Павло Лаврентійович подивився на годинник, перевів подих, зібрався з думками, заговорив, не кваплячись, але з жорсткими інтонаціями:

– Закруглятимемося. Часу обмаль. «Сталевий Федір» потрапив у десятку. Не місце тобі в слідчих. Особливо в наші дні. Смутні й тривожні. Але і йти з органів без причини – не зрозуміють. Повір моєму досвіду. Єдине, що спробую зробити – відправити комісарити в нашій системі. Сподіваюся, зрозумів – у табір! Там, у нетрях, пересидиш, доки про тебе призабудуть. Тільки сиди тихо, мов борсук у норі, сало нагулюючи. Не висувайся. Не мудруй і дурницями не мучся. Сам знаєш, який час. Скільки в нашого брата-чекіста крилець підгоріло. До біса уже згоріло на великому чи повільному вогні…

Захватаєв помовчав, зиркнув на помічників, побарабанив пальцями по столі, допив уже холодний чай і продовжував:

– І запам’ятай. Міцно запам’ятай! Бачиш, говорю при свідках. Рятую тебе не по старій дружбі або з інших якихось шкурницьких причин. Виймаю з петлі, у яку сам устромив шию, тільки через те, що ти по-справжньому наша, радянська людина; тому, що в ті веселі роки хотів шльопнути власноруч, шльопнути по-дурному, по темності гарячій; рятую на згадку про того, хто не помилявся в людях, хто нас породив і зробив людьми. Отже, борг віддаю. Розчавити тебе – це все одно, що поглумитися над його світлою пам’яттю й тією справою, за яку він віддав життя. Ні, це не високі й красиві слова – це мої переконання. Моє життя. Якщо над цим поглумитися – перестану себе поважати. Це все одно, що перебити людині хребет. А зі зламаним хребтом – яке життя… Ось і все, комісаре, якщо коротко. Зустрінемося – поговоримо. А зараз іди й не злобись. Подумай гарненько над сказаним. Коли щось не так – вибач. І за неї вибач. За цю контричку смердючу. За те, що займаюся катівською справою. Зрозумій, треба ж комусь виконувати брудну роботу в ім’я світлого майбуття й щастя людей усієї землі…

4

Іванов пішов додому. Не посидів із Захватаєвим, не погомонів по-людськи, як вимагає російський звичай.

Захватаєв і помічники допили чай та почали приводити до тями жінку. Нашатирний спирт. Відро холодної води. Поплескування по щоках.

Нарешті пролунав тихий стогін. Арештована відкрила мутні, змарнілі очі. Від нестерпного болю застогнала, закачалася по підлозі, час від часу наповнюючи камеру лементом і виттям.

– Я ж вас попереджав, сеньйоро. Благав. Не хотів цього, – голос чекіста тремтів, очі блищали. Здавалося, ще мить – сам заголосить, сповнить нелюдським лементом камеру, розділяючи й полегшуючи страждання жертви. – Підпишіть показання. Визнайте свою провину…

Проникливий голос і співчуття – не гра. Захватаєв і справді почував себе ніяково. Але він повинен завтра привезти її визнання провини і свідчення проти тих гаденят, які, використовуючи службове становище, хотіли завдати відчутної шкоди країні та народу.

Бути присутнім при катуваннях Захватаєв не любив – терпів як службову необхідність. Кров, хрускіт кісток. Займався цим вимушено: вищі інтереси й благо народу вимагали. Пишався коротун своїм винаходом. Мордобій, вогонь, щипці, вибиті зуби, голки – довго й брудно. А чвертка – секунда-діло, один рух – і жодних проблем. Геніальний інструмент, простий, як усе велике. У практиці не було випадку, щоб після неї жінка не зламалася. Через чвертку й одержав звання Професора. Чекушка – безвідмовна. Нею звільнив себе від споглядання крові, адже у пляшці не вода – міцно заварений чай, а коли з калиною – тоді й зовсім крові не видно…

– Підпишіть! Підпишіть, я вас благаю. Як тільки підпишете, відразу полегшимо ваші страждання, – Захватаєв нахилився. – Дивіться, ось сало їжака й борсука. Кращий засіб від опіків! Чудодійний ефект. Розумієте, все одно скажете, скажете! Тільки підпишіть – відразу ж передам пляшечки. Мине день-другий – забудете про неприємну мить. Ще народите. Ви, жінки, живучі. Знаєте приказку… Та й узагалі, я вам скажу, людина – напрочуд міцна машина, хоча з іншого боку – дев’ять грамів і гаплик-амбець. Здавалося б, що таке дев’ять грамульок?!

Захватаєв захопився, як часто траплялося, теоретично-філософськими міркуваннями, знову говорив про милосердя, про благо народу, країни й усього людства. Та сьогодні чомусь говорив переважно для себе.

Жінка вила й качалася на нарах, куди її перенесли. Стогони, лемент, крики й виття все частіше снилися йому ночами, вибивали з колії, позбавляли спокою. Відчував, якщо триватиме так і надалі – без білоголової не зможе працювати. А пляшка – самоомана. Тимчасове полегшення. Не вивезе далеко. Звалить десь у яму. Крутий і довгий шлях намітив собі. Своєю впертістю подібні красуні змушують вдаватися до жорстокої жорстокості.

Легко почав працювати з жінками. До нестями доводили чоловіки. Думав, експериментував. Ходив близько, та ідея вислизала з рук, хоча впевнений: існує такий інструмент, що зламає найстійкішого чоловіка…

Знову й знову Захватаєв непомітно спостерігав за помічниками. Облизуються, немов вовки. Дивляться похітливо на оголені ноги. Незадоволені ним. Втратили здобич. Кобилка й справді занадто гарна. Дивитися боляче. Часу обмаль. Однак нестача часу – привід, а не причина. Чоловікам-жеребцям і півгодини вистачить, щоб потішитися. Пограти. Але не міг віддати Красуню. Надто вже на дружину схожа. Який чоловік витримає, щоб хтось чужий – та з твоєю законною!

Знову коротун, оцінюючи, оглянув жінку, подумки скинув одяг, мимоволі, як і помічники, облизав губи, задихав частіше, важче, немов вскочив у сідло й понісся вдалину на необ’їждженому норовистому скакуні.

Захватаєв підвівся зі стільця й, намагаючись не дивитися на жінку, забігав по камері. Не зізнався самому собі, що сьогодні готовий осідлати гарячу кобилку сам та гайнути в дивовижно-примарну далечінь, де зникають турботи, біль і сум, злітати туди, де завжди тепло, радісно, де зупиняється час…

Стежа дев’ятнадцята. Сивий

1

Знову поплив безкінечний, одноманітний, схожий на розігріту смолу час. Удень і ввечері Макар не знаходить місця: йому дошкуляє тривожна туга, туга сіра, холодна, як ці брудні й сірі стіни, як сіра підлога, стеля й саме повітря, що сіється крізь «намордник» вікна. Вдивляючись в одну точку, Джовба відчужено завмирає в тиші кам’яного склепу, не чує, як час від часу, немов постріл, клацає «вічко», та раз на дві доби через «годівницю» у двері тикнуть шматок хліба й кухоль води.

Коли ж настане ніч і арештант нарешті вляжеться на примкнуті вдень нари – тривожна туга перетворюється на страх. Раніше рідко турбували сни. Тепер, після повернення в табір, засинає важко, зі страхом, адже щоранку діймає те саме видіння, що й біля багаття в тайзі: мати з батьком, бабуся з дідом, дядько Макар з Однооким і озеро; озеро холодне, червоне з волоссям замість водоростей, а навколо – пір’я біле, пух лебединий і два чоловіки на березі. Ніби заснули.

Тепер Макар завжди прокидається, захлинаючись лементом, із першими ударами в залізну рейку, що висить на старій модрині біля вахти; і хоча вже давно перестають бити побудку, у вухах довго віддається несамовитий лебединий стогін, що роздирає душу: ганг-го-о, ганг-го-о-о-о…

На табірному суді Макар і Проф сиділи поруч; проходили по одній справі. Процедура виявилася короткою. З обох зняли заліки й додали термін: одному – за втечу, іншому – за втечу й убивство.

– Ну що, з’їв, падло? – після вироку не стримався Проф, криво усміхаючись знівеченим обличчям. – А могли ще кілька років підкинути. «За тяжкі тілесні ушкодження», – подумав він, але вголос не уточнював. – Сподівався, за мою доставку звільнять або півстроку скостять?! Наївняк… Так красиво лише в кіно крутять та ще в газетах клепають. Життя – жінка сувора, хоча й справедлива. До того ж це не остання катастрофа на шляху до вершин науки…

– Заткнися! – Макар стис кулаки.

– Без хіпіша, суко. Тут не тайга. – Проф мимоволі відсунувся і поглянув на конвой.

Від психа можна чекати будь-якого фортеля. Що змусило повернутися: совість? справедливість? – ці давно вимерлі динозаври. Та й причому тут совість? Сам же пришив Маестро! Знаючи Амбу, всю чорну роботу взяв на себе. Та й совість без плямочки. Виявилося, не знав Амби. Певно, не зустрічався з такою породою, підігнав під знайому мірку, мовляв, ніхто не встоїть проти волі й гарного життя! Обіцяв же й монети, і камінчики, а недоумок капітал та волю проміняв на «динозавра». Як зрозуміти, чому табір і неволя Макарові дорожчі. Проф крутнув головою, немов відганяв лихий сон. Ні, не спить. Прокол. Поспішив і з Маестро. Через три дні з’явилося вдосталь харчів… Так, трохи поспішив… Тепер жили б далеко… Невже згине в цьому «санаторії»? Ні-ні, що-небудь вигадає. Головне – живий! Недоумок міг і пришити. Та й на суді «вишак» світив. Коли подумати, то розклад міг випасти й хріновіший…

Табірний суд, карцер – усе, як і на першому суді, здалося Макарові нереальним, далеким, туманним. Знав, на що йшов. Не чекав потурань-послаблень. Тільки Булах додавав болю. Спустошив душу. Побачивши Бугрова, Макар шарахався убік і обмацував ніж, той самий, із яким пішов у втечу. З ним опинився і в карцері, куди відвели за наказом підполковника. Здивовані його поверненням із втечі, забули обшукати. В’язень не знав, навіщо тягає ніж: чи тому, що був схожий на подарунок діда (така ж форма й рукоятка, тільки сталь інша – гірша); чи тому, що нагадував про недовгу волю, й не стільки рятував від помсти блатарів (усе-таки не голіруч), скільки надавав упевненості у своїх силах; але головне – ніж стверджував і тут, у зоні, примарне відчуття волі, коли людина чинить за своїм розсудом і бажанням…

Доки Макар із Профом знемагали в карцері, подробиці втечі обростали чутками, вигадками. Табірній адміністрації мало хто вірив. Втік Булах. Пришиб, мовляв, Сержантика із псинами. Тому Лютий і ходить, немов у воду опущений, а від лютості, певно, незабаром залишиться одне прізвисько, та й те – немов на сміх.

Щойно прибулі етапи не знали, кого слухати й кому вірити. Усі чекали, коли втікачі вийдуть із карцеру, а Сивий – із лікарні.

По-різному думали про Амбу старожили. Одні почали поважати ще більше, ніж після бійки, а інші з побоюванням чекали зустрічі. Якщо Пахана «розписав» так, що мати рідна не впізнає, то будь-кого іншого – перекусить навпіл. І колишні друзяки Профа, не говорячи вже про «шісток», не збиралися мстити – Амба вчинив за своїми поняттями, а не допомагав ментам. Авторитети більше метикували про Профа, намагаючись зрозуміти: порушив той Закон Зони чи ні?!

Втеча є втеча. «Корову» розумні люди прихоплюють, коли надумають підірвати[54]. Однак ніхто навіть не чув, щоб «коровою» пішов авторитет, коли поруч – фраєр. Щоправда, без Амби не вийти Профові та Маестро з тайги. Загинули б обоє. Роздуми заходили в глухий кут. Зеки розгублено дивилися один на одного й не знали, який вирок винести старшому…

Після втечі Макар у свої неповні двадцять років здавався досвідченим чоловіком, навченим тією глибиною й гнучкістю розуму, які здобуває людина, що пізнала грань життя й смерті, коли прожитий день дорівнював місяцю, а місяць – року. У молодості таке можливе найчастіше на війні або в цих обплутаних «колючкою» місцях під рокіт кулеметів і злісний гавкіт вівчарок, натасканих на живу плоть…

Прямо з карцеру Амба й Проф потрапили на сходку. Незвичний «сходняк» вирішував, куди прилаштувати Сивого, коли той вийде з лікарні, щоб чоловік зміг прохарчуватися та вижити. Складно знайти легку роботу, де б зек-каліка за табірними законами-поняттями залишився путнім арештантом. У зоні це найчастіше важливіше за життя. Судили-гадали – усе не те.

– Помічником бібліотекаря, – несподівано запропонував Проф, хоча зеки вважали, що він, як і Амба, весь у своїх турботах.

– А що, корєша?! Все путьом! – відразу підтримали Профа.

– Місце не надто хлібне, але принаймні проживе.

– Головне – людиною залишиться, – ніби останній цвях забив у дошку, підсумував упевнений голос.

Слушна пропозиція надійшла від кримінальників. Політичні погодилися. Після виходу Сивого з лікарні адміністрація прохання зеків оформила наказом. Підполковник не хотів втратити Сивого – розв’язувача кросвордів – та й перестраховувався. Незрозумілі віють вітри… Чого відправляти в інвалідний табір каліку після погоні?

Зі сходки Макар пішов разом із політичними. Кримінальники залишилися «базарити» про втечу. Проф майже не прислухався до суперечок. Коротко відповів, що Маестро не вбивав, мовляв, той сам напоровся на ніж. Знав, втеча – вона і є втеча. Не до нюнь. А свідки – дерева, та й ті обгорілі. Розумів, авторитет «підмочений». Рука мимоволі потягнулася до знівеченого обличчя. Озирнувся спідлоба. Здається, ніхто з «босоти» не зрозумів жесту ображеного самолюбства. З Амбою розрахується згодом. І не тому, що оберігають враженята. Яку підлянку підкинули лягаші? Чому не розвели з Амбою по різних таборах?

Не розумів Проф, як і господар зони, які вітри гуляють на волі. Тут, у таборі, теж цікаве варганять вариво. Не розгадати «мусорські» витівки. Знав, Лютий і Філософ завжди його пасуть. Але Цирка ж не повинен підставляти?! Не квапився Проф і з висновками, і з розправою. Боявся вдруге схибити. «Замочити» Амбу можна й чужими руками. Тільки кого під «вишак» поставлять?! Проф завжди обмірковував свої вчинки. Діяв напевно. А з «мокрими» справами й поготів не квапляться. Так промахнутися! Усього міг від Амби чекати – навіть мордобою. Але повернення в зону…

Гарячкували зеки. Одні одразу повірили, інші – сумнівалися, мовляв, яка користь Амбі здаватися, коли пришив Маестро?! Цирк, та й годі.

При слові «цирк» Проф згадав останню зустріч із Кроксфордом. Після втечі. Зовні все виглядало, як завжди, але вовча «чуйка» шепотіла про приховану небезпеку. Стільки років панував лад у таборі. Мовчазне взаєморозуміння обом вигідне. До Тигри й Амби зона в порядку жила, за що підполковник дякував по-своєму. Авторитети на режим не скаржилися: завжди могли з корєшами «згоношити»[55] пляшку й закусь пристойну мати. І жіноча зона поряд – недовго домовитися про бабу. Що авторитетній людині ще потрібно?!

Від несподіваного здогаду Проф затамував подих. Ніколи Цирка не відводив погляд. Під час же останньої зустрічі дивився важко, суворо. Погляд бігав. Сам чи з його відома залишили в таборі після втечі? Підставляє громадянин начальник… На волі й у зоні налагоджене життя йшло навскіс. У які часи лягаш на горбі виносив зека з втечі?! Розкаже кому на блатхаті – не повірять.

Проф стежив за Лютим. Маячить за вікном. Ходить, винюхує. Пасе, паскуда. Нещодавній втікач глянув на місце, де ось-ось сидів Амба з друзяками. Вирішили, куди прилаштувати Сивого, й змоталися. Дочекався… Кримінальники завжди ворогували з політичними, а після смерті вождя враженята підняли хвіст. Огризаються. Кросворд – Сивий не розгадає. Незрозуміла сила зіштовхує різномастий злочинний світ між собою, порушує і ламає споконвічні порядки та закони зони. Так незабаром путній арештант колючу огорожу для себе будуватиме.

Мало хто по-справжньому відчував небезпеку, хоча вже гомонять, хвилюються зеки. У карцері добре думати. Знає Проф, «погони» можуть підкинути підлянку, щоб розважитися й погріти душу з нудьги, але їм не вигідно давити тих, хто завжди тримав зону, хто впевненіше за адміністрацію керує людом, зібраним у колючому просторі.

Проф зацікавлено оглядав сходку. Гарячкують не лише молоді. Можна подумати, не зеки, а комсомольці чи партійці теревенять на зборах. Не розуміють: усе давним-давно вирішено тими, хто править юрбою. Гарні гасла та промови, слова про справедливість і закон – усе одно що гачок із наживкою в справжнього рибалки. І в цьому зона й воля – брати-близнюки. Мабуть, верховна влада, сидячи у теплих столичних кабінетах, намагається не знищити, а лише роз’єднати організовану силу, послабити діловий світ тих, хто рветься в партійні верхи й уриває шматок солодкого пирога для обраних.

Відчули жирні, що вже час потіснитися. Досить таким, як він, по в’язницях і таборах параші рахувати. По-новому треба жити. Які справи провертають на волі! Ходять не лише з тугими кишенями, але в пошані, з орденами на грудях. Шкода, минули його роки. Хоч під кінець життя не проґавити б своє. Камінчиків і «рижини» накопичив. Чим гірший від директора заводу чи секретаря?! Хто зоною керував – і з областю впорався б, якби пішов свого часу не злодійською, а партійною стежкою. Щось не до кінця зрозумів батько. Не підказав свого часу. Хоча й без грамоти мужик, однак тямущий. Та злість, певно, з’їла.

Проф із любов’ю погладив голову, яку вже торкнула сивина. Міркує, хвала Богові, не гірше, ніж у тих, хто розтовстішав на гаслах, закликах та промовах. А зіллється кримінально-діловий люд із високою владою – народ буде слухняним, як у зоні. Пискнути ніхто не посміє. Щури – вони завжди й скрізь щури. Давити можна не лише автоматом та «колючкою». На волі ще більше посторонків, віжків і шор. На вигляд солодких та приємних…

Новоприбулі зеки недовго бачили Профа. Наступного дня після сходки його перевели в табір, де відбував термін і Верблюд. Дивувався Цирка, чому зону не штормило. Чому Проф і Амба не потішили душу? Хто чув, щоб поверталися із вдалої втечі? Тим паче, щоб начальник режиму виносив на собі втікача?! Незрозуміле підступало життя, начебто серед лютої зими вдарила відлига: в обхід весни настало літо…

На Амбу новенькі витріщалися, немов на дивовижного звіра в зоопарку. Найзадерикуватіші обходили втікача, побоюючись не крові, за яку той відбував термін, і чавунних пудовиків, а погляду та тієї внутрішньої сили, яку здобувають, пройшовши загартування неймовірними випробуваннями й учинками. Вони суперечать здоровому глузду та життєвій логіці.

Довго в Сивого гноїлися рани від собачих іклів. Довго зек уникав дзеркала. Вистачало того, що бачив на руках і ногах, що «бачили» пальці, обмацуючи ліву половину обличчя. Врятувати око й вухо лікарям не вдалося. Руку зібрали – залишилася своя, навіть піднімав до плеча. І двома пальцями трохи рухав. Лікарі пишалися своєю майстерністю. Мовляв, спрацювали не гірше від столичних світил…

2

У день виписки з «больнічки» Сивого викликали до начальника табору. Підполковник мовчки, немов уперше роздивлявся зека.

Поріг кабінету переступила жінка й зніяковіло зупинилася.

– Займайтеся своєю справою, сеньйоро. Ви нам не заважаєте.

Жінка заходилася прибирати кабінет, скоса поглядаючи на сивого арештанта. Втікача впізнала одразу, хоча бачила вперше. Табірний телеграф по-різному тлумачив подробиці ВТЕЧІ. Страшно слухати оповіді, але ще страшніше бачити напівживу людину, яка із зусиллям стоїть на покаліченій нозі. Здоровенна плішина після собачих іклів нагадувала вухо на півголови, а замість щоки – вм’ятина, мов борозна від плуга, що поросла мохом. Жінка лише раз глянула на чоловічка. Подумала: баби прийняли б такого? Очі відповіли «ні», але в грудях щось ворухнулося, по тілу розлився хмільний жар, ніби знову, як перед обідом, випила ще один келих. Очі говорили «ні», а стомлена плоть кричала «та-ак, та-та-ак!» Причому тут пика та нога! Пику можна прикрити. На пику на волі дивляться. Був би «інструмент» у порядку! Перев’язали б «господарство» тасьмою – і пішов би залюбки за перший сорт.

Жінка знову поглянула на Сивого, заклично посміхнулася, але, перехопивши погляд господаря кабінету, відвернулася й продовжила прибирання.

– Так що ж вдіємо, друже-сизокриле? – Підполковник ще раз подивився на зека. – Ну й будка у вас – ніяка ретуш не візьме. Бачите, яка житуха. Майже місяць собі на втіху по тайзі шмигали, а поверталися з почесною вартою. Та не з простими солдатиками – з капітаном. О-он ви який птах важнюще-важливий! Прогулялися, провітрилися – та й у санаторій, де жирок нагулювали. Куди ж тепер? За наукою після прогулянки «палац» належить. Саме місце звільнилося. Ради не дам собі, як бути. Вам вирішувати. До співтоваришів або в «палац»? Ваше бажання – закон.

Мовчав Сивий. Жінка витирала підвіконня. Сьогодні пощастило. Робота непильна. І харч що треба. Не порожнім виявився й келих. А на солодке – мабуть, утіха для душі. Цирк, та й годі…

– Що ж ви мовчите?

– Воля ваша, громадянине начальнику.

Відчуваючи, як у грудях закипає лють, Сивий поглядом шукав щось важке – жбурне в господаря кабінету й відмучиться. Здорованів табір укладає в штабелі з трупів, а як заробляти пайку без руки й ноги… Око зек не враховував… Знав, удома ще чекають. Не зрадили. Але як постати таким перед рідними, якщо пощастить тепер вижити?! Лякати своїм каліцтвом дітлахів, коли ті бешкетують?

– Гаразд. Куди йти – вирішить кроксфорд, – підполковник подивився на журнал, потім, начебто щось згадуючи, втупився в стелю й, нарешті, вимовив: – Заняття, праця. Таке собі слово з дванадцяти літерок. Запитання, як бачите, не з легких, якщо не сказати, важке. Вирішите, в нагороду підете до «палацу», а не вистачить клепки в голові – пробачте, відправитеся до співтоваришів. У барак.

– Запитання як запитання.

Сивий наґлиґував час, бо вагався, на що зважитися. Відповідь знав ще тоді, коли Кроксфорд вимовляв тираду-натяк. Боліла не тільки душа (вона завжди болить у зека); не загоїлися по-справжньому й рани. Добре уявляв «жаркий палац» узимку, коли щоранку навіть у бараках промерзає вода. Сивий згадав слідчого Захватаєва. Майже одного зросту з ним, хіба що міцніший, але «обробляв» майстерно, зі знанням справи. Після допитів наказував конвоїрам: «Доставте в цілості до «палацу».

Не вирішив Сивий ні тоді, ні зараз, що важче витерпіти: фізичні страждання чи психологічний конвеєр. Здається, найпростіше сказати «не знаю». Можна навіть не відповідати, лише знизати плечима й піти в барак, де все-таки й тепліше, і годують тричі на день.

Кроксфорд із погляду зрозумів: відповідь готова. Ставлячи запитання, не сумнівався в знаннях зека, хоча завдання справді складне. Несоромно й промовчати… Підіграти начальству…

Господаря зони гризло самолюбство. Якийсь зек-недомірок міркує і швидше, і краще, і завжди підкреслює свою перевагу миттєвою відповіддю. Начальник табору мріяв про таке запитання, щоб самолюбство Сивого подовше страждало від безсилля, щоб його судомило, як колись невір-них на багаттях.

Сивий уявив, як розпливеться широке, бриласте обличчя; очі й лисина потемніють від припливу радісної крові; підполковник похитає головою, зітхне тяжко, з удаваним болем і вимовить повчально-напутливо: «Що ж ти, голубе-сизокриле, так схибив? У бібліотіку потрібно частіше зазирати-походжати. І вчитися, учитися, учитися, як повторювала одна розумна людина. До речі, хто?»

Якщо зек відповідав – начальник табору хвалив, а не знав відповіді – сумно розводив руками: «Це ужо й поготів будь-яка культурна людина повинна знати. Думай. Зваж, запитання з кроксворда».

– Ну що, голубе-сизокриле? – Задоволена посмішка залила обличчя підполковника. Потемніла лисина. – Бачиш, це тобі не по тайзі швендяти. Отут не ногами – гарбузом, мізками ворушити потрібно. Що, ще подумаєш? Або до співтоваришів? Звичайно, я шкодую. «Палац» – мрія кожного нашого працівника НДІ, але… Учитися треба, голубе-сизокриле, вчитися й ще раз…

Підполковник не встиг вимовити останнє «учитися». Голос утікача пролунав тихо, але Кроксфорд почув сказане й здогадався, про що подумав Сивий.

– «Учитися», як заповідав вождь світового пролетаріату. – Погляд зека вже не блукав по столу й кабінету в пошуках невеликої, але важкої речі. – А запитання зовсім легке, – із ще більшим викликом продовжував Сивий, помітивши, що підполковник стримує себе й не реагує на відповідь.

В’язень розумів: подібного кнура не завалити. Ґуля згодом заживе. Може, й сліду не залишиться. А рубець у душі, у звивинах, скільки б їх там не було, після правильної відповіді закарбується на все життя. З кожним роком усе частіше й сильніше рубець непокори дошкулятиме й саднитиме господаря зони…

– П-шо-о-л в-вон, сморіде смердючий. – Підполковник скривився, немов дихнув зеківською парашею, і вказав пальцем на вихід.

Позадкував до порога Сивий. Поглядаючи на господаря, порикував пес. Двері зачинилися. Начальник табору подивився на жінку, яка зрозуміла, чому розлютився підполковник. Раділа, що Кроксфорд одержав по носі – на подібний вчинок у жіночій і в чоловічій зонах рідко хто наважиться.

– Бачите, сеньйоро, з яким континентом доводиться працювати. Так зіпсують настрій – тиждень ходиш хворим.

– Настрій можна підняти. Тут великого уму-розуму не потрібно. Для настрою будь-якому чоловікові одних ліків вистачає. Безвідмовних.

– Спасибі, хоч ви, сеньйоро, втішили. – Підполковник допитливо глянув на зечку. Щось у її словах не сподобалося. Хитрий народ баби, а зечки тим паче. Скаже – не причепишся. Хоча відчуваєш: слова підштовхують до пастки.

– Раді старатися, громадянине начальнику. – Грайлива посмішка торкнула губи. Жінка зрозуміла: ще трохи й Кроксфорд відчує шпильку.

– Навіщо так офіційно, сеньйоро?

Посмішка жінки заспокоїла. Ні, не підструнчує. Мабуть, незабаром перестане довіряти собі. Підполковник ковтнув із фляжки й знову підвівся з-за столу…

Щодня господар зони за згодою, силою, хитрістю або погрозами брав нову жінку. О-он їх скільки, молодих та палких, у табуні. Але сьогоднішня… Дуже вже грайлива кобилка. Надзвичайно гаряча… А якщо вафлі на десерт – мертвий встане… Може, й завтра цю ж осідлати? Хоча не любив «дублів»…

У карцер-«палац» Сивого не посадили, але при всій проникливості та знанні психології він не зміг зрозуміти вчинок Кроксфорда. Забув і не помстився?! Кросворд, та й годі. Не чув Сивий шепоту жінки: «Дивакуватий і нещасний чоловічок. Гріх кривдити. Таких тільки жаліти та жаліти. Та нікому. Правда, громадянине начальнику?!»

– Правда-правда, – відпочиваючи на стільці, великодушно погодився господар кабінету, вслухаючись у веселе щебетання вдоволеної жінки. – Д-о-обр-ре сказали, сеньйоро. Грішно таких кривдити…

Не жалість зечки залишила карцер без Сивого. Прихильник інтелектуального відпочинку раптом подумав: низькорослий чоловічок у «палаці» відкине копита – як бути тоді?! Спробуй знайти такого знавця-розв’язувача! Не хотів зізнатися самому собі, що без Сивого не потрапити його кросворду на сторінки журналу. Спорудити хитру головоломку набагато складніше, ніж розгадати. Усе частіше шкодував підполковник, що пізно здогадався складати кросворди. Сивий же завжди під рукою. Скільки років втратив! Нічого, надолужить згаяне! Головне, щоб ніхто нічого не запідозрив…

Про втечу Сивий намагався не згадувати. До пуття нікому нічого не пояснив. Навіть Макару – другові й сусідові по нарах, вийшовши з лікарні, буркнув неохоче:

– Про що розповідати?! І так усе видно…

– Вас Сержантик брав? Один? Чи на пару з Лютим? – Макар брилою височів над Сивим. Багато чого по дорозі назад у табір сам «прочитав», хоча час та негода трохи зіпсували сліди, а деяким учинкам Лютого відмовлявся вірити.

– Собак почули – і врізнобіч, – повільно, начебто побачивши щось крізь туман пам’яті, відгукнувся Сивий. – Наближався до болота. Встиг подумати: о-ось він, порятунок! Тріск пострілів злився з командою: «Ст-я-яти, па-а-дло-о!» Озирнувся – Сержантик… І відразу стрибнув Лютик. На все життя закарбувався його останній стрибок-політ. Красивий… І біль… Пам’ятаю, як крізь вату, регіт Сержантика і його слова: «Догста-а-ав, падло-о! Від мінє єшо ніхто не уходів! Поігра-а-а-ай, Лю-ютя-я!» І знову, як спалах, нестерпний біль – і провалля…

Відпочивав Сивий від болю ВТЕЧІ й від болю душі. Тамував подих і Макар, боячись словом або подихом завдати БОЛЮ побратимові по лиху.

– Отямився на руках Бугрова…

– Якого Бугрова? – почав Макар і відразу здивовано запнувся.

– Як якого?

– Ну так! Ну так! – Макар глянув убік вахти, немов кордон волі й неволі допоміг згадати капітана. Чому? Як Сивий міг назвати на прізвище начальника режиму – для зека найненависнішого двоногого звіра. Назвати на прізвище того, хто брав участь у пошуках?!

– Бугро-о-ов виніс, – із неменшим подивом протягнув і Сивий. Погляд спрямований удалину. Лише ТАМ, у буреломних нетрях, міг набратися сили й знову назвати капітана напівзабутим, примарним, як міраж, прізвищем. – Бугров виніс. Із ложки напував. Шоколадний ензе спочатку не пожалів. Рани обробляв – увесь пакет витратив…

– Дивина! Сумнівався в карцері після повернення з втечі. Не вірив і барачним теревеням…

– Це й для мене кросворд! – Сивий похитнувся, зіперся крилатою рукою об стіну барака й продовжив із ще більшим здивуванням: – Не збагну, чим таку любов у капітана заслужив?!

– А куди ж подівся Сержантик?

– Це вже не кросворд, а кроксвордище. Уперше в житті не розгадаю… Коли отямився, більше не бачив ні Лютю, ні його господаря. Спочатку думав, що Бугров послав сержанта за підмогою…

– По табору байка гуляє, мовляв, утопився Сержантик… У болоті…

– Гуляє, – відразу погодився Сивий. – А вівчарище де?

– Отож-бо й воно, – радо підтвердив Макар, потім додав неохоче: – Їхні вівчарки від господаря ні-ні… Сліди свідчать, що Сержантик біля куща стрибнув у драговину… І Лютий (тільки не товкопітан, а пес) за ним.

– Невже засмоктало? – почав Сивий, потім здивовано потупився на хлопця. – А ви звідки знаєте? Мисок від болота здоровенний кущ охороняє…

– Коли повертався до табору, на ваші сліди напоровся… Обстежив і мисок із кущем. У тому місці – ковбаня чимала. Міряв рогатиною. – Макар замовк, вирішуючи, чи варто ділитися з другом здогадом. – Прочитав і ваші сліди, і Лютого. – Юнак сплюнув. – Заплутаєшся в цих прізвиськах. Нормальна людина не зрозуміє, про кого мова: чи про звіра на двох ногах, чи про того, що на чотирьох лапах. Тільки і той, і той – люті. Зі слідів зрозумів, що капітан Лютий залишив Сержантика. А пес Лютий, ризикуючи життям, стрибнув. Рятував господаря з болота…

– Кроксворд?! – Одночасно вимовили обидва зеки; зіщулилися й щільніше загорнули поли коротких бушлатів.

– А Булах? – пошепки запитав Макар, боячись сполохати Надію. – Втік чи?…

– Самі знаєте, про що в таборі гомонять, – і Сивий не хотів вимовляти фатальне слово. – Як насправді – знає Бугров. Один… І Барс, що зник…

– Відає Лютий! У цього вовкодава всі таємниці… – Джовба задихнувся від болю. Не знав, чому не розповідає про зрізані свинцем гілки і листя, про гільзи й свіжий пагорб біля куща… Не зважився тоді розрити курган скорботи. Хоча по натурі й не забобонний, але боявся найстрашнішого… І тепер не шкодує… Надія жевріє… – Адже міг Лютий і відпустити Булаха… А по інстанції доповіли, мовляв, утопився втікач у болоті при спробі до втечі. Так і в зоні оголосили…

– Змінився Бугров після ловитви. Пам’ятаю тугу в його голосі. Майже поруч із табором відпочивав. Перекусили. Чай попили. – Сивий прикрив єдине око й засипів не своїм голосом – капітана: «Один ти в мене залишився. І Павутинка, і Милиця, і Надія…» Підхопив мене на руки, перекинув через плече й попер, бурмочучи щось під носа…

Мовчки ворушив губами зек. Обидва думали про Булаха, боялися зізнатися в найстрашнішому. Обидва намагалися збагнути та зрозуміти вчинок Бугрова-капітана, але не могли. Зроблене ним не відповідало холодній Букві Інструкції та Закону Зони… Не розуміли сьогодні зеки й говір вітру. Не тільки вночі він приносив пахощі рідної домівки, шепіт коханих і близьких… У неволі людина розуміє та відчуває те, про що й не підозрюють по інший бік «колючки»…

Сьогодні товариші по недолі не розуміли говір вітру. Негода гнала в укриття. З кожним днем усе сильніше лютували холоди. Так само, як свист вітру, табір час від часу накривали, породжуючи надію, чутки про звільнення «враженят». Зашелестіли незвичні слова про зловживання, реабілітацію. Та минали дні, і хвиля радості разом із вільним поглядом відкочувалася в тайгу. Радість та біль розбурхували зони…

Відлютувала довга зима. Весільно-біле вбрання тайга змінила на зелено-робоче, але не встиг золотавий пилок модрин пропливти над колючою безкінечністю, першого «капелюха п’ятдесят восьмого розміру» вітер волі зненацька викотив за поріг вахти. Відтоді в таборі одержала постійну прописку Віра. Кожен запитував подумки: «Коли ж моя черга?!»

Разом з іншими перекочував на стіл майора і формуляр Макара. Замполіт знову леліяв шалену думку – у плутанині, тишком-нишком звільнити хлопця. За те, що добровільно повернувся та притяг Профа, не карцер належить – орден на груди. Однак так буде лише тоді, коли ножиці перестануть гуляти по-живому… Як і під час великої амністії, не один день просидів майор над формуляром, але… За втечу, мордобій і добровільне повернення з втечі з покидьком за Законом – лише карцер…

– Ось і вся філософія, Філософе-Генію, – зненацька прошепотів замполіт і, немовби збоку, подивився на себе. Мало хто зрозуміє, чому сушить мізки. Хто йому втікач? Рідня? Син друга? Ніхто й хабар не підсунув! Ні-ні, не зрозуміють, та й собі страшно зізнатися, що турбується про зека-втікача…

3

Не так, як хотів і як личить людині, Іванов торував свою стежку, всією душею входячи в Революцію. Мріяв: життя заб’є джерелом, потече поміж лісистих берегів, обдаровуючи близьких і друзів чистотою та тінистою свіжістю; але воно просочувалося крізь драговини й болота, вбираючи по дорозі запахи страху, озлоблення, болю людського. На жаль, пристойне життя все ще гине поміж смороду, в’язкої рідини багнистої… Не лише широкі лампаси – полковницька папаха не світить. Ні капіталу, ні роботи до душі.

Тільки у війну, на фронті, Іванов відчув себе людиною. Там точно знав, де ворог, де панікер, де зрадник, боягуз. Навколо кров, сльози, страждання, а він дихає легше й привільніше, ніж на відпочинку в горах чи біля моря.

Від усього цього сам ніяковів. Гасив радість, не даючи їй вибухнути святковим салютом. Лише після вдалого наступу й наказу Верховного Головнокомандувача, коли репродуктор доносив зі столиці переможний гуркіт артилерійських залпів, Іванов відпускав гальма, заражаючи товаришів по зброї веселощами та гордістю за їхню криваво-брудну роботу, яка несла народам мир і звільнення від павучо-лапастої всепланетної пошесті.

Не щадив Іванов себе. Щедро підживлював поля власною й ворожою кров’ю. Не сумнівався: з останнім смертельним пострілом скрізь, а тим паче в них у країні, заколоситься життя по-іншому. Спалахнуть щастям долі людські.

Весна – символ пробудження нового життя. Щасливий той, хто доживе до цієї весняної Перемоги. Дожив… Але після війни – знову табір. Не вистачило сміливості відмовитися. Страх виявився сильнішим. Та й сподівався, що тепер навіть у ведмежому куті все буде по-іншому.

Згадав розмову з Бугровим біля озера, де обоє відкрилися майже до денця. Хвилюється-знемагає людина. На що зважитися?! Капітан ще має час. Може маятися. «А тут пенсія через півкроку», – прошепотів замполіт, марно, як завжди, бажаючи загнати у глибини свідомості те, що завжди таїв і чого боявся.

Відкрито його ніхто не звинуватить у нарузі над Красунею, у загибелі Булаха або в каліцтві Сивого. Але ж сам…

А сам же… Тому-то й не бунтує пам’ять. Тому-то хотів хоч під кінець служби повстати проти бездушних ножиць, проти тих, хто калічить безвинну людську душу й плоть. І якщо відверто, то зробити це хоче насамперед для себе, щоб в останні дні, вирощуючи полуницю й помідори, відчувати себе якщо вже не перед дітьми, то хоча б перед онуками не винтиком чи викруткою, не твариною-плазуном, а людиною, яка чинить по совісті й справедливості. По честі…

Тож Макар – остання його ниточка-надія, що дозволить…

Замполіт заходив по кабінету, проте тягар не спадав із душі. Пташиним підранком шкутильгав Сивий до вахти. Майор підхопився зі стільця, гепнув по столу кулаком, замкнув сейф і квапливо, начебто за ним гналися, перетнув вахту, прискорив крок, заспішив додому, де пробув безвихідно до ранку понеділка.

Вичерпалися сили. Ще трохи – не допоможе й пляшка. Поки що ж пляшечка краще психлікарні. Кілька місяців майор приборкував себе, заганяв подалі біль. Жалів себе; ще більше – дружину. Могла допомогти лише терпінням та мовчанням. Ніхто не повинен здогадуватися про його справжню «хворобу». Щоправда, тепер, після розмови біля озера… Бугров, як і дружина, знає й розуміє…

Усе більше тих, хто відбував термін за п’ятдесят восьмою статтею, звільняли. Сподівався на амністію або реабілітацію й Сивий, хоча без тієї нетерпляче-буйної радості, як до ВТЕЧІ.

Після побоїща, коли Макар і Булах захистили Сивого, і особливо після ВТЕЧІ, ні адміністрація табору, ні блатні його не кривдили. Помічник бібліотекаря – посада не тільки легка. Як говорили в таборі, вона не за падло. Інколи її визнавали. У бібліотеці заробляв свій хліб Сивий.

Щоправда, і до бійки він мав право серед ночі підняти стусаном із нар «жон-підорів» із вибитими передніми зубами (щоб не поранили «мужів») і відвести в закуток. Здоровань, здатний одним пальцем розчавити багатьох, потрапивши в категорію «жон», слухняно встав би на «чотири кості», виконуючи забаганки збоченців.

По-своєму тлумачили відвідувачі бібліотеки задумливість Сивого.

– Тепер уже недовго… Незабаром розстанемося з НДІ.

Зеки підходили до Сивого, підбадьорливо плескали по плечу, пригощали прозорим шматочком сала, ділилися цук-ром та чаєм. Помічник бібліотекаря силував посмішку, сідав до гостя тим боком, з якого не видно слідів, навіки викарбуваних на обличчі іклами найвірнішого друга людини…

Кожен прожитий день наближав до Волі, але Сивий не вирішив, що робитиме, коли переступить поріг вахти й опиниться по той бік колючого дроту. Настраждалася сім’я. Життя якось налагодилося. Рани душі покрила тонка плівка часу. Вона вдома відразу прорветься: око, сухі нога й рука будуть для рідних болем та щодень ятритимуть рану, що не загоїться ніколи й лише додасть близьким страждань. Промайнула навіть думка залишитися в таборі – у бібліотеці не пропаде…

Сивому з-поміж останніх оголосили про реабілітацію. Вислухав. Єдине око – мов озерце. Вийшов від начальства, закрокував по табору й, зупиняючи кожного зустрічного та прикладаючи у вітанні долоню до скроні, доповідав: «Так точно, все зрозумів. Я ж і раніше говорив, що не винний! Я ж говорив! Тепер додому-у-у. Ту-ту-у-у-у… Мене чекають! Чека-а-ають! Ха-ха, червоний капелюшок! Не винний! Справедливість – вона завжди спливе. Не ви-нни-й! Не ви-нний!». Голосно скандував Сивий, тримаючи схожу на перебите крило руку то біля скроні, то на відльоті. З порожевілого обличчя недавнього зека не сходила щаслива посмішка, а глибоко запале голубе око сяяло й водночас було відсутнє… Ув’язнені, вільні, табірне начальство підтакували, одні вітали зі звільненням, сподіваючись, мовляв, ще відійде після першої радості; інші обходили стороною – вели себе так, як споконвіку ведуть із блаженими на Русі…

Сивого поклали до «больнічки». Замполіт надіслав телеграму, щоб рідня приїхала за реабілітованим, сподіваючись, що все владнається: людина після раптового потрясіння відійде.

Дружину Сивий упізнав одразу, як тільки вона переступила поріг, а на сина не звернув уваги. Хлопчина побачив покаліченого сивого чоловічка, але не впізнав у ньому батька з фотографії, біля якої мати, немов біля ікони, часто зупинялася. Губи її при цьому ворушилися, як у бабусі, коли та читала молитву.

– Л-ласт-тівк-ко-о! – Протягнув, як і в молодості, колишній зек, підводячись із табуретки. Око на мить втратило крижаний блиск, який оселився в блакиті після оголошення наказу про звільнення.

Жінка й справді була схожа на ладну стрімку птаху, що вперше залишила гніздо та потрапила в незнайомий світ. Ні жестом, ні рухом брів, ні поглядом не показала розгубленості чи подиву, хоча перед нею стояв не її Чорногривий, кого в запівнічну темінь відвезла чорна машина, а фантастична людина-птах із театральних підмостків у химерному гримі, який не придумає навіть хвора уява.

Несподівано Сивий на одній нозі стрибнув назустріч. Відведена назад й убік суха рука нагадувала напіврозкрите крило. Тільки не зрозуміти, розпрямлялося крило для злету чи складалося для посадки.

Жінка підхопила людину-птаха з блискучим оком, тикнулася обличчям у темний ватник, на якому донедавна світлів шматочок тканини з номером, і ледь не відсахнулася від нестерпного смороду. Сполучення поту, курива й нечистот, як настій пекла, навіки просякає людину в таборі.

– Ти не пошкодуєш, рідна, що приїхала. Це прекрасний заклад, – радісно-збуджено пояснював Сивий. – Таких ідеальних науково-дослідних інститутів, мабуть, не знайти. А який, я тобі скажу, контингент! Чудові освічені люди! А природа! Клімат! На всій Землі важко уявити краще місце!

Жінка слухала чоловіка мовчки, лише кидала зболений погляд на сина, що застиг біля дверей, та намагалася щосили стримати сльози. Прорвавши греблю, вони не тільки загасять вогник надії, але подрібнять на гострозубих порогах або перетворять і її на такого ж птаха, що радісно-бездумно щебече гімн весні…

– …але головне – люди. Начальник НДІ не людина – янгол! А який жартівник! До речі, великий прихильник кросвордів. А головний лікар санаторію?! До речі, дружина підполковника. Більш щиросердної жінки й блискучого фахівця не знаю. Впевнений, заприятелюєте. Одна маленька незручність – закритий об’єкт. Таємне виробництво. Тому охорона від чужого й ворожого ока. Солдатики вимуштрувані, ввічливі. Собачки своїх знають. Вийдеш на прогулянку – охороняють, щоб не скривдив ні чужий, ні звір.

Сивий говорив, не звертаючи уваги на тих, хто приносив документи на звільнення, одяг і квиток; не впізнавав і сина, хоча часом кидав підозрілі погляди убік дверей. Люди у формі намагалися швидше залишити кімнату, щоб не зустрітися поглядом із жінкою. Її волосся й обличчя за кілька хвилин стали такого ж кольору, як і в чоловіка. Немов тут, у зоні, вона пройшла через руки вмілого майстра-перукаря.

– А хто то біля дверей?

– Син… – ледь видавила жінка.

– Так-так, як же забув – синок.

Сивий подивився через вікно на двір. Біля вахти тупцював Макар, сподіваючись попрощатися з другом. Неподалік – Однорукий, із яким лежав в одній палаті. Колишній зек перевів порожній погляд на сина й зашепотів:

– Ти впевнена, що син? Раптом – шпигун?! Є страшні люди. Негарні. О-ось, бачиш?! Амбал. Ніхто не підозрює, яка жорстока людина. Убивця! Йому людину пришити – як муху прихлопнути. Навіть прізвище – Амба. Розумі-єш, справжні-ій т-и-игр-р. Та не простий – шаблезубий. Убив і з’їв Маестро – блискучого, унікального «співака». А Професора скалічив – дружина з дітьми не впізнають. Я-я-я розкрив цей злочин! Зберу необхідні речові докази, щоб не відкрутився вилупок, і сам здам ш-шпигу-уна, куди належить. Ор-р-ден зароблю!

Сивий переодягся у вільний одяг, розчесав платиново-сиве волосся й через вахту, не заходячи в зону, вийшов із дружиною та сином на волю, кинувши на ходу капітанові Бугрову й замполітові: «До зустрічі».

– І капітан – шпигу-ун! Прізвисько – Лютий! Не зрозумію тільки, хто головніший: Амба чи Лютий? – зашепотів майже у вухо дружині Сивий. – Дуже жорстока людина. Але найстрашніший з усіх – Тигра. Викрив таємні відомості – й у втечу. Щоправда, наші догстали й застрелили, як скаженого пса. А майор – Головний Теоретик. Філософ. Головастий чоловік у своїй справі. У житті – борець за правду, яких рідко зустрінеш. Хоробрий. Нічого й нікого не боїться. Природа, певно, багато чим обдарувала. Великою людиною стане. З таким характером!

Чимало зеків прийшло до вахти. Мовчки проводжали Сивого. Не пролунало й жодного масного слівця, як буває зазвичай, коли бачать жінку. Зеки стояли, зціпивши зуби, похмуро похнюпившись, і ця незвична тихість викликала побоювання табірного керівництва, немов біля порохового складу ходив чужинець зі смолоскипом. На вишках і навколо зони адміністрація підсилила наряди. Усіх вільних від служби солдатів підтягли до вахти.

4

Деякий час звільнений ішов із заведеними за спину руками, дивуючись мовчанці собак: не лютують, не подають голосу. Не чути й човгання колони, підструнчувань конвойних. Недавній зек скосив очі вліво, вправо – тайга палахкотіла молодою зеленню й дихала настоєм трави, листя, квітів. Погляд Гриви прояснився. Лише глибини зіниць чаїли туман.

Уже тут, на волі, впізнав не тільки дружину, але й сина. Покусані й розбиті губи здригнулися в щасливій посмішці, оголили щербаті пеньки. Руки згадали час до приїзду чужинців у запівнічну темінь, потягнулися до найрідніших на світі людей, але не торкнулися їх…

Не торкнулися, бо пролунав ненависний для будь-якого зека передзвін рейки, яка висіла на модрині неподалік вахти і піднімала щоранку люд на підневільну працю. Зараз хтось невчасно вдарив залізяччям, уперше сповіщаючи волю й неволю про те, що поріг потойбічного світу достроково переступила безневинна душа «ворога народу», виправдана новою владою. Холодний голос металу легко подолав колючу огорожу й вахту, наздогнав Гриву й разом із живими руками дружини та сина підхопив людину-птаха, що, не втримавшись на ногах, намагалася піймати рівновагу безліч разів катованими руками-крилами.

– Дякую! Дякую, – здригнувшись від знайомого дзенькоту, повторив Грива, знову здивовано покосився на підлітка, який ув’язався за ним і дружиною. «І діти бувають шпигунами», – нечутно прошепотів недавній зек на вухо своїй Ластівці, намагаючись згадати, чиї це слова.

Туман із глибини ока закривав дзеркало душі. Грива лайнув себе за необачність. Без раптового й несподіваного попередження вибовкав би ТЕ, про що підозрював ще вдома й що по-справжньому зрозумів уже тут. У НДІ. Мудро підказувала спецчастина: державні таємниці не можна довіряти й рідним. Він вистраждав свою Істину, як жінка, що пізно народила первістка.

Припинивши ворушити губами, Грива огледівся. Зберігач секретів попереджав: шпигуни можуть із губ зчитувати інформацію. Його Корабель та обладнання – велика Державна таємниця. Зарано вони створили Диво-Корабель; не відпрацьована ще технологія варіння сталі, й хіміки з паливом відстають. Не готова й начинка. Лише мозок кібера спроможний керувати подібним кораблем.

Гримлячи залізом і скриплячи кузовом, промайнула полуторка. Недавній зек стурбовано поглянув на тих, хто йшов поруч. Невже, розмріявшись, заговорив уголос? Голову мимоволі втягнув у плечі, а думки поривалися назовні. Ні-і, ні-і! Не має права ділитися заповітним! На душі стало тяжко, тривожно.

Метод аналогії допоміг зрозуміти те, про що ніхто не здогадується. Конституція Країни – це Корабель-Мрія нового покоління, який випередив час. На жаль, свідомість не лише народу, а й правлячої еліти не готова до життя, де кожна людина сумлінно віддасть суспільству все, на що вона здатна, і одержить за працею. Зароблене…

Єдине око Гриви розрізняло в туманній далечіні часу галери з рабами та білосніжні кораблі з розгорнутими до польоту вітрилами-крилами; дерев’яні пароплави й новітні вузькотілі залізні кораблі. І боцмани з ліньком…[56]

Не підозрювали самодури-капітани, що насильство, сльози й кров – мов іржа для заліза. Деталі шліфують, хромують, але внутрішня іржа рано чи пізно зробить свою справу. Жорстокий або фанат-капітан завжди посадить Диво-Корабель на мілину, розіб’є об видимі скелі чи рифи підводні.

Шкутильгаючи по дорозі, Грива милувався пам’ятником Волі й Братерству, який височів на скріплених кров’ю кістках. Тисячолітня мрія Людства майже здійснилася. Незабаром розпочнеться посадка на Диво-Корабель. Гігант розкинувся на неозорих просторах від… Вільна людина раптом здригнулася, сховалася за спину дружини й втупилася єдиним оком убік роздоріжжя. Гриміла Небезпека. Наближалися численні Майже й ВОНО…

– Небезпека! – зашепотів Грива. – ВОНО! В О Н О!

– Воно не зачепить. Ми відійдемо убік. – Жінка допомогла чоловікові ступити на узбіччя. Мимо прогуркотіла машина.

– Цього разу пронесло, – реготнув Грива, знову спрямовуючи погляд на Диво-Корабель.

Корабель рушив по Річці Часу й, збільшуючи швидкість, не усвідомлював, що непомітно збивається з курсу. Ось-ось закриється крижана або криваво-коралова пастка. Пощастить, якщо минеться лише пробоїною… Канули ж в океанське небуття непотоплюваний «Титанік» і Диво-Судно аргонавтів.

Гудуть у надриві, нарощуючи швидкість, механізми. Створює команда затишок пасажирам і тим, хто відповідає за життя корабля і безпеку всякої тварі по парі. Безтурботні Старші Офіцери й Керманич, Лоцман і Капітан. Не спить і не пильнує Творець…

– Курс на морі – азимут на землі, – ворухнулися губи Гриви. Око шукало Булаха-геолога, який мив десь шліхи.

– Що ти сказав, рідненький? – Жінка притулилася до здорового плеча чоловіка. – Удома все владнається. Поїдемо на пляж. Трохи засмагнеш. Вода в Дніпрі ще тепла…

– Алмази шукає Булах! І ми будемо мити шліхи. Якщо з розгону – та в Айсберг! – око недавнього зека почало втрачати крижаний блиск, але так і не розтанувши, знову обпікало морозом, а голос злякано тремтів. – Булах учить, геологи блукають, продавши чужинцям Азимут. Диво-Корабель рветься в пастку. Я! Один я це знаю! Недотепні, ворожі або хворі руки Штурмана й Капітана прокладають хибний Курс. О-о-он за тим деревом біля просіки Айсберг…

– Бачу! Бачу, рідний. Ти маєш рацію! – поспішно погодилася жінка, притискаючись тісніше до чоловіка, намагаючись стримати сльози й тремтіння голосу. – Складніше створити диво-корабель, а розумні штурман та капітан зрештою знайдуться.

– Ти, справді, Ластівко, помітила?! – у голосі Гриви – радість і недовіра, щастя й біль. – Як повідомити ЙОМУ?!

Усі, хто стояв біля вахти й хотів попрощатися із Сивим, бачили, як він похитнувся і як рідні кинулися на допомогу, але ніхто з них не підозрював, про що колись боліло Гриві, тоді ще вільній людині, потім Сивому – недавньому зекові при здоровому глузді й тепер, після реабілітації, знову Гриві – убогому «вольняшці», схожому на людину-птаха, що часом, змахуючи крилатими руками, чи то намагається залишитися на землі, чи то злетіти у високу й вільну синь…

За трійцею, що віддалялася, уважно спостерігав і підполковник із вікна кабінету. Здається, вперше не обізвав гарненьку жінку кобилкою. Подумки не осідлав. Не зрозуміти, що відбувається в таборах. Який куліш вариться там, далеко за Уралом. Підступає час смути. Невже амба всьому, чому слугував відданіше за пса? Ні-і-і! Зона за будь-якої влади залишається ЗОНОЮ. Вона, рідненька, завжди обігріє, нагодує, запропонує дах над головою… Але хто й навіщо додумався звільняти тих, кого Вождь визначив у небуття!?

Чудернацький народ враженята. Скільки років відтягнув Сивий – нормальний хід. Не встигли дочитати листа про звільнення – від радості з глузду з’їхав. А його звільняти… Дивні речі. Незрозумілі й захоплено-піднесені слова Сивого, коли зав’язав під вікном шнурки на черевиках: «…бачиш, Ластівко, які славні котеджі! Зберемо вдома улюблені речі з книжками – й сюди. На все готовеньке… За державний кошт. Де ще таке можливе?! Тільки Геній-батько так піклується про свій народ…»

Разом з іншими зеками Макар блукав поблизу вахти, сподівався перемовитися з дружиною Сивого або з їхнім підлітком-сином, попрощатися із сусідом по нарах і побратимом по лихоліттю. Та Сивий, уже вільна людина, не переступив через межу, яка відділяє волю від неволі, не переступив чи то з власної волі, чи то з волі тих, хто гнобить нелюдей і людей у неволі…

Довго, доки Сивий, стрибаючи по дорозі, не зник за поворотом, дивився Макар услід, а коли повернувся, віч-на-віч зіштовхнувся з Бугровим. Капітан теж прийшов провести Сивого. Не наважився підійти. Щиро співчував чоловікові. Просив же Сержантика. Пес не винний – сержант перестарався.

– Охороняєш! По тайзі ганяєш. Собаками цькуєш. Яких людей загубив! Во-о житуха! Баран тупоголовий! – дивлячись прямо в очі капітанові, тихо-тихо видихнув Макар, потім плюнув, склав за спиною руки, щоб після знайомої команди рушити до карцеру.

Здригнувся Бугров. Відкрив було рота.

– Не соромся! Командуй! Коли по блату – «хороми палацу» ще солодші, – Джовба зам’явся. Інстинкт самозбереження вимагав: «Мов-вчи-и!», але перед очима все ще стрибала людина-птах із крилом на відльоті. Птах кликав угору. Птах ще сильніше кликав до вільного польоту. – І запам’ятай – не приведи зійтися нам десь на тісній стежині…

Відвернувся недавній втікач. Знову завів за спину руки. Міцніше стиснув губи. Не розумів, що стримувало вихопити ніж і всадити капітанові під груди.

Відступив на крок Бугров, труснув головою і пішов.

Макар почув зеківсько-старечі кроки, повернувся й здивовано провів поглядом капітана. Той віддалявся не звичною, для всіх знайомою гордою, пружною ходою, а брів по-старечому, зсутуливши ще недавно розгорнуті литі плечі…

І Кроксфорд проводжав задумливим поглядом начальника режиму. Минуло майже два роки після Погоні, але зразково-бравий до ловитви служивий тепер ще більше був схожий на іржаво-спущене колесо в новій, добре налагодженій машині. Пробоїна виявилася надто серйозною. Ясна річ, можна накласти латку, заварити тріщини. Та клеєно-латаний пристрій уже ненадійний, і дбайливий господар при першій нагоді намагається замінити його…

Старечо-шаркаючою, зеківською ходою брів Бугров. «Спікся копітан», – розмірковував уголос Кроксфорд. Хоча після повернення начальника режиму з погоні вважав: поступово той багато що забуде. Нове цуценя, як правило, навіть безнадійні випадки зцілює без сліду.

Капітан пройшов через вахту й побрів ґрунтовою дорогою. По ній ще й минулого року в зону прибували великі етапи. Поодинці йшли в коротке чи довше вільне життя винні. І ще рідше невідомо на який термін – безвинні…

Макар зітхнув, пильно оглянув оточений парканом і колючим дротом простір, де доведеться пробути довгі-довгі, немов безмежна тайбола, роки. Як складеться доля? Не думав, що улюблена тайга може завдати стільки туги та болю. Інколи якесь дерево чи кущ нагадає про кордон або про те джерело біля згарища, де приснився сон, який тепер не дає спокою. Зек мріяв сховатися від людей, не чути запахів тайги та багаття, що ятрять душу. Нещодавній вдалий втікач змушував себе менше звертати увагу на весняні струмки, молоду й літню зелень, на темні клейкі бруньки, чимось схожі на бабусине намисто…

Однак перелітного птаха у вільному високому небі в’язень очікував особливо нетерпляче. Палко. Голосисті крилаті ключі відраховували весни, викреслені з життя, довгі секунди, ще довші дні, а місяці та роки – безмежніші за Космос. Безвинні роки, місяці, дні, години з хвилинами та секундами кануть навіть не в Лету. У ніщо…

1965–1971 рр.

с. Розсошенці, Полтава

Примечания

1

Тридцять із гаком – на 1997 рік (ред.).

2

Борода – Карл Маркс (ред.).

3

Гирі та ланцюги – обряди та звичаї (ред.).

4

Лохина – кущова рослина родини брусницевих із темно-синіми їстівними ягодами (ред.).

5

Вахта – прохідна табору (ред.).

6

П’ятого березня 1953 року помер Йосип Сталін (ред.).

7

Амба (жаргон) – вбити (ред.).

8

Лепень (жаргон) – піджак (ред.).

9

Шізо – штрафний ізолятор (ред.).

10

План (жаргон) – вид наркотика (ред.).

11

Згоношити (жаргон) – дістати (ред.).

12

Перо (жаргон) – фінка, ніж (ред).

13

Рогачі (жаргон) – зеки, які старанно працюють (ред.).

14

Паути – ґедзі в тайзі (ред.).

15

Ічиги – хутряне взуття (ред.).

16

Туєси – ємності з берестини (ред.).

17

Дерев’яний настил для спання в селянській хаті, розміщений між піччю і протилежною до печі стіною (ред.).

18

Бата (удегейське) – малюк (ред.).

19

Лаврентій Берія (ред.).

20

1981 року у видавництві «Фізкультура і спорт» стотисячним накладом вийшла книга Ф. Кофмана «Вибрані етюди С. Камінера і М. Лібуркіна». Екс-чемпіон світу із шахів М. Ботвинник зберіг зошит з етюдами, яку 1937 року Камінер, передчуваючи лихе, передав йому, як другу. У книзі наведені дати народження і смерті композитора (1908–1938 рр.). Колишній замполіт переконається і порадіє, що Камінер – не ворог і не шпигун, а більшість читачів навіть не здогадаються, що у тридцять восьмому році розігралася трагедія. Лише через багато років, уже в наш бурхливо-тривожний, перебудовчий час, любитель шахів довідається ще частку правди про С. Камінера та інших, кого в рік смерті Й. В. Сталіна більшість щиро вважали й називали ворогами народу. Немічний старий пенсіонер, колишній замполіт, буде жити, але слова правди вже не потраплять йому на очі (ред.).

21

Облога – спосіб полювання з червоними прапорцями (ред.).

22

Людина в окулярах – маршал Радянського Союзу, міністр внутрішніх справ Лаврентій Павлович Берія (ред.).

23

Хром-діопсиди та піропи – супутники алмазів (ред.).

24

Ігор Кіо – відомий артист цирку (ред.).

25

Раніше при загрозі королю оголошували шах, а при загрозі ферзю – гарде (ред.).

26

Патрони (ред.).

27

Контора – КДБ (ред.).

28

Палац Науки – так називали МГУ (ред.).

29

Кімберліт – порода, яка містить алмаз (ред.).

30

Підривати (жаргон) – тікати (ред.).

31

Відтягнула (жаргон) – відбула покарання (ред.).

32

Рижина – золото (ред.).

33

Рвати кігті (жаргон) – тікати (ред.).

34

Хром-діопсид – супутник алмазу (ред.).

35

Піроп – супутник алмазу (ред.).

36

До фені – жаргон (ред.).

37

Шара (жаргон) – отримати щось безкоштовно, задарма (ред.).

38

Поставити під перо (жаргон) – погрожувати ножем (ред.).

39

Ксиви (жаргон) – документи (ред.).

40

Маленков Георгій Максимилянович – голова Ради Міністрів СРСР (1953–1957 рр.) (ред.).

41

Телеграма від 20 січня 1939 року про дозвіл застосовувати тортури під час допиту (ред.).

42

Жорстоко побити (ред.).

43

Армади Готта й Клейста під Лохвицею Полтавської області (ред.).

44

Лефортовська в’язниця в Москві (ред.).

45

ЧСІР – член сім’ї зрадника Батьківщини (член семьи изменника Родины) (ред.).

46

Дружини Молотова, Калініна, Поскрьобишева (ред.).

47

Актюбинський табір дружин зрадників Батьківщини (ред.).

48

Дружина Якова Сталіна (ред.).

49

Очко та бура – гра в карти (ред.).

50

Підколоти (жаргон) – убити (ред.).

51

Слова Олексія Толстого (ред.).

52

Танки (ред.).

53

Літаки (ред).

54

Підірвати (жаргон) – піти у втечу (ред.).

55

Згоношити – дістати (ред.).

56

Короткий своєрідний батіг у боцмана (ред.).

Content

Влад Землянин
Амба

Том перший. Втеча

Слово про автора

Замість передмови

Передмова. Арешт

Стежа перша. Зона

Стежа друга. Побоїще

Стежа третя. Ведмежий кут

Стежа четверта. Відлуння смерті вождя

Стежа п’ята. Випробування вірних друзів

Стежа шоста. Браконьєри. Герка

Стежа сьома. Тигра. Підготовка до втечі

Стежа восьма. Підполковник і майор

Стежа дев’ята. МГУ

Стежа десята. Роздуми поряд із мавзолеєм

Стежа одинадцята. У погоні

Стежа дванадцята. Під час утечі

Стежа тринадцята. Кола від XIII з’їзду

Стежа чотирнадцята. Катуня

Стежа п’ятнадцята. Повернення погоні

Стежа шістнадцята. Лютий та Кроксфорд

Стежа сімнадцята. Після втечі

Стежа вісімнадцята. Красуня

Стежа дев’ятнадцята. Сивий

Примечания