Матю Клайн

Лов на балами

На баща ми и на сина ми Джексън:

мисля, че най-после разбирам.

Бележка от автора

Събитията в този роман са измислени, с едно изключение.

На 27 април 1998 г. една специализирана в производството на месни консерви и рибено масло компания обяви, че ще промени името си на Zap.com и ще се преобразува в „интернет портал“ и „електронно търговско дружество“.

В резултат на тази новина цената на акциите й на Нюйоркската борса скочиха с 98 пункта.

Днес, осем години по-късно, компанията отново се занимава с производството на месни консерви и рибено масло.

* * *

На човека и през ум не бива да му минава, че е възможно да бъде измамен.

Дейвид У. Моурър,

„Голямото изиграване “

Първа част

Въдичарят

1

Това е най-простото изиграване на света и то е по силите на всеки идиот, дори на седящия до мен.

Той е към двайсет и пет годишен, с пепитена оксфордска риза. Ръцете му са нежни и носи очила. Най-вероятно е някой учил в колеж интернетаджия. Може да е научил за номера от някоя книга или от интернет и е решил да го пробва. Да има нещо за разказване пред приятелите. И е сметнал „Блоуфиш“ за идеалното място, където да се пробва — приветлив бар без очевадни биячи, готови да изпотрошат пръстите му, и същевременно достатъчно далеч от дома му, така че да не му се налага отново да минава покрай входа му.

И ето че се почва. Седи на бара, през един стол от мен. Разговаря с типа от другата му страна — едър като биче здравеняк, едва напъхал се в тесния си костюм. Здравенякът има една-единствена плътна вежда на челото и грамаден пръстен с плочка на кутрето. Предполагам, че го използва като печат върху физиономиите на онези, които се опитват да се ебават с него. Може пък хлапето да няма чак толкова добри инстинкти.

Дот Ком Хлапето се обръща към Веждата.

— Знаеш ли, имам чувството, че днес съм късметлия. Искаш ли да поиграем на една игра?

Веждата държи уиски пред устата си. Ръката му е толкова грамадна, че чашата се губи между пръстите му и прилича по-скоро на напръстник. Сдъвква една бучка лед и поглежда хлапето. Премерва го с поглед за около секунда. После се съгласява:

— Добре.

— Казва се куп — обяснява Дот Ком. — И двамата залагаме някаква сума. Да кажем, по двайсетачка. — Измъква от джоба си двайсетачка и я оставя на бара. — После и двамата наддаваме за купа.

Веждата се замисля. Бърка в джоба на сакото си и вади захваната с щипка пачка. Тлъста пачка. Това е друг лош знак. Никой не мъкне толкова много пари в брой, освен ако не се занимава с определен род дейности. Дейности, при които на проверяването на сметките не се гледа с особено добро око. Вече си мисля, че трябва да се намеся и да спра хлапето, преди да е загазило. Но преди да успея да реагирам, здравенякът измъква двайсет долара от пачката, тупва ги на бара и казва:

— Вътре съм.

— Добре — казва хлапето. Изражението му е смесица от страх (ще се получи ли?) и вълнение — че наистина се опитва да извърти номер. Сигурно е премислял този момент от седмици, ако не и от месеци. Ама че страхотна история ще има за своите дот ком приятелчета. — Просто е. Всеки наддава върху купа. Който предложи най-високата сума, печели. Ясно ли е?

— Ясно — казва здравенякът. По физиономията му личи, че математиката никога не му е била от силните дисциплини. Но пък правилата са прости, а и хлапето не изглежда опасно…

— Добре тогава — казва Дот Ком Хлапето. — В купа има четирийсетачка. Предлагам да го купя за двайсет.

Веждата се замисля. В купа има четиридесет долара. Хлапето е готово да плати двайсетачка за него. Значи още има място за печалба. Здравенякът изплюва кубчето лед в чашата си и то издрънчава вътре като зарче.

— Така значи? — казва той. — Аз пък вдигам на двайсет и пет.

Тук хлапето би трябвало да спре. Да махне великодушно с ръка, да вземе двайсет и петте долара от Веждата, да му бутне купа и да се омете от бара колкото се може по-бързо с петдоларовата си печалба, преди синапсите на Веждата да са започнали да загряват. Но хлапето е алчно. Не за парите — сигурно ги има предостатъчно, може би милиони в акции на някоя компания, продаваща никому ненужни боклуци по интернет. Не, хлапето иска по-добра история. Вече си представя как се събира вечерта с приятели в някой бар в Сама и им разправя как е измамутил този бачкатор — точно тази дума ще използва, бачкатор — за тлъста сума, достатъчна да почерпи всички по едно; така че — хайде, тайфа, тази вечер аз черпя.

— Значи предлагаш двайсет и пет, а? — обажда се Дот Ком и показно разтърква брадичката си, сякаш здравата се е замислил. — Ама и тебе си те бива. Добре де, предлагам двайсет и осем долара.

Веждата се разсмива. Вече си е направил сметката, така че не му е нужно дори да мисли. Всяко наддаване под четиридесет долара означава печалба.

— Трийсет — заявява той на хлапето.

Дот Ком уж трепва. Поема въздух през зъби, сякаш е опитал нещо прекалено пикантно.

— Ооо, не. Сам се насадих. Печелиш. Приемам офертата. Купът е твой.

И протяга ръка. Веждата вади двайсетачка плюс десетачка от пачката си и му я подава. Хлапето ги прибира в джоба и изящно маха с ръка към четиридесетте долара в купа.

— Твои са.

Веждата взима купа и го добавя към пачката си. Схванахте ли какво стана? Веждата се изръси двайсетачка, за да влезе в играта. После плати на хлапето трийсет долара, за да „спечели“ купа. Така общо е платил петдесет долара, за да прибере куп с четиридесет. За нула време хлапето му отмъкна десетачка. Стар номер Наддаване за пода. Има го в стотици варианти.

Сега обаче Дот Ком Хлапето прави огромна грешка. Продължава да виси в бара. Първото правило на измамника гласи: никога не позволявай на жертвата да разбере, че е извозена. Второто — нарушиш ли първото правило, плюй си на петите. А Хлапето си отпива от бирата и гледа спортното предаване по телевизията. Накрая се надига от стола си и плаща, без да бърза, сметката си, тропка монетите на бара една по една. Господи, безнадежден е. Сметката ти трябва да е уредена, преди да си започнал. Трябва да си в състояние да се ометеш в мига след като си направил удара.

Буквално виждам как колелцата в главата на здравеняка започват да се въртят. Явно е престъпник — престъпниците надушват измамата по-бързо от обикновените простосмъртни. Това е заради всичките години трудов стаж, през които си одирал кожите на другите — ако здравенякът бе танцувал балет през изминалите трийсет години, най-вероятно щеше да оцени добрия пирует, когато го забележи. А междувременно Дот Ком зяпа по телевизията Бари Бондс. Стои зад стола си на бара и зяпа екрана, без да го е грижа за останалия свят. Предстои му да се прости с илюзиите си. И то бързо.

— Чакай малко — обажда се Веждата. Примигва, сякаш невидими капчици пот му пречат да вижда. Барът е студен като хладилно помещение. — Не става така.

Дот Ком се извръща от телевизора и осъзнава грешката си. Ако се беше прибрал право вкъщи, сега щеше да гледа Бари Бондс по спортния канал и да е с десетачка по-богат и с несменена физиономия. А сега нито едно от тези неща не изглежда сигурно.

— Да не се мъчиш да ме извозиш, приятел? — Веждата става от стола си. Намира се само на една педя от младока. Дот Ком най-сетне схваща, че заради някаква си мизерна десетачка ще изяде пердаха. Или нещо още по-лошо.

— Моля? — казва хлапето. Правилен ход. Отричай, отричай и пак отричай — това са трите основни правила при удар.

Веждата е заврял мутрата си в лицето му. Хлапето сигурно усеща миризмата на скариди с чесън и лимон.

— Платих петдесет! — казва здравенякът. — Ти ми даваш четиридесет. На хитър ли ми се правиш?

Хлапето побелява. Историята, която ще разкаже на приятелите си, не се очертава да е толкова очарователна. И може да не се разкаже в бара в Сама на чаша шардоне, а в болничната стая, и той целият да е в гипс и на системи.

— Не, виж…

Късно. Здравенякът му забива един къс в челюстта. Хлапето мята ръце, полита назад и се трясва в бара. Извива гръбнак и остава да лежи върху плота, омекнал като парцала на бармана, с отпуснати на пода крака. Веждата се пресяга и сграбчва нещастника за гърлото. Стиска здраво. Очилата на хлапето са се изкривили на една страна, очите му сякаш се издуват под дебелите лупи.

— Дребен шибаняк — казва Веждата. — С мен ли ще се ебаваш? Грешен избор, приятел.

Бърка в прекалено тясното си сако и вади пищов. Опира дулото в челюстта на Дот Ком. Хлапето определено не е очаквало подобно нещо, когато е чело за номера в интернет или докато се е упражнявало снощи пред огледалото.

Посетител с пищов винаги привлича вниманието на бармана. Намираше се в другия край на бара и бършеше една чаша, когато започна гюрултията. Самият барман също е млад, горе-долу колкото хлапето.

— Хей, по-кротко — обажда се той, но не прекалено силно. От нерешителното му поведение е ясно, че заведението не е негово — той е просто работна пчеличка на четиричасов работен ден между лекциите в Санта Клара или Станфорд. Предпочита да няма неприятности в бара, докато е на смяна, но пък няма и никакво желание да го застрелят. Наложи ли му се да избира, ще предпочете неприятностите пред куршума. Затова вдига ръце, сякаш са насочили дулото към самия него. — Хайде всички да я даваме по-кротко.

Да, добра идея. Хайде всички да я даваме по-кротко — сякаш проснатото хлапе на бара, което е започнало да става червено и очите му сякаш всеки момент ще изхвръкнат от орбитите, се държи не по правилата. Ако Дот Ком можеше да я дава по-кротко и да не се дави толкова шумно, всичко щеше да е наред.

Сега е моментът да се намеся. Намирам се само на две крачки от давещото се хлапе, така че не се налага да повишавам тон.

— Стига вече — казвам. Това ми действие ме характеризира идеално — чакам прекалено много, а накрая остава прекалено малко и е прекалено късно. Бившата ми жена Силия би се съгласила безусловно.

Веждата се обръща към мен, без да пуска хлапето и без да сваля пищова. На лицето му е изписано изражение тип сериозно-ли-ми-говориш — не може да си представи, че някакъв петдесет и четири годишен тип с побеляла коса, шкембе и уморени очи се обръща към него в бар в Сънивейл точно когато се кани да пречука някого. Измерва ме с поглед, после отново се обръща към Дот Ком.

— Сега ще ти преподам един урок — казва му. Огромният му показалец е на спусъка.

Пръстите на Дот Ком немощно драскат огромното ръчище, което стиска гърлото му. Хватката е неумолима. Личи си, че хлапето се мъчи да каже нещо, но не е в състояние да си поеме дъх и не издава нито звук. Предполагам, че като цяло иска да каже нещо от рода на: „Много съжалявам“.

Ставам от мястото си, така че Веждата да не може да ме игнорира.

— Стига де, той е просто хлапе — казвам тихо, без капка заплаха. — Нямаше нищо лошо наум.

— Гледай си работата, приятел — отвръща той и добавя, без да откъсва поглед от жертвата си: — Хлапе, ама се опита да ме обере.

— И си научи урока. Виж сега, отмъкна ти десет долара. Ще ти платя двайсет, само го пусни. — Бъркам в задния си джоб и вадя портфейла. Надниквам вътре с надеждата наистина да открия двайсет долара. За съжаление, намирам само една десетачка и шест окаяно изглеждащи банкноти от по един долар, спаружени като стара маруля. Опа. — Ето, вземи колкото имам. Шестнайсет долара са. Пак си на кяр. Пък и хлапето никога повече няма да ти досажда. Добър урок му даде.

Здравенякът се обръща към мен. Отдръпва дулото от челюстта на хлапето. Още не е ясно дали ще прибере пищова, или ще го насочи към мен.

— Ти да не си му ангел-пазител?

— Просто един от ония, дето не могат да си траят — признавам си. Измъквам банкнотите от портфейла си и му ги подавам. Той пуска хлапето и то се свлича покрай бара на пода. Веждата грабва парите от ръката ми, брои ги. Напъхва ги в джоба на панталона си. Скрива пищова под сакото и отново се обръща към хлапето. Дот Ком си разтрива врата. На гърлото му има пет пурпурни отпечатъка, по един за всеки вмирисан на чесън пръст — кожата му прилича на здраво употребен лист за взимане на пръстови отпечатъци.

— Изкара късмет — казва му Веждата. Явно е професионалист, защото много добре знае урока, който хлапето така и не успя да схване — щом си на печалба, омитай се. Няма да продължи да виси в бара и да чака ченгетата, които със сигурност вече пътуват насам. Всъщност и аз нямам намерение да ги чакам.

Веждата се усмихва на хлапето, но изражението му ясно казва, че абсолютно нищо на този свят не е весело. Кима ми едва забележимо и излиза от бара. Очите на хлапето го следват, след което още десетина секунди се взират в изхода — опасява се да не би здравенякът да промени решението си и да се върне. Когато става ясно, че Веждата няма да се върне, хлапето се обръща към мен и прошепва:

— Благодаря.

Коленича до него. Очите му се пълнят със сълзи — може би от задавянето, а може би и от напиращите емоции. Май тази вечер няма да се вижда с приятелите си. Май трябва да му дам някои съвети как се прави удар. Да го науча да се омита, преди шаранът да се е усетил. Но после решавам, че за него времето на измамите е минало и от утре отново ще се върне към прегледите на постановките, борсовите новини или в каквото там го бива. Явно Наддаването за пода не е стихията му.

Така че решавам да не му давам съвети. Имам да му казвам нещо друго. Правя го тихо, за да не ни чуе никой в бара. Когато вижда, че се каня да заговоря, хлапето обръща ухо към мен, сякаш е готово да почерпи от някакъв извор на мъдростта. Аз обаче съм повече загрижен за празния си портфейл и факта, че съм дал на някакъв мафиот последните си шестнайсет долара.

— Нещо против да ми върнеш шестнайсетте кинта?

Напускам „Блоуфиш“ с четиридесет долара в джоба. Това са всичките пари на хлапето и то ми ги връчи с радост. Всъщност дори предложи да ми напише чек за още („Имам ги“ — увери ме, сякаш се съмнявах), но отказах. Донякъде защото не съм чак толкова лош — и донякъде защото предпочитам да не оставям следи.

Сигурно ще се запитате дали не помогнах на хлапето заради евентуалната печалба. Влязох в бара с двайсет долара (и похарчих четири за бира), а излязох с четиридесет. Само че бях застанал пред тип, размахващ пистолет. Правеше впечатление на човек, свикнал с оръжията — или че поне има известна практика с тях. Така че се запитайте — вие бихте ли се изправили срещу мутра с пищов и бихте ли се опитали да спрете евентуалната касапница заради четиридесет долара? Трябва да сте доста отчаяни, за да се решите на подобна постъпка, не мислите ли? Така че за какъв всъщност ме смятате?

Добре де, признавам си. Мисълта за известна печалба наистина ми мина през ума. За малко.

Излизам навън. Време е да се прибирам. Шест е, така че съм улучил точно часа пик. През следващия един час ще се мъча да измина осемнайсетте километра до апартамента ми в Пало Алто. Ако бях напуснал Сънивейл час по-рано или по-късно, щях да съкратя пътуването наполовина. Но това пък би означавало проява на здрав разум — нещо, което определено ми липсва.

Вървя към колата си и натискам копчето на дистанционното. Хондата изчуруликва жизнерадостно.

Зад себе си чувам забързани стъпки. Не е нужно да се обръщам, за да позная, че са женски.

Обръщам се. Тя наполовина върви, наполовина тича. Помня я от бара. Седеше на масата в дъното, едва се виждаше в сумрака. Бях я забелязал единствено заради огромните й слънчеви очила. Малко хора носят слънчеви очила в затъмнени барове.

Руса е, под трийсетте, тънка като клечка и с огромни гърди, които просто не може да са истински. Носи тъмни плитки карирани панталони (с широки крачоли, но тесни около бедрата и отзад) и бежов пуловер на райета. Явно се е опитала да се облече така, че да не се набива на очи, но е прекрасна като модел. Просто е невъзможно жена като нея да не се набие на очи.

— Много добре се проявихте в бара — казва тя вместо представяне.

Предполагам, че не е видяла как прибирам четиридесетте долара от хлапето. А може да е видяла, но стандартите й да не са от най-високите.

— Благодаря — отвръщам.

— Много бързо се изнизахте. Едва не ви изпуснах.

Усмихвам й се бегло — учтиво, но не особено заинтересовано.

— Мога ли да ви черпя едно? — пита тя.

Мъже, ето още един урок за вас. Никога в историята на света жена не е предлагала на непознат мъж да го черпи едно. Освен ако не иска нещо от него. Така че не се ласкайте. Не изглеждате чак толкова добре, чак толкова богати, чак толкова забавни или каквото там си мислите. Ако непозната жена предложи да ви черпи, вие сте едно-единствено нещо — нещастник, който предстои да бъде остриган.

— Добре — казвам. Не мога да се сдържа. Тя е хубава. Малко младичка за мен, но какво друго ми остава? Да кисна в задръстванията ли? Или да пия самичък в квартирата си? — Само че не в същия бар.

— Можем да идем някъде другаде.

— Вие избирате.

Изминаваме една пряка до следващия бар — ирландска кръчма, казва се „При Макмърфи“. В заведението няма нищо ирландско с изключение на „Мак“ върху фирмата над входа. Но дори и то изглежда някак фалшиво — изписано е с различна боя от останалите букви, явно проблясък на творческо вдъхновение от страна на собственика — може би в последния момент е разбрал, че в другия край на града има друг бар „При Мърфи“. Кръчмата е пълна с току-що излезли от работа младоци. Облечени са както им попадне, джинси и тениски. Намираме се в центъра на интернет вселената, в самия разгар на интернет бума. Подозирам, че хлапетата са програмисти и всяко от тях е по-богато, отколкото съм бил през целия си живот — дори в зенита на Кип Ларго бума. Не го ли помните? Това бе един кратък и славен период от живота на Кип Ларго (моя милост), преди да попадна в затвора. Състоянието ми по онова време сигурно възлизаше на двайсетина милиона долара. Сега далеч не е такова. Искате да научите цялата история ли? Търпение. Скоро ще ви я разкажа.

Двамата с Очиларката сядаме на една маса в дъното, по-далеч от програмистите. Тя отива до бара и поръчва питиетата. След малко се връща с моя скоч с лед. За нея — мартини, смесено. Продължава да носи огромните си тъмни очила. Подозирам, че под тях ще открия две неща. Първо — красиво лице. Второ — поне една синина. Нали вече казах — повечето ясени не носят слънчеви очила в затъмнени барове.

— Значи сте ченге? — казва тя, докато сяда.

Разсмивам се.

— Защо се смеете?

— Защото ченге е последното нещо, което бих могъл да бъда.

— Какво означава това? Да не би да сте престъпник?

— Бях — отвръщам. Научил съм се да мина тази част от разговора възможно най-рано. Колкото повече чакаш, толкова по-измамен се чувства събеседникът ти. Изтърсиш ли на някой, че си бивш мошеник на следващия ден, след като сте се запознали, той се чувства прецакан. По-добре да нямаш особено големи очаквания и после да ги надхвърляш. — Известно време прекарах в затвора. Излязох преди година.

— Какво сте направили, че сте попаднали в затвора?

От изражението й разбирам, че пита дали не съм убил някого. Дали не съм опасен.

— Чиновнически работи — отвръщам мъгляво. Прозвучава така, сякаш съм отмъкнал няколко кутийки кламери от работното си място. — Нищо кой знае колко важно.

Което не е точно истината. Лежах пет години във федерален затвор за подправка на поща и ценни книжа. Беше доста важно по времето, когато ме пипнаха.

— Ясно — казва тя. Опитва се да съчетае новата информация със случилото се в предишния бар, където се представих като добрия самарянин и спасих едно хлапе от размазване на физиономия, а може и от нещо по-лошо. Как да й обясня, че съм мошеник? Че винаги съм имал страст към измамите? Че ако видя как някой не върти номер както трябва, винаги ми се приисква да се намеся и да го посъветвам? Същото би се случило и с Реноар, ако отиде в някое от художествените училища, дето се рекламират по кибритените кутии. Ще види някое дете да рисува слона Дъмбо и ще изпадне в ужас. Ще вдигне ръце към небето и ще писне: „Не, не! Не се прави тъй!“

— Минали истории — казвам. — Сега съм най-обикновен човек, който се мъчи да свърже двата края.

Тя е вперила поглед в мен. Нещо я тормози.

— Изглеждате ми страшно познато.

Почва се. Това е моментът, когато се мъчат да вържат физиономията ми с нещо. Накрая се отказват, аз им казвам и на лицата им се изписва облекчение. „Разбира се — отвръщат. — Как не се сетих“. После ме зяпат още малко и сравняват сегашната ми физиономия с онази от спомените си. Неизбежно виждам как израженията им стават тъжни. Аз съм идеален кандидат за плакат на тема „Времето не прощава“. Навремето имах едно телевизионно предаване в късните часове и представях диета във формата на тесте карти за игра. Наричаха го „Диетичното тесте“. Помните ли го? Избирате си някоя произволна карта — да кажем, с рисунка на пържола — и трябва да я карате на пържоли. Паднат ли ви се димящи броколи, ще трябва да се тъпчете с тях. Нямаше особено много наука зад всичко това. Освен че в тестето имаше само една карта с пържола, а пет с броколи и пет с ябълки. Подозирам, че когато на някоя дебелана й се падаха броколи, тя обявяваше резултата за грешен и продължаваше да избира, докато не получи онова, което й се иска — пуканки или шоколад.

Решавам да сложа край на мъките й.

— Явявах се по телевизията. „Диетично тесте“ нещо говори ли ви?

— O — казва тя. — Значи сте вие?

И започва сравняването. Бях в отделението с лек режим на затвора в Ломпок. Нека определението „лек режим“ не ви подвежда. Не става въпрос за кънтри клуб. Освен ако не членувате в един от онези клубове, в които професионалистите по голф редовно правят ректални претърсвания, тенис кортовете се затварят по два пъти на ден специално за шефовете и където ви наръгват, ако случайно вземете нечий сапун. Пет години, без да можеш да контролираш лично нещата — да бъдеш подчинен на нечий друг график, да можеш да се изсереш само когато ти се позволява, да си пред очите на охраната по двайсет и четири часа на ден, да те хранят със странни парчета месо с разрязани напряко артерии в краищата — пет такива години нямаше начин неизбежно да не променят физиономията ми и да ме превърнат от второразреден красавец в третокласен дъртак. Никога не си същият, когато излезеш на свобода. Всеки бивш мошеник ще го потвърди.

— Дните в телевизията вече са отминали — обяснявам. — Както вече казах, сега съм просто почтен човек, мъчещ се да свърже двата края.

— Сериозно? — обажда се тя. — Много жалко.

Усмихвам се. Играта е тъй съвършена, така изненадваща, че просто трябва да лапна въдицата.

— И защо?

— Защото имам работа за вас.

— Не съм заинтересован.

— Не знаете за какво става дума.

— Не е и необходимо. Вижте, искахте да ме черпите питие. Никога не отказвам питие. Наслаждавам му се. — Вдигам чашата, за да покажа колко точно се наслаждавам на уискито си, а и да видя какво е останало. С изненада откривам, че е само глътка. Изпивам я и оставям чашата. — Но вече си имам работа. И съм много доволен от нея.

— Работя за „Пестеливо почистване“ (фирма за химическо чистене) в Сънивейл. Плащат ми по десет долара на час, плюс бакшишите. Някога да сте оставяли бакшиш в химическото чистене? Така си и мислех. За една година работа получих бакшиш три пъти. Два от тях бяха случайно изпаднали дребни от нечии панталони.

— Ще ви платя сто — казва тя.

— Долара?

— Не.

— Сто хиляди?

— Да.

— Звучи изкушаващо — казвам. — Но въпреки това: не.

— Не искате ли да знаете за каква точно работа става дума?

— Не.

— Знаете ли кой е съпругът ми?

— Не.

И сякаш за да отговори на собствения си въпрос, тя сваля слънчевите си очила. Както и подозирах, на окото й имаше синина колкото питка.

— Казва се Едуард Нейпиър. Знаете ли кой е той?

Знам. Магнат от Лас Вегас. Импресарио, както наричат медиите подобни типове, „Депресарио“ може би би била по-точната дума. Собственик на казино „Облаците“, на Ивицата. Висок и красив. Състоянието му възлиза сигурно на милиард долара. Не преувеличавам. Освен това свързан с разни мутри. Но за това не съществуват никакви преки доказателства, да не си помислите нещо. Просто хората, които му се опъват прекалено, имат склонността да изчезват. И така сметките се уреждат.

А сега, след като е завладял Лас Вегас, Ед Нейпиър е дошъл в Силициевата долина. В последно време се изживява като предприемач. Пилее пали наляво и надясно, инвестира десетки милиони в интернет компании. „Уолстрийт Джърнъл “ го цитира да казва, че след като прахта се слегне, щял да притежава известен дял от Новата икономика. Малцина се съмняват в него. Поне на думи.

— Не — казвам. — Кой е той?

Тя се усмихва.

— Задачата е проста.

Няма такива неща като прости задачи, за които да ти плащат сто бона. Освен ако не си телевизионна звезда или сенатор.

— Както казах, не, благодаря — отвръщам и ставам.

— Тръгвате ли?

— Аха.

— Защо?

— Защото не ви вярвам. Не вярвам, че просто случайно сте се натъкнали на мен в бара. Мисля, че знаете кой съм и че това е някакъв номер.

— Кълна ви се, не е.

— О, кълнете се значи? Е, в такъв случай…

Сядам отново на мястото си.

Тя изглежда изненадана.

— Майтапя се — казвам. Ставам отново. — Последен шанс. Кой ви праща?

— Никой.

— Довиждане.

Обръщам се да си тръгна.

— Чакайте. — Тя ме дръпва за крачола на панталона. — Вземете.

Подава ми визитна картичка. На нея пише „Лорън Нейпиър“. И просто телефонен номер. Никакви длъжности. Никакъв адрес.

— Това е номерът на мобилния ми — казва ми. — Можете да звъните по всяко време.

— И защо да ви звъня?

— Може пък да промените решението си.

— Не се надявайте особено — казвам. — Благодаря за питието.

Оставям госпожа Лорън Нейпиър на масата и забързвам към хондата си. Ако имам късмет, пътуването до дома ще ми отнеме точно час под палещото слънце на Шосе 85.

Прибирам се в седем. Лято е и все още е съвсем светло.

Настанил съм се в малка жилищна сграда в центъра на Пало Алто. Мястото не е точно западнало, но пък и не отговаря на стандартите на района. От четирите му страни има чудесни постройки, в които гарсониерите вървят по половин милион долара. Моята къща е стара, измазана с евтина мазилка, с открит паркинг пред входа — същински херпес на квартала. Хазяинът ми (който живее в апартамента над мен) е деветдесетгодишен. Купил сградата през 1958 г., много преди районът да стане известен като Силициевата долина. През първите десет години дори си имал кокошарник в задния двор. А сега ми взима по четиристотин долара за едностайната ми квартира, докато пазарните цени са от порядъка на хиляда и двеста на месец. Така и не мога да разбера дали политиката му е резултат на упорита почтеност, или на старческа деменция.

В замяна на ниския наем аз му помагам с каквото се наложи. Няма много за правене — да подрязвам живия плет, да изнасям контейнера с боклук всеки четвъртък, да звъня на сервиза, когато общата пералня се скапе.

Днес господин Сантуло ме среща на паркинга. По мърлява риза и дебела хавлия. Затътря крака към колата ми.

— Кип, ще смениш ли крушката горе? — Той е дребен, съсухрен и износен като здравата сдъвкана кучешка играчка. Говори с италиански акцент. Слушал съм десетки пъти историята на живота му — пристигнал от Италия по време на Депресията, работил в месопреработвателния комбинат „Суифт“ в Сан Франциско, изкарвал добри надници, започнал да купува имоти, а роднините му го подигравали, че плаща прекалено много за селска земя на майната си — в Пало Алто. Сега земята под постройката, в която живея — в самия център на най-големия икономически бум в историята на капитализма — ще му донесе милиони, ако му хрумне да продава. Вероятно никога няма да го направи. Така че парите ще получат наследниците му. Всъщност те вече започват да обикалят наоколо и да го навестяват все по-често, сякаш предусещат приближаващата се смърт. Нищо не вдъхва повече любов от парите.

— Няма проблем, Делфино — отвръщам.

Той тръгва пред мен, тътри пантофи по бетона. Следвам го вътре и нагоре по стълбите. На първия етаж има две квартири — моята и на един млад разведен мъж, и още толкова горе — на Делфино и на един професор от Станфорд. На хазяина ми му трябва цяла минута, докато преодолее тринайсетте стъпала. Накрая стига площадката на втория етаж. Посочва лампата в коридора.

— Ето тази — казва, бърка в гънките на хавлията и изважда крушка, сякаш прави магически номер. Подава ми я.

Поглеждам към тавана. Вдигна ли се на пръсти, може би ще успея да го достигна. Изпъвам се, вдигнал ръце високо над главата си, за да развия стъклената плафониера. Намирам се опасно близко до началото на бетонното стълбище. Развивам похлупака. Тялото ми е напрегнато.

— Делфино, не! — вика нечий глас.

Едва не изпускам плафониерата. Поглеждам надолу. Виждам внука на господин Сантуло да бърза нагоре по стълбите към мен.

Макар Делфино да го нарича свой внук, двамата не са роднини. Той е съпруг на внучката на господин Сантуло. Което означава, че въпросният образ се е сродил тъкмо навреме с рода на Делфино. През годините рядко ми се е случвало да видя внучката да посещава стареца. Но сега, когато смъртта на господин Сантуло наближава и предстои подялба на имуществото му, внукът се появява все по-често. Може би надушва деня за плащане?

Внукът е някъде от Близкия изток, а може би от Египет. Мургав, с тъмна къдрава коса. Английският му е съвършен, почти без акцент. Работи като брокер на недвижими имоти и прилича на човек, който винаги измерва кое колко струва.

Неотдавна Делфино сподели, че внукът му помага с бумагите — сметки, банкови извлечения, данъци и т. н. Едва ли трябва задължително да съм бивш мошеник, за да надуша нещо нередно. Не бих се изненадал, ако завещанието на господин Сантуло се окаже пренаписано — и най-вероятно без негово знание.

Но подобно на всички стари жертви, господин Сантуло не подозира нищичко. Прочувствено нарича сродника си „арабското внуче“, сякаш хлапето е расов кон. Подозирам, че въпросното хлапе цялото настръхва, но много умело прикрива чувствата си. Явно си казва — само още година-две.

Арабинът полита нагоре по стълбите, за да се увери, че ще спра да помагам на дядо му. След пренаписването на завещанието вече никой не може да бъде поканен в най-тесния кръг около господин Сантуло. Мъжът се присъединява към нас на площадката.

— Делфино, колко пъти да ти казвам? — раздразнено казва той, сякаш се обръща към малко дете. — Не можеш да молиш наемателите да вършат твоите задачи.

— Няма никакъв проблем… — започвам аз.

Той не ми обръща внимание и продължава да говори на господин Сантуло, сякаш не съществувам:

— Следващия път извикай мен.

Господин Сантуло се разсмива добросърдечно. Има проблеми със слуха, така че не е съвсем ясно дали е чул и разбрал думите на арабина. Обръща се към мен.

— Това е моят внук — обяснява ми. — Моят арабин.

— Да — отвръщам кротко. — Знам.

Внукът протяга ръка към мен. Нужни са ми няколко мига, докато схвана, че иска крушката. Давам му я.

— Аз ще се оправя — казва ми. Така и не става ясно дали има предвид крушката, или имота под краката ни.

— Разбира се. — Обръщам се към стареца. — Лека вечер, господин Сантуло.

Господин Сантуло се изсмива. Може би знае какво става. А може и да не знае. Без да казвам нито дума на арабина, слизам към квартирата си.

Жилището ми се състои от: спалня, кухненски бокс, стара електрическа печка „Дженеръл Илектрик“, три от общо четирите котлона на която все още работят, зелен мокет от времето на президента Айзенхауер и два счупени прозореца, закърпени с плексиглас и скоч. Имам и баня с вентилатор, който вдига шум колкото цялото машинно отделение на „Кралица Елизабет II“. Ако нещо се счупи, не тормозя господин Сантуло. Нали ви казах — наемът ми е само четиристотин долара на месец.

В дневната ми има компютър и десетки кутии с витамини. Въртя бизнес с хранителни добавки по интернет. Нарича се MrVitamin.com. Напълно законен е. За съжаление.

Печалбата ми е около двайсет долара месечно.

Трябва да купувам по осемстотин шишенца витамини от търговеца на едро, за да получа някаква горе-долу приемлива отстъпка. Дневната ми прилича на склад, натъпкан догоре с витамин Е, бета-каротин, мултивитамини и таблетки селениум. Ако случайно световната икономика превключи на селениум като основа, ще стана приказно богат.

Засега обаче нещата вървят едва-едва. Препъвам се в кашоните, докато стигна компютъра. Поставил съм го върху нестабилна масичка за карти. Бях помолил програмиста да ми напише програма, която да показва резултата от продажбите до момента. Той създаде скрийнсейвър — малко хапче витамин, мотаещо се насам-натам из екрана. Вътре в хапчето е изписана общата сума от дневните продажби. Според подскачащото хапче, докато ме е нямало, съм продал витамини на обща стойност 56.23 долара. Брутната ми рентабилност е около 7 %. Това означава, че днес съм спечелил 3.94 долара. Поддръжката на уебсайта ми излиза към десет долара на ден. Както се казва в стария виц, губя пари при всяка продажба, но се надявам да избия минусите с оборот.

Отивам в кухнята и прослушвам съобщенията на телефонния секретар. Общо са две. Първото е от програмиста ми Питър Рум. Познавам го от времето на „Диетичното тесте“. Когато бизнесът потръгна, получавах по стотици поръчки на ден. Телефонистите ги записваха върху картончета. Дадох си сметка, че се нуждая от професионална компютърна база данни, за да съхранявам имената и адресите на дебеланите си и да държа нещата в ред. От „Андерсън Кънсълтинг“ ми предложиха да ми напишат и инсталират специално създаден за мен софтуер срещу седемдесет и пет хиляди долара, плюс още десет хиляди на месец за поддръжка. Видя ми се малко скъпичко, така че обиколих Станфордския кампус и закачих на едно дърво написана на ръка обява — „Търси се компютърен програмист. 10 дол./ч.“ Получих двайсет отговора. Сред тях беше и Питър Рум. Когато ме прибраха в Ломпок, вече му бях платил общо двайсет хиляди. Сигурен съм, че деветнайсет хиляди от тях са отишли у дилъра му на трева. Ако можех да си уредя някакъв директен депозит с него, нещата щяха да са много по-лесни.

Сега Питър ми съобщава, че е завършил софтуера, който му бях поръчал за уебсайта — автоматично повтарящи се поръчки. Идеята е следната. Хората гълтат витамини всеки ден, така че шишенце с трийсет хапчета стига точно за един месец. Защо тогава на клиентите да им се налага да посещават всеки месец MrVitamin.com, за да подновяват поръчките си? Помолих Питър да направи така, че да могат да поискат автоматична ежемесечна доставка на хапчетата си. Веднъж месечно кредитната им карта се натоварва и им се изпраща ново шише мултивитамини. Напълно автоматично.

Знам какво си мислите. Ако беше времето преди Ломпок, може би нямаше да кажа на клиентите, че са се записали за подобна услуга. И че може би натоварването на картата щеше да е по-редовно от доставките. Но това е минало. Вече съм нов човек. Честен и откровен.

И тъй, Питър ми съобщава добрата новина, че на уебсайта човек може да пожелае поръчката му да се повтаря автоматично. После прочиства гърлото си и казва:

— Така че… ъъъ… Може ли тия дни да уредим сметката?

Питър е свестен тип. Не съм му платил нито цент, откакто излязох от затвора. Предполагам, че щедростта му е на изчерпване. Сигурно му дължа три-четири хиляди. При печалба по 3.94 на ден бих могъл да уредя дълга си към него за две и половина години. От безнадеждния му тон личи, че и той е направил горе-долу същите сметки.

Секретарят избибипква и пуска второто съобщение. Гласът ме изненадва. Не съм го чувал от половин година — от Коледа. Тоби като че ли се появява само за раздаването на подаръците.

— Здрасти, тате — казва той. — Просто ти се обаждам.

Тонът му е небрежен. Прекалено небрежен. Познавам сина си. Иска нещо.

— Исках да видя как я караш. Нищо особено.

Прави пауза, явно се чуди дали да оставя допълнителна информация на секретаря. В крайна сметка се отказва.

— Добре. Ще се чуем по-нататък — казва и затваря.

Приготвям си обичайната вечеря — спагети „Ронцони“ (1.19 долара в супера) и доматен сос „Рагу“ (по 2.30 долара бурканчето). Храня се и си мисля за деня — за изненадващото предложение на Лорън Нейпиър да ме наеме за някаква загадъчна задача срещу сто хилядарки и за тревожно неясното съобщение от сина ми.

Типове като мен усещат нещата с кокалите си. Моите казват, че историята тепърва започва.

2

Пакетът за балами действа по следния начин.

Излезли сте от супермаркета и вървите към колата си. Срещу вас върви хубаво момиче. Усмихвате се един на друг. Тъкмо докато се разминавате, тя поглежда надолу и изведнъж се заковава на място.

— Леле, вижте!

Проследявате погледа й. Намерила е кафява книжна торба. Двайсетачките направо се изсипват навън.

Тя се навежда и вдига торбата. Вади дебела колкото неделен вестник пачка двайсетачки и прелиства банкнотите.

— Господи — казва. Поглежда вътре и вижда сгънат лист. Подава ви го. — Господине, прочетете го. Аз ще преброя парите.

Докато брои пачката, вие разгъвате бележката и я прочитате на глас. В нея пише нещо от сорта на: „Тироне, това е твоят дял от сделката. Вече платих на ченгетата. Ти плати на пласьора, както се разбрахме. Ще се видим в Кабо. Хуан“.

Събирате две и две.

— Парите са от продажба на дрога — казвате.

Въдичарката (както наричат момичето) е приключила с преброяването.

— Тук има над пет хиляди! — прошепва високо. — Какво ще правим?

Преди да успеете да отворите уста, към вас се приближава костюмиран млад мъж. Това е чадърът — вторият мошеник.

— Вижте, не искам да се намесвам, но по-добре не размахвайте толкова пари пред очите на всички — обръща се той към младата жена. — Кварталът не е от най-безопасните.

— Ама ние ги намерихме — отвръща тя и се обръща към вас. — Покажете му бележката.

Подавате му бележката. Костюмираният млад мъж я прочита и заявява:

— Това са наркопари.

— Може би трябва да ги предадем някъде? — обажда се момичето. — Да ги оставим в супермаркета, някой може да си ги потърси.

Мъжът се усмихва на наивността й и казва:

— Едва ли са много наркопласьорите, които биха решили да си потърсят парите в супермаркет.

— В такъв случай можем ли да ги задържим? — пита момичето.

— Не знам. — Мъжът свива рамене. — Всъщност вижте какво. Работя в една кантора. Шефът ми е известен адвокат. Сто на сто ще знае какво трябва да се направи. Работата ми е на три пресечки оттук. Ако искате, ще ида да го питам какво да правите с парите.

— Добре — казва момичето.

Чадърът заминава уж да говори с шефа си. В действителност тръгва към най-близката закусвалня и си взима поничка и кафе.

— Вижте, господине, не искам да оставате с погрешно впечатление — казва междувременно хубавото момиче. — Възпитана съм да съм честна и откровена с хората. Намерихме парите заедно. Така че половината са ваши, нали?

Благодарите й за почтеността.

Скоро чадърът се връща.

— Говорих с шефа. Каза, че спокойно можете да задържите парите. Ако искате всичко да е напълно законно обаче, ще трябва да ги отбележите в данъчните си декларации в края на годината. Но като цяло сте абсолютно чисти.

Докато мислите дали наистина ще си направите труда да впишете половината от петте хиляди в данъчната си декларация, младият мъж добавя още малко информация:

— Единственото условие е, че трябва да изчакате трийсет дни, докато парите станат по право ваши. През следващия месец нямате право да похарчите нито цент от тях.

— Няма проблем — казва момичето. — Двамата с господина — има предвид вас — просто ще ги задържим за един месец. После се замисля и се обръща към вас. — Вижте какво, отскоро съм тук. Още нямам дори банкова сметка. Защо парите да не останат у вас?

И ви подава кафявата книжна торба.

Преди да я вземете, младият мъж се намесва и я бута обратно към момичето.

— Ехей — казва той. — Чакайте малко. — Поглежда я, сякаш вижда най-тъпото същество на планетата. — Вие изобщо не го познавате. Откъде сте сигурна, че няма да прибере всичко за себе си?

Момичето се ядосва.

— Вижте какво, оценявам помощта ви. Дори ще ви дам част от моя дял, заради изгубеното време и безпокойството. Но няма да допусна да говорите по такъв начин за господина. Нали намерихме парите заедно. Имам му пълно доверие.

Чадърът заема отбранителна позиция.

— Добре, извинявайте. Парите са си ваши. Правете каквото искате. — Прави кратка пауза. — Просто исках да кажа, че ако се каните да дадете няколко хиляди долара на непознат, би трябвало поне да знаете дали заслужава доверие. Би трябвало да покаже известна добросъвестност, нали така.

Впили сте поглед в торбата с пари. Тя е само на няколко сантиметра от вас. Не издържате.

— Какво искате да кажете с това „добросъвестност“?

— Вижте, сигурен съм, че сте честен човек — казва чадърът. — Но как може госпожицата да е сигурна, че не сте измамник? Вярно, облечен сте добре. Но това не пречи да нямате и пукната пара. Може да сте някакъв беден мошеник и да сложите ръка на цялата сума…

— Имам пари — казвате вие.

— Но кой може да го потвърди? Можете ли да й докажете, че заслужавате доверие? Че имате свои собствени пари?

Имате две възможности. Или се съгласявате да им покажете, че имате пари, или не. Ако си замълчите, момичето ще започне да се съгласява с чадъра. „Да, сигурно сте прав — ще каже. — Не мога да съм сигурна, че има пари. Май ще е по-добре аз да задържа торбата…“

И в двата случая бързо разбирате, че трябва да демонстрирате финансовите си ресурси.

Повеждате ги към най-близкия банкомат или направо в банката ви, ако измамниците решат, че дневният ви лимит е прекалено малък. За да „докажете“, че сте състоятелен човек, се налага да изтеглите пет хиляди от сметката си.

Връщате се с парите и ги показвате на младата жена и подозрителния й нов приятел. Както си му е редът, момичето омеква.

— Не че не ви вярвах, но… — казва то.

— Да — обажда се глуповато чадърът. — Извинете, че се усъмних във вас.

Казвате, че напълно ги разбирате и че вероятно бихте постъпили по същия начин, ако сте на тяхно място.

Момичето взима парите ви и ги пъха в кафявата книжна торба при намерените. После тримата си разменяте имена, адреси и телефони. Съгласявате се да задържите торбата за един месец, след което да се обадите на новите си приятели.

Нямате представа, че докато сте си разменяли телефоните, момичето е подменило торбата с друга, съдържаща изрезки от вестници. Подава ви я, преди да се разделите.

— Пазете я — казва ви. — Имам ви доверие.

Вечно подозрителният млад джентълмен оглежда паркинга.

— Отваряйте си очите на четири — предупреждава ви притеснено. — Дръжте торбата затворена. Не размахвайте пари насам-натам. Крийте я, докато не се приберете. Обещавате ли?

— Да — отвръщате вие. — Обещавам.

Може би, в зависимост от собствената ви алчност, сте дали на двамата си приятели фалшиво име и телефон. Може би вече сте решили как ще похарчите петте хиляди долара.

А може пък да сте честен тип, макар и тъпичък. Може да смятате да разделите честно парите след трийсет дни.

Не е чак толкова важно. Защото когато се приберете, отваряте торбата и виждате, че сте извозен заради собствената си глупост и алчност.

3

На следващата сутрин тръгвам на работа в шест сутринта, за да успея да пристигна в седем. Мое задължение е да отворя преди пристигането на шефката ми Имелда. Химическото чистене е гаден бизнес. Половината от клиентите ти се появяват преди осем сутринта. Другата половина — по обед. През останалата част от деня висиш в пустото помещение, дишаш гадни изпарения и се тормозиш от злокобните надписи по стените, според които Здравната служба на щат Калифорния е на мнение, че използваните в химическото чистене препарати могат да станат причина на челото ви да се появи трети тестис. Не е много ясно какво се очаква да правите с подобна информация.

Клиентите пък съвсем не са от най-приятните. Всички бързат. Никой не се радва да те види. Ти си онзи, който се занимава с ризите им с петна под мишниците и с оклепаните със спагети вратовръзки. Никой не обича да вижда дрехите си в подобно състояние. Ти си ходещото и дишащо напомняне за собствената им мърлящина и несъвършенство.

Но за един излязъл преди единайсет месеца от затвора бивш измамник няма кой знае колко предложения за работа. Ходих на интервю на девет места, преди Имелда да се съгласи да ме вземе. Изобщо не ме попита бил ли съм в затвора. Затова споделих този факт на десетата минута от срещата ни.

— Скъпи, няма да се отървеш толкова лесно — отвърна ми тя. — Не ми пука дори да си католически свещеник. Нает си.

Бог да благослови Имелда, макар и да ми плаща само по десетачка на час. Плюс бакшишите.

Тази сутрин трафикът по Шосе 85 е брутален. Пристигам с пет минути закъснение. Докато отключвам вратата, пред нея се нарежда опашка от четирима ядосани клиенти.

— Съжалявам — казвам, докато дрънча с ключовете. Отварям вратата, паля лампите, заставам зад тезгяха. Някакъв мъж ми тика в ръцете куп ризи, преди да съм успял да прибера ключовете. Изръмжава ми името си.

Следващият клиент — жена на четиридесет и нещо, облечена като адвокат — е още по-зле. Раздразнена е, че й се е наложило да чака пет минути. Погледът й казва: „Плаща ми се по триста долара на час. Колко струва твоето време?“ Иде ми да й отговоря: „Десет долара на час, плюс бакшишите“ и дай посоча буркана с етикетче „Бакшиш, моля“. Тя плъзва по тезгяха смачкана блуза и панталони. Избягва погледа ми, когато й подавам разписката. В общи линии това е работата ми — аз съм невидим за клиентите, неодушевена част от системата за химическо чистене, поредното винтче или зъбно колело.

Обслужвам останалите двама клиенти и с това сутрешният час пик приключва. Имелда се появява в девет и половина. Тя е на четиридесет, с неясен азиатски произход. Предполагам, че е филипинка. Предполагам също, че е транссексуална. Висока е повече от метър и седемдесет и пет, с дебел глас и адамова ябълка като орех. И което е по-важно, ръцете й са огромни. Не можеш да се сдържиш да не зяпаш грамадните й като овнешки бутове бицепси, когато вдига покритите с найлон закачалки от Стойката за готови дрехи и ги подава на клиентите.

Шефката ми влиза с танцова стъпка.

— Здравей, скъпи! — поздравява с напевен мъжки глас.

Имелда или носи кестенява перука, или е жертва на някаква зловеща злополука по време на боядисване. В слабата утринна светлина, проникваща през прозореца, зървам по лицето й тъмни косъмчета.

— Добро утро, Имелда — отвръщам.

— Как е днес любимият ми колега?

Когато Имелда се мъчи да флиртува с мен, неволно се заглеждам в огромните й ръце и крака и ме побиват тръпки.

— Не е зле — казвам.

— Вчера те търсиха по телефона, малко след като си тръгна. Някакъв мъж.

— Казали кой е?

— Не. — Тя ме измерва с поглед и се подсмихва, сякаш става дума за някаква пикантна тайна. — Да имаш да ми казваш нещо?

Убедена е, че всеки мъж е скрит гей.

— Не — отвръщам.

— Е, каза, че не било важно.

Спомням си съобщението на сина ми от телефонния секретар. Вече съм сигурен. Загазил е. Както обикновено.

Имелда изчезва зад закачалките в задната част на помещението. Следва момент тишина, след което чувам дълга мъжка пръдня в порцелановата седалка на тоалетната в дъното. Сядам на стола си и се заглеждам празно през прозореца. Отвън добре облечените специалисти бързат по разни свои важни задачи.

Прибирам се в шест вечерта. Господин Сантуло ме чака на входа в хавлията си. Държи навит на руло вестник, сякаш се кани да ме шибне по задника.

— Внукът ми иска да говори с теб — казва ми, след като слизам от хондата, и се изсмива.

— Така ли? — Оглеждам се. Внукът му не се вижда никъде.

Чувам гласа му зад себе си. Появява се иззад ъгъла на сградата. Държи четка, от която капе бяла боя, и кофа със същата боя. Фасадна.

— Здрасти, Кевин — казва ми.

— Кип — поправям го.

— Да бе.

Оставя кофата и пуска четката в нея. Забелязвам по стената зад гърба му влажни петна. Внукът е решил да поправи това-онова. Лош знак.

— Виж какво — казва арабинът и се приближава още повече. — Говорих с дядо. Иска да ти вдигне наема.

Поглеждам господин Сантуло. Той се усмихва лъчезарно, сякаш изгаря от радост, че най-сетне е успял да накара двамата си любимци да се съберат и да си побъбрят.

— Вярно ли е, господин Сантуло? — питам го.

Хазяинът ми отговаря на друг въпрос.

— Внукът ми е арабин — казва ми.

— Разбира се, че е вярно — казва внукът.

Нямам договор за наем с господин Сантуло. Всичко е неофициално, месец за месец. Живея тук и плащам по четиристотин долара, откакто излязох от Ломпок.

Обръщам се към внука. Няма смисъл дори да се преструвам, че господин Сантуло е главният.

— Какъв е новият наем?

— Хиляда и двеста — отвръща той и махва великодушно с ръка. — Но дядо може да изчака един месец. Какво ще кажеш да започнем от юни?

— Добре — казвам аз.

Обхванат съм от внезапен порив да се оттегля в квартирата си и да проверя продажбите от MrVitamin.com. Надявам се на някакво чудо.

Още преди да стигна вратата на апартамента, усещам, че нещо не е наред. Многото години отваряне на очите на четири — отначало като свободен измамник, а после като затворник, боящ се от внезапно наръгване в ребрата — са ме направили особено чувствителен към евентуална опасност. И сега я усещам, докато минавам покрай розовите храсти по пътеката към входа. Настръхвам. След миг виждам нещо наистина нередно — вратата е отключена.

Бутам я с пръст, готов да се просна на пода, ако някой тръгне да замахва с тръба към лицето ми.

Никой не ми скача. Влизам. Завесите са спуснати. Тъмно е. Едва различавам кашоните с витамини покрай стената. Отсреща хапчето щастливо подскача по екрана. Не се сдържам и поглеждам дневните продажби в центъра на витамина — 9.85 долара. Подсъзнателно ми хрумва депресиращата мисъл, че ако в дома ми е влязъл някой с намерението да ме убие, последното нещо, което ще видя, са жалките продажби, изписани в подскачащото хапче.

Затварям вратата и питам високо:

— Има ли някой?

Чувам нечие дишане. Бързо изброявам наум потенциалните оръжия в квартирата. Стойката с ножове на плота в кухнята. Ножичка за маникюр в спалнята. Отвертка под мивката в банята.

Пристъпвам в тъмното. Преценявам шансовете си. Мога ли да изтичам до кухнята и да се хвърля към ножовете, преди неканеният гост да успее да реагира? Това е моята квартира. Зная кое къде се намира по-добре от натрапника. Ако побързам…

Лампата светва. Примигвам от ярката светлина.

Млад мъж седи на масата в кухнята, облегнат назад на стола; пръстите му докосват ключа на стената зад него.

— Здрасти, татко — казва той.

Ухилил се е идиотски като петнайсетгодишно хлапе, което е успяло да те изненада и да ти изкара акъла. За съжаление и на двама ни, той е на двайсет и пет. Изглежда добре, с тъмна, прекалено дълга рошава коса и огромна лъчезарна усмивка.

— Уплаших ли те? — пита ме.

— Можех да те убия, Тоби — отвръщам.

— Да бе. — Той се разсмива и пръстите му се разтреперват, сякаш от ужас. — Олеле, страх ме е!

— Какво правиш тук?

— Нищо. Отдавна не съм те виждал. Помислих, че ти липсвам.

— Разбира се, че ми липсваш.

За последен път го видях половин година преди да ме пуснат от Ломпок — неговото първо и единствено свиждане. На петата минута ме помоли за заем, за да отворел кафене в Сиатъл. Когато му обясних, че настоящото ми местопребиваване и банкрут ме затрудняват да финансирам нови бизнес начинания, направи отдавна познатата ми унила физиономия. Тръгна си след още няколко минути размяна на любезности. След като ме пуснаха, ми се обади няколко пъти — или когато беше ядосан на Силия (майка му), или когато беше закъсал с парите. Правя всичко възможно да му помагам с каквото мога, без да задавам въпроси. Според последната ми информация живееше в Аспен и работеше като ски учител.

— Още ли си в Аспен?

— Не точно.

— Не точно? Къде живееш?

— Тук-там.

— Хайде да сме по-точни. Тук или там?

— Да кажем, че отсядам при приятели. Предимно в Сан Франциско.

Преглъщам, мъча се да не покажа гнева си.

— Да не искаш да кажеш, че живееш тук! — Сан Франциско е на петдесет километра оттук. Половин час път, ако няма задръствания. Изкушавам се да покажа колко съм засегнат, че синът ми едва ли не диша един и същи въздух с мен, но не си е направил труда да намине, да се обади или поне да ми съобщи по някакъв начин, че ми е съсед. Но подобни преструвки не вървят пред Тоби, така че се мъча гласът ми да звучи колкото се може по-щастливо. — Та това е страхотно!

— Е, все тая.

Кимам. Да, все тая е.

— Как вървят уроците по ски?

Той свива рамене.

— Ами, нали разбираш, малко… Ами, да кажем, че приключих с тях.

— Приключил си? — Представям си как синът ми пълзи нагоре по склоновете и как после лети надолу със сто километра в час и влачи след себе си някакво ужасено хлапе с потекли лиги.

— Просто не потръгна — обяснява той.

— Добре — съгласявам се аз.

— Татко, трябва ли вечно да ми се караш?

Вдигам ръце в знак, че се предавам.

— Не ти се карам. Мисля, че си страхотен.

— А сега пък се държиш снизходително.

— Не, не. Обичам те. — Вярно е. Кой не обича сина си? Независимо какви ги върши. И ако животът на Тоби е малко объркан, нима вината за това не е моя? Когато беше на четиринайсет, се разведох с майка му, след като ме спипа да кръшкам с най-добрата й приятелка, Лейна Кантрел. Пет години след това ме вкараха на топло за подправяне на поща и ценни книжа. Бащата на Тоби е несериозен, женкар и пропаднал престъпник. Що за син би могъл да очаква тип като него?

— Радвам се, че дойде, Тоби — казвам. Отивам до него и го прегръщам. Докато го държа в обятията си, гледам главата му. Оплешивява. Повече дори от мен. Сега освен наранен и необичан започвам да се чувствам и наполовина мъртъв.

Пресичаме улицата, за да изпием по бира в кафето „Син тебешир“. Тоби избира маса на балкона. Подозирам, че го прави най-вече за да може да оглежда станфордските студентки долу.

Сервитьорката ни носи халбите. Чукаме се.

— Радвам се да те видя, Тоби.

— И аз теб, татко.

Опитвам бирата.

Тоби надига своята. Не пие възпитано — лочи лакомо и за миг три четвърти от бирата му изчезва. Тропва халбата на масата с едно доволно „Ааах“.

— Значи мислиш да пренощуваш при мен? — питам.

Тоби накланя глава и ме поглежда озадачено. За миг си мисля, че съм прекалил и че го депримирам.

— О — отвръща той. — Да си призная, всъщност се надявах да остана при теб. За известно време.

— За известно време? Страхотно. — Вдигам халбата. Опитвам се да мисля. Не искам да остава с впечатлението, че го гоня. Трябва да забавя темпото. Да поспра за малко. Започвам да броя наум — едно, две, три. Добре. Така. — И за колко време?

— Не знам. Нали се сещаш, докато нещата се поуталожат.

— Разбирам. — Усмихвам се бащински. Чакам го сам да сподели какво точно трябва да се уталожва. Той обаче мълчи, отпива от почти празната си халба и зяпа една маса с красиви студентки долу. Доизцежда халбата и я плъзга към средата на масата.

— Хайде — казва. — Пий.

Пия. Накрая решавам, че няма да сподели нищо за житейската си криза.

— Е, какво става? — питам. — От какво се мъчиш да се измъкнеш?

— Не е кой знае какво. Не искам да те тормозя с моите проблеми.

Имам видение за следващата половин година — Тоби се е опънал в спален чувал на пода в хола с празни бутилки около него, а аз го прескачам на пръсти, докато ставам да пикая по три пъти на нощ.

— Изобщо не можеш да ме изтормозиш, Тоби.

— Ами… мисля, че май направих една грешка.

Кимам. Изчаквам. Едно, две, три… Добре.

— Каква?

— Нали знаеш как печелех на спортни залагания? Беше направо смазващо. Направих някъде към десет бона през футболния сезон.

— Не знаех.

— Е, не съм ти казал всъщност. — Той маха с ръка, за да привлече вниманието на сервитьорката, и когато тя го вижда, вдига празната си халба и два пръста. За всеки случай посочва мен и себе си. После отново насочва вниманието си към мен. — Наистина беше страхотно. Вървеше ми отръки, нали ме разбираш? Затова се осмелих да направя няколко наистина големи залагания.

— Колко големи?

Той отговаря на друг въпрос:

— Важното е, че не се наложи дори да извадя парите. Знаеха, че ме бива. — Поглежда ме, сякаш би трябвало да съм впечатлен.

— Колко изгуби?

— Всъщност не става въпрос за това колко съм изгубил.

Гласът му внезапно се снишава. Той се навежда напред. Взира се в мен. Изражението и позата му внезапно стават сериозни. Никога не съм го виждал такъв. Толкова е… пораснал. Ако не разговаряхме за комарджийските му дългове, сигурно щях дори да се гордея с него.

— Когато не можеш да изплатиш първия си залог, ти дават възможност да вземеш назаем и да заложиш пак. Идеята е да спечелиш и да върнеш цялата дължима сума.

— Но не се е получило.

— Да. — Той поклаща глава. — Не се получи.

— Колко дължиш?

Появява се сервитьорката и оставя още две бири. Първата ми халба е все още пълна. Момичето оставя новата до нея и взима празната чаша на сина ми.

— Нещо за мезе? — пита мило. — Имаме страхотни пилешки пръчици!

— Пилешки пръчици — повтаря с внезапен детински ентусиазъм Тоби. — Страхотно!

— Да ви донеса ли? — пита сервитьорката.

Тоби ме поглежда.

— Умирам от глад. Искаш ли, татко?

Не пита дали искам да си поделим порцията. А ще платя сметката.

— Разбира се, давай — казвам.

— Нещо друго? — пита сервитьорката.

— Засега не — отвръщам.

Сервитьорката кимва и изчезва. Чакам Тоби да продължи разказа си за дълговете. Той обаче е започнал да оглежда жените.

— Тоби, колко дължиш?

За миг ме поглежда така, сякаш няма представа за какво говоря. После изведнъж се сеща. Съсредоточава се, сяда по-стабилно на стола.

— Шейсет.

— Шейсет хиляди долара?

Той свива рамене с крива усмивка тип Какво да направя?

— На кого ги дължиш?

— Ами… на едни типове. Нали ти казах, дето ми се довериха.

— Тоби…

— Мисля, че са мафиоти. Онзи, с когото имах вземане-даване, се казва Сергей Скала.

— Скалата?

— Нечленувано.

— Никога не съм чувал за него.

— Че откъде да си чувал? — Преструва се, че изведнъж се е сетил. — Ох, да бе! Нали си изпечен престъпник. Мошеник, после телевизионна звезда и отново мошеник.

Подминавам думите му.

— За кого работи този Сергей Скала?

— За Андрей Сустевич.

— О. — Чувал съм за Андрей Сустевич. След като федералните и Законът против рекета и корупцията видяха сметката на Коза Ностра, в Калифорния се появиха руснаците от Брайтън Бийч. Сега те въртят щатската проституция и лихварството. Руснаците са по-умни и по-амбициозни от италианците. И хилядократно по-жестоки. В края на краищата Италия е била в сърцето на Римската империя. Част от цивилизацията е оставила отпечатъка си дори върху професионалните престъпници. Вярно, с италианците шега не бива, но те поне си имат правила. Руснаците пък са от студените брутални степи — земи, в които цивилизацията никога не е достигала висоти, където злото е дълъг и мрачен сезон, където могат да те убият само защото си погледнал неподходящия човек в неподходящ момент, където синът ти, неговият син и синът му след него могат да бъдат осъдени на смърт за най-безобидна забележка или необмислен жест.

Водачът — или ханът — на арменците в Северна Калифорния е Андрей Сустевич. Той е наполовина руснак, наполовина арменец — и затова се ползва с верността и на двете групи. Известен е като Професора — или заради дисертацията си по икономика, защитена в университета в Будапеща, или заради дългогодишните му проучвания върху влиянието на мъченията върху човешкото тяло. Подозирам, че е по-скоро заради второто.

— Заплашваха ли те? — питам.

Тоби маха пренебрежително с ръка и се усмихва лъчезарно.

— Кой? Типове като Сергей Скала и Андрей Сустевич ли? Да ме заплашват? Само защото им дължа шейсет хиляди долара? Стига, татко, опомни се! Що за хора са това според теб? — После продължава по-тихо, през зъби, в случай че не съм доловил сарказма: — Разбира се, че ме заплашиха. Изчезнах точно навреме.

— Та ти си само на петдесет километра от тях. Изобщо не си изчезнал.

— Но те не знаят, че съм тук.

Поклащам глава. Познавам сина си. Само след двайсет и четири часа всички — дори онези, които си нямат представа кой е — ще знаят къде е.

— Какво смяташ да правиш?

— Какво смятам да правя ли? Идвам при теб.

— Това ли е планът ти?

— Трябва да ми помогнеш, татко. Моля те!

Въздъхвам.

— Тоби, нямам шейсет хиляди долара.

— Мама казва, че имаш. Че си скатал нещо.

Силия е убедена, че съм скрил цяло състояние в швейцарски банки, че тайно притежавам имот във Флорида и яхти-фантоми на Ривиерата. Де да бях поне половината от престъпния бос, за който ме мисли. Може би ако дойде в апартамента ми и влезе в банята с мръсната тоалетна чиния, ако види, че на дистанционното на телевизора му липсва копчето за намаляване на звука и затова съм принуден да си продънвам ушите, или ако прекара няколко досадни часа в химическото да сгъва ризи и панталони, би могла да разбере, че не съм нищо друго освен онова, което изглеждам — почтен човек, мъчещ се да се справи с живота. Не особено успешно.

Иска ми се да беше престанала да разправя такива неща на Тоби. Подпалила беше фитила на горкото хлапе и сега то се мъчеше да намери убежище, което просто не съществуваше.

— Майка ти се заблуждава — казвам. — Нищо не мога дати дам, Тоби.

— Какво да правя тогава?

Може да направи едно-единствено нещо, за да не позволи руските мафиоти да му пръснат главата. Да построи машина на времето в гаража ми. После да се върне назад във времето и да откаже залога с букмейкърите на Андрей Сустевич Професора.

И тъй като това едва ли е осъществимо, трябва да си плюе на петите и да не спира да бяга.

— Трябва да изчезнеш.

— Къде?

— Не знам. Някъде далеч.

— Татко, не мога да бягам. И двамата с мама живеете тук.

Трогвам се за момент. После се сещам, че само преди десет секунди Тоби ми искаше шейсет хиляди долара. Синовната му любов е доста променлива.

— Тоби, ако останеш тук, ще те намерят.

— Помислих си, че може би ще поговориш с тях.

— С кого?

— С Андрей Сустевич. Професора.

— И какво да му кажа?

— Нали се сещаш. Че ме бива.

— Бива ли те?

Той ме поглежда, сякаш ме пита — а теб?

— Всъщност дори не познавам Сустевич — казвам аз.

— Но той те познава.

— Нима?

— Казва, че си истински класик.

— Говорил си с него?

— Не точно — бързо отвръща Тоби. — Просто така чух. Важното е, че трябва да ми помогнеш.

— Искам да ти помогна, Тоби. Но не знам как.

— Поне ми позволи да остана при теб.

— Разбира се, че можеш да останеш — отвръщам. Но се питам — за колко време?

Очаквам нещо като благодарност, но хлапето се оглежда за сервитьорката.

— Искаш ли още една бира? — пита ме. С изненада откривам, че е приключил с втората халба. Още преди да отговоря, той привлича вниманието на момичето и прави серия жестове като брокер на Чикагската борса. След секунди се появяват още две бири.

4

Събуждам се в пет сутринта и внезапно се превръщам в Изумителния Лapго, най-големия медиум на света, и всичките ми пророчества се сбъдват.

Да започнем с това — Тоби се е опънал в хола и хърка в спалния си чувал. Второ: принуден съм да го прескачам в тъмното, за да изпразня мехура си. Вземам душ, обръсвам се и когато след двайсет минути излизам от банята, заварвам Тоби в същото положение, в което съм го заварил преди. Не чувам хъркането му и за миг се плаша, че е мъртъв. Представям си как обяснявам на майка му, че е починал пред очите ми, след като е изпил четири бири и е зяпал станфордски студентки. Хъркането му обаче се подновява и с облекчение решавам, че ако някога се наложи, ще измисля някаква друга история за пред Силия — примерно, че Тоби е предал Богу дух след като сме ходили на опера.

Слънцето ще изгрее чак след половин час, но трябва да тръгвам за работа. Състезанието за място на магистралата е станало толкова брутално, че е заприличало на нарколептична надпревара във въоръжаването. Жителите на Калифорния напускат домовете си все по-рано само и само за да изпреварят часа пик. Това е причина задръстванията да започват по-рано. Което пък кара хората да стават още по-рано. Влудяващ цикъл, който вече е излязъл от контрол. Нуждаем се от някакво попечителство от страна на ООН или от хуманитарната намеса на Джими Картър, за да се сложи край на това безумие. В противен случай ще сме принудени да ставаме в два през нощта.

Опипом отивам в кухненския бокс. Пръстите ми напипват лепящите се бележки на хладилника. Оставям съобщение: „Тоби, ще се видим довечера в шест. Татко“.

Излизам тихомълком. Не заключвам, за да не го събудя. Дрънкането на ключове, щракането на резета и проверяването на брави вдига прекалено много шум. Така че оставям апартамента отворен, достъпен за всеки, който си направи труда да влезе — със спящия си син вътре.

В Сънивейл денят ми започва с поничка и чаша кафе в закусвалнята до работата ми. Прелиствам „Сан Хосе Мъркюри Нюз“, след което избърсвам пръсти в книжна салфетка. Оставям четвърт долар бакшиш. Надявам се, че законът на кармата ще проработи и щедростта ми ще бъде възнаградена.

Стигам до работното си място още преди шест. Отключвам и оставям вратата отворена, за да проветря, преди да дойде Имелда. Обръщам табелката, така че да показва „Влезте, ОТВОРЕНО е“, и се оттеглям зад тезгяха.

Обслужвам сутрешния час пик. Имелда пристига в десет. Облечена е в жълта рокля с флорални мотиви, която подчертава космите по лицето й. Маха ми с огромната си ръка.

— Здравей, любов моя!

— Добро утро, Имелда — отвръщам. — Тази сутрин си доста игрива.

— Така ли? — Пръстите й докосват лицето й и тя се изчервява. — Нищо не мога да скрия, нали?

— Май не.

Не я питам, но тя въпреки всичко си казва.

— Влюбена съм.

Не я насърчавам да продължава. Сексуалността на Имелда (всъщност биологичният й пол) не е моя работа.

— Ясно — казвам.

— Страхотен мъж е — продължава Имелда. — Танцьор.

Опитвам се да си представя дребен руски балетист в едно легло с Имелда.

— Танцьор на степ — добавя тя.

Любимият на Имелда става чернокож. Грегъри Хайнс в прилепнал панталон.

— Срещнахме се при Залива. Знаещ ли, че тичам по десет километра?

— Много неща за теб са ми неизвестни, Имелда — отвръщам с надеждата да си остане така.

Изпитвам облекчение, когато телефонът иззвънява. Рядко събитие в салон за химическо чистене. Клиентите нямат кой знае какви причини да се обаждат. Никой не звъни да пита дали сме почистили ризите му.

Имелда тупва телефона на тезгяха. Ръчището й хваща слушалката като детска играчка.

— Алоу — пропява тя. Слуша гласа от другата страна. — Сега ви го давам — казва шефката ми и се обръща към мен. Лицето й е пепеляво. — За теб е.

Взимам слушалката.

— Кип слуша.

— Господин Ларго? — пита женски глас.

— Да? — Обзема ме лошо предчувствие. — Какво има?

— Господин Ларго, обаждам се от спешното отделение на Станфордската болница. Синът ви е пострадал.

Летя по Шосе 85 и отбивам по 101. Когато стигам Пало Алто, ограниченията на скоростта започват да си казват думата. Минавам направо през Литън, за да не смачкам някой от предприемачите, които по това време на годината пресичат улиците на Пало Алто, обезумели като катерицата от „Ледена епоха“.

Стигам до Станфордската болница, следвам надписите „Спешно отделение“ и зарязвам хондата пред входа. По бледото ми лице и избилата пот чернокожият портиер решава, че случаят ми е наистина спешен, и ме оставя да вляза.

Изтичвам през автоматичните плъзгащи се врати и ме лъхва леден въздух с дъх на борово масло. Преди да успея да се загубя, попадам на отделението на сестрите.

— Какво има? — пита една от тях.

— Обадиха ми се. Синът ми е пострадал. Тоби Ларго.

Тя набира нещо в компютъра, после ме поглежда.

— Добре е. — Явно изпитва поне толкова облекчение, колкото и аз. Пък аз си мислех, че моята работа е гадна. Изцапаните панталони са нищо в сравнение с това да ти се налага да казваш на бащи, че децата им не са добре. — Настанен е в сто и осма стая. По коридора, после наляво.

Отивам в стая 108. Тоби лежи в леглото с вдигнат гипсиран крак и система в ръката. На окото му има огромна синина. В съзнание е. Бившата ми жена Силия стои над него. Някак все успява да ме изпревари и да застане до Тоби преди мен. Същото бе и когато бяхме женени. Макар да е доста емоционална и непостоянна — лесно избухва и хвърля обвинения като чинии на гръцка сватба, — Тоби винаги е бил по-близо до нея. Аз бях скалата, а той обичаше нейната мекота.

Влизам и Силия ме поглежда. Бих предпочел да ме бе игнорирала, вместо да ми се налага да виждам физиономията й — смес между гняв (че съм позволил на Тоби да се случи подобно нещо), разочарование (че съм тук) и осведоменост (че закъснявам както винаги). По отношение на сина ни помежду ни няма никакво съпричастие. А единствено горчилка.

Отивам до Тоби.

— Здрасти, татко — отпаднало казва той.

— Какво стана?

— Имах посетители.

— Скалата ли?

Той се опитва да кимне, но движението очевидно му причинява болка.

— Да. Но не „Скалата“. Просто Сергей Скала.

— Счупили са му крака и две ребра — обажда се Силия. Казва го обвинително, сякаш лично съм пребил Тоби.

Поглеждам я и си спомням защо навремето съм я намирал за хубава. Има дълга тъмна коса, падаща на вълни на раменете й. Стройна е, с тъмни очи, проблясващи като бенгалски огньове, които всеки момент ще пламнат. Носът й е тънък, с малка гърбица. Но четвърт век след женитбата ни онова, което ме беше привлякло навремето, вече е поувехнало. Някога лицето й излъчваше сила. Сега виждам сенки под очите й и тя изглежда уморена, сякаш цялата онази сила, която обичах, я е изсмукала. Фигурата й, навремето изящна и елегантна, се е променила; сега изглежда агресивна като пантера, свита и готова всеки момент да се нахвърли върху жертвата си.

— Здрасти, Силия — казвам колкото се може по-учтиво.

В стаята влиза младок с бяла престилка. Изглежда на възрастта на сина ми, с гладка бебешка кожа. Сещам се, че това е университетска болница, и внезапно отново се чувствам половин мъртвец, шокиран от мисълта, че следващото поколение доктори, които ще се занимават с предсмъртните ми болежки, каквито и да са те — сърдечни проблеми, рак или диабет — ще е по-младо от собственото ми дете. Светът си се движи неуморно напред.

— Господин Ларго? — обажда се младият доктор. — Аз съм доктор Кол.

Стискам ръката му.

— Здравейте, докторе.

— Синът ви ще се оправи. Малко са го поотупали. Добре, че хазяинът ви го е открил толкова бързо.

— Младият тип — обажда се Тоби.

Страхотно, мисля си. Сега освен наема съм задължен на внука на господин Сантуло и за живота на сина си.

— Ще се оправи — повтаря доктор Кол. — Казах на съпругата ви…

— На бившата му съпруга — поправя го Силия.

— Извинете. Казах на госпожа Ларго, че ще оставим сина ви под наблюдение през нощта, за да изключим евентуални вътрешни кръвоизливи. Най-вероятно утре ще го изпишем.

— Страхотно — казвам.

Доктор Кол се обръща към Тоби.

От полицията ще ти зададат няколко въпроса.

— Добре — казва Тоби.

— После пак ще се отбия — казва докторът. — Горе главата.

— Благодаря, докторе — казва синът ми.

Младокът си тръгва и аз се обръщам към Тоби.

— Разбира се, няма какво толкова да казваш на полицията. Нямаш представа кой те е подредил така и защо. Просто си станал случайна жертва.

— Добре, татко — отвръща той.

Силия поклаща отвратено глава.

— Може ли да поговорим? — И преди да успея да отговоря, тръгва към изхода, напълно убедена, че ще я последвам. Повдигам вежда към Тоби и тръгвам след нея.

Тя ме повежда по коридора до една ниша край автомат за газирани напитки. Заставаме до вентилатора на хладилника, горещо е. Моментално започвам да се потя.

— Какво правиш? — пита Силия.

— Какво искаш да кажеш?

— В какво си го забъркал?

— В нищо. Кълна се. Снощи дойде при мен. Нямах представа, че е в града. Каза, че дължал пари на някакви хора.

— Какви хора?

— Лоши.

— Защо не му даде парите?

— Защото нямам.

Тя поклаща глава и се изсмива.

— И мислиш, че ще ти повярвам?

— Силия, колко пъти трябва да ти казвам…

— Нали беше най-изпеченият мошеник! Защо не…,

Млъква. Жена на средна възраст приближава до нишата, преструва се, че не чува разговора ни. Мълчим, докато си избира безалкохолно от машината. Пъха измачкан долар в отвора. Машината го поглъща. След малко променя решението си и изхвърля банкнотата с презрително бръмчене.

Жената я взима, обръща я от другата страна и отново я пъха в машината. Моторът отново избръмчава и я поема. После отново я изплюва.

Двамата със Силия стоим и наблюдаваме последното поколение общуване между човек и машина. Жената явно решава, че на третия път ще стане вълшебство, отново обръща банкнотата и я пъха. Машината я приема. Този път мисленето е по-дълго. В мен се заражда надежда. Но накрая с типичен роботски инат машината избръмчава и отново изхвърля долара.

— Мога ли да ви помогна? — обаждам се аз. Отивам при машината, бъркам в джоба си и вадя четири монети по четвърт долар. — Какво желаете? — питам.

— Диетична кола.

— Готово. — Натискам бутона. Металната кутия тупва в долната част на машината. Вземам я и й я подавам.

— Благодаря — казва тя и се обръща да си върви.

— Момент — обаждам се.

Тя спира. Обръща се към мен, гледа ме объркано.

Протягам ръка. Нужни са й няколко секунди, докато схване какво имам предвид. Или защото схваща бавно. Или защото е смутена. Предполагам, че е заради второто. Накрая пъха смачкания долар в ръката ми.

— Аз ви благодаря — казвам.

Прекарвам още два часа в болницата — първо чакам да дойде полицията, а после — Силия да си тръгне. Твърдо съм решен да остана след нея. Тоби трябва да знае кой го обича повече. Решавам, че няма закъде да бързам — очакват ме още пет часа зад празното гише, докато Силия може да избира между обяд с приятелки, пазаруване, а може и събиране на бридж. Подобно на опитен инвеститор, измъкващ се от пазара в най-удобния момент, Силия се разведе с мен в най-подходящото време, като ме лиши от половината ми пари — само месеци преди федералните прокурори да убедят съда да ми отнеме незаконно придобитите средства и да ме остави без пукната пара. Сега тя отказва да повярва, че съм беден, и упорито продължава да смята, че съм скрил някъде богатството си. Сигурно имам няколко паднали десетачета зад канапето, но тайните ми съкровища се изчерпват с тях.

Тоби се справя блестящо с полицията. Ченгетата от Пало Алто пращат само един следовател — млада жена, носеща подходящото име детектив Грийн[1]. Тя взема показанията на Тоби, не се усъмнява в нищо и не задава допълнителни въпроси, а просто приема разказа му. Докато излизал от апартамента да си вземе кафе, бил нападнат от двама чернокожи. Макар да не е политически правилно да си го призная, изпитвам гордост от Тоби — синът ми идеално разбира дремещия у полицаите расизъм и знае, че история за лоши чернокожи ще се приеме по-бързо от твърдението, че са му скочили двама бели студенти от Станфорд. Може би Тоби все пак е наследил частица от уличното ми остроумие.

След като детектив Грийн си тръгва, на Силия и трябва още цял час, преди да вдигне бяло знаме. Гласът й звучи примирено и на практика признава победата ми.

— Е, явно можеш да си позволиш да останеш тук по-дълго от мен. Тръгвам.

— Щом трябва — казвам.

Тя се навежда да целуне Тоби за довиждане.

— Обичам те — прошепва му. — Ще ти се обадя.

На излизане минава покрай мен. И казва:

— И без глупости.

Не съм сигурен какво точно иска да каже, но едва ли бих могъл да й възразя. Заръката й изглежда напълно смислена.

Връщам се в апартамента си в три следобед. Прескачам капките кръв върху килима пред входа. Оглеждам всичко и си представям събитията. Кални отпечатъци от два чифта обувки. Професора е пратил съобщението си по две мутри. Може би единият е бил личният му бияч Сергей Скала. Спалният чувал на Тоби си е на пода, сякаш току-що се е измъкнал от него. Сигурно е чул вратата да се отваря, събудил се е и е станал да посрещне посетителите. Били са въоръжени с бейзболна бухалка. Блъснали са го обратно в стаята и са затворили вратата. Предали са съобщението си. Оставили са Тоби да лежи в безсъзнание на пода. Не са си направили труда да затворят вратата.

Отивам в кухнята. Имам съобщение на телефонния секретар от Питър Рум, програмиста.

— Просто се обаждам — казва той. — Звънни ми.

Което ще рече — кога ще ми платиш за програмирането?

Проверявам подскачащия витамин на екрана. Продажби от началото на деня — нула. Проклинам наум американския капитализъм. Опитвам се да изчисля шансовете за внезапна революция, насилствено събаряне на системата и преразпределение на националното богатство. Нищожни, поне докато съм жив. Хвърлям поглед към кашоните с мултивитамини, наредени край стената в хола. Има доста инвентар за ликвидиране, преди да дойде видовден.

На вратата се чука. Отварям и виждам арабския внук. Гледа ме несигурно.

— От болницата ли идваш?

— Да.

— Всичко наред ли е?

— Да. — Макар да ми се къса сърцето, добавям: — Благодаря за помощта. За линейката.

— Няма проблем — отвръща той. Наднича през рамото ми към кутиите с витамини. — Какво е това?

— Нищо. Витамини.

Той се замисля. Мъчи се да реши дали под думата „витамин“ нямам предвид нещо друго. Звучи му като пързаляне. Сякаш имам предвид кокаин.

— Бизнес ли въртиш? — пита. От тона му става ясно, че е по-добре да отричам.

— Не — отвръщам. Замислям се. — Всъщност няма печалба — добавям.

Той оглежда помещението. Убеден съм, че иска да го поканя да влезе, но не го правя. Застанал съм на прага и му преча на кръгозора.

Накрая арабинът се предава.

— Дядо ми знае ли, че въртиш бизнес от апартамента си? Сигурен съм, че ти трябва разрешително.

„Аз пък съм сигурен, че ти трябва здрав ритник в ташаците“, иде ми да отвърна. Но вместо това казвам:

— Не бих се тревожил за това.

— Трябва да говоря с дядо ми по въпроса.

— Ами говори.

Следва неловко мълчание.

— Радвам се, че синът ти е добре — казва накрая той.

— Благодаря — отвръщам и затварям вратата под носа му.

След пет минути уединение и размисли колко пари мога да си позволя да дам на сина си набирам номера на Лорън Нейпиър.

Телефонът иззвънява само веднъж и тя вдига.

— Ало?

— Кип Ларго се обажда. Срещнахме се в един бар, „Блоуфиш“.

— Да — казва тя. Опитва се да говори равнодушно. — Само че се налага да ти звънна след малко. Нека първо поговоря с мъжа си. До мен е.

— Както искаш — казвам и затварям.

Отивам до хладилника да си взема бира. Бележката от сутринта все още е залепена за вратата. „Тоби, ще се видим в шест довечера. Татко“. Сякаш е надраскана от ученик в началните класове. Писах я в тъмното, преди да съмне. Сякаш беше преди цяла вечност.

Опитвам се да не мисля какво се каня да направя. Зная, че вземам решение, което дълго няма да ми дава мира. Първи опасен признак — залавяш се с нещо, защото си отчаян. Някога в историята на този свят да е успявал замислен от отчаяние план? Погледнете само най-богатите, най-щастливите, най-преуспелите хора. Можете ли да си представите, че някой от тях ще тръгне да залага най-безразсъдно? Това е белегът на губещия — да започнеш да рискуваш просто защото нямаш друг избор. Това е шантавото — победителите никога не се нуждаят от победата си.

Но какъв избор имам? Тоби ми е син. Нуждае се от помощта ми. Досега съм го разочаровал безброй пъти. Как бихте постъпили, ако сте на мое място? Какво бихте направили за сина си?

Отварям бирата и сядам на масата в кухненския бокс. Поглеждам си часовника. Минава три. Прекалено е рано за пиене, но краят на моя свят наближава, така че вземам решение. Бирата е студена и пивка.

Минута по-късно телефонът звъни.

— Ало.

— Аз съм — казва Лорън Нейпиър. — Извинявай за прекъсването.

— Много си невъзпитана.

— Кой ти каза?

— Сега можеш ли да говориш? — питам.

— Искам да се видим — отвръща тя. — Трябва да се срещнем на четири очи. На някое безопасно място. Някъде, където мъжът ми не стъпва.

— Тук на ъгъла има една църква — казвам на майтап.

— Добре звучи — отвръща тя. Сериозна е.

— Хубаво. „Сейнт Мери“ на Хоумър Стрийт в Пало Алто. Католическа е. Надявам се да нямаш нищо против.

— Нямам нищо против католиците — казвa тя. — А само против мръсните италианци.

Усмихвам се. Друг опасен знак — започвам да я харесвам. Точно в такъв момент се отприщва адът. Започваш да хлътваш по жена и дори не можеш да видиш тъпата истина на сантиметър от носа ти.

Преобличам се, за да се отърва от миризмата на болница. А може би и защото си спомням, че Лорън Нейпиър е привлекателна жена, а никога не знаеш как могат да се развият нещата. Слагам си най-добрата памучна карирана риза, ленени панталони и мокасини. Измивам си зъбите, сресвам се. Поглеждам се в огледалото и се наругавам. „Какво правиш, Кип? Я се опомни!“

Качвам се в колата, изминавам петте преки до църквата и паркирам на ъгъла. „Сейнт Мери“ е обшита със застъпващи се дъски и има купол с кръст. Прилича повече на епископална, отколкото на католическа. Така става, ако живеете прекалено дълго в Северна Калифорния — колкото и радикални да сте в началото, накрая ставате кротки, сдържани и прости. Познавам един член на Черните пантери, който се беше установил тук през 1972 г. и африканската му прическа приличаше на шлем на астронавт; трийсет години по-късно е бял човек и си купува наторяван с естествени торове ечемик в супермаркета.

Вътре е тъмно и прохладно. Оглеждам скамейките. Тя още не е пристигнала. Църквата е съвсем празна.

Сядам в средния ред и се взирам в олтара. Над него огромен Исус се гърчи в агония. Четири пъти съм идвал в тази църква. Първият път бе две седмици след излизането ми от затвора. Посетих я и следващите три недели. Това бе част от плана ми да стана нов, по-добър човек. Месец по-късно меракът ми мина. Пак съм си същият, но не чак толкова амбициозен.

Чувам зад себе си стъпки. Обръщам се. Пак носи слънчеви очила, но не така огромни като предишните. Сега са малки, със сини стъкла. Като очилата на Джон Ленън. Освен това преди изглеждаше не от моята черга — прекалено богата, прекалено красива, съвсем различен тип от хората, с които обикновено си имам вземане-даване.

Днес е различна. Облечена е небрежно — джинси и жълта тениска. Изглежда с пет-шест години по-млада. Направо момиче. Може пък това да е истинската тя — прибрана на опашка руса коса, загорели от слънцето ръце, съвсем малко грим.

Сяда до мен на скамейката.

— Значи размисли?

За момент ми се струва, че говори за чувствата ми към нея.

— Може би — отвръщам.

— Работата е проста.

— Сигурен съм, че в някой момент ще ми кажеш за какво точно става дума.

— Правиш онова, в което те бива. Прибираш сто хиляди долара.

— И в какво по-точно ме бива?

— Тя се усмихва. Отваря чантичката си и изважда две ксерокопирани страници. Подава ми ги.

Това е статия в списание „Сан Франциско“ отпреди шест години, озаглавена „Завръщането на Големия измамник“. Беше излязла по време на процеса. Разказваше за моя милост и за някои от ударите ми — магазин за фалшиви антики в Кейп Код, спекулациите с блатни парцели във Флорида, схемата за източване на средства в Ноксвил. Всеки друг бизнесмен би се радвал на посветена на него статия в „Сан Франциско“. В моя случай обаче това направо си е целувката на смъртта. Да не говорим, че не помага кой знае колко в убеждаването на съдебните заседатели, че става въпрос за някаква грешка.

Тази статия не е дори наполовина точна — протестирам. Което си е самата истина. Авторката не знаеше и за половината от машинациите ми, преди да направя големия удар с Диетичното тесте. Беше уцелила някои от детайлите — че баща ми е бил измамник, че като дете съм устройвал Пакети за балами с него, че на двайсетгодишна възраст съм зарязал всичко, за да постъпя в Нюйоркския университет да следвам право и да стана почтен гражданин, но че — най-сетне — баща ми умрял, майка ми останала сама и безпомощна и ми се наложило да се насоча към единствената сигурна за мен кариера — по всякакъв възможен начин да разделям хората от парите им.

— На мен пък ми се видя романтична — казва тя.

Всички си мислят, че мошеничеството е романтично. От многото филми е. В действителност мошениците са готови да обират старци, да отмъкват пенсионните осигуровки на работници, да се преструват на влюбени в някоя грозотия само и само за да се доберат до банковата й сметка. В тях няма и капка романтика. Освен куфара с пари под леглото.

Сгъвам статията и я прибирам в джоба на ризата си.

— Какво искаш да направя?

— Да оправиш мъжа ми — казва тя, сякаш това обяснява всичко. Забелязва, че ми трябват повече подробности. — Искам да му отмъкнеш парите. Да го обереш.

— Знаеш ли, точно затова винаги пусках дъската на тоалетната чиния, когато бях женен. Жените са злопаметни твари.

— Какво знаеш за съпруга ми?

— Само че е от хората, с които е по-добре да не се захващаш.

— Не — казва тя. — Той е от онези, с които не трябва да те хващат, че си имаш вземане-даване.

Свивам рамене.

— Запознахме се преди четири години — обяснява тя. — Бях на осемнайсет. Начинаещ модел. Просто избягала от къщи тийнейджърка. Срещнахме се в едно шоу на Галанте. Беше на четиридесет и шест. Направо ме покори. Взимаше ме с лимузини. Возеше ме през цялата страна с частния си самолет. До собствения му хотел. Огромен апартамент. Дадох му всичко. Всичко.

Произнася думата през стиснати зъби. Опитвам се да си представя какво може да даде едно наивно осемнайсетгодишно момиче на четиридесет и шест годишен мъж. После решавам да взема още един душ, когато се прибера.

— И сега какво?

— Той не е човекът, за когото го мислех.

„Значи те бие. Кофти късмет. Зарежи го“.

Тя сякаш прочита мислите ми.

— Искам да го напусна, но не мога.

— Това пък защо?

— Подписах договор. Разведем ли се, оставам без нищо.

— Та ти си дошла без нищо.

— Не мога да го напусна заради онова, което ми каза.

— И какво е казал?

— Каза ми какво ще ми се случи, ако си тръгна.

— И какво ще ти се случи? — питам, макар да знам отговора.

— Каза, че няма да пожали нищо, за да ме намери. После щял да…

Млъква, понеже зад нас се чуват стъпки. Обръщам се и виждам една старица с бастун да крета едва-едва по пътеката. Изчакваме я да мине покрай нас. Тя стига олтара, коленичи, оставя бастуна си. Навежда глава в молитва.

Лорън продължава по-тихо:

— Каза, че ще ме намери. И после ще ме убие.

— И затова искаш да му отмъкнеш парите.

Тя се усмихва.

— Не съм ангел. И никога не съм се правила на ангел. Парите обаче ми трябват. За да се измъкна. Не познаваш съпруга ми. Той е чудовище.

— Но как е възможно? Списание „Пипъл“ го номинира за най-сексапилния мъж на света.

— Не и за мен — казва тя с отнесен тон, сякаш си спомня някои моменти, в които се е държал не чак толкова секси. — Парите ми трябват, за да се отърва от него. Ще ида някъде, може би отново на Изток. Или пък в Париж. Ще започна отначало. Животът е все още пред мен.

— Колко точно искаш да отмъкнеш?

— Не знам. Двайсет милиона?

— O — отвръщам. — Звучи разумно.

— Но той има милиарди…

— Да видим тогава. Аз отмъквам двайсет милиона. И задържам сто бона. Невероятно щедро заплащане.

Тя махва с ръка.

— Добре де. Каква е почтената сума? Имам предвид в твоята… — Замисля се върху думите си. — В твоята област?

— Мисли за мен като за келнер. Нали се сещаш — онзи, който ти носи вечерите в скъпите ресторанти? Колко бакшиш му оставяш?

— Десет процента.

— Стига де. На келнера в „Евиа“.

— Двайсет процента.

— Е, дойдохме си на думата.

— От двайсет милиона долара…

— Точно така.

— Но това са много пари.

— Но пък и вечерята си я бива.

Тя се усмихва. Има големи, идеално равни бели зъби. Сваля очилата си и ги сгъва. Най-после виждам очите й. Сини и жълти, прекрасни като всичко останало.

— Труден си на пазарлъците.

— Не чак толкова — отвръщам. — Това винаги ми е било проблем.

— Ще го направиш ли?

— Знаеш ли, мога да отмъкна парите и да не ти дам нито цент.

— Но тогава не би имал никакъв шанс с мен.

— Шанс ли? За какво?

Погледите ни се срещат и изведнъж осъзнавам, че съм хлътнал по нея.

5

На жаргона на мошениците въдичарят е онзи, който вкарва жертвата в играта. Кара го да налапа стръвта. Обикновено го прави, като заиграва с алчността на мишената, със суетата или с гениталиите му. Или пък и с трите едновременно.

6

Правенето на Голям удар е като изкачване на Еверест. Всичко опира до логистика. Успехът ти няма почти нищо общо с това дали можеш да се катериш — най-важна в случая е подготовката. Започнеш ли изкачването, победата или поражението вече са предрешени. Добре ли е зареден базовият ти лагер? Наел ли си най-добрите шерпи? Здрав ли си? Първокласна ли е екипировката ти? Имаш ли доверие на другарите си, че ще те осигуряват?

Така че преди да отмъкна двайсет милиона долара, трябва да се погрижа нещата в базовия лагер да са безупречни. Не мога да си позволя синът ми да бъде пребит или убит насред номера. Първата ми грижа е да съм сигурен, че Тоби е в безопасност.

Как можете да убедите един гангстер да не убива сина ви? Лесно. Направете го да си заслужава. Първата стъпка е да си уредите среща. В случая с Андрей Сустевич Професора това е най-лесното. Достатъчно е само да позвъня на вратата му.

Сустевич живее в Пасифик Хайтс. Веднъж бе казал на някакъв репортер, че се е установил в Сан Франциско, защото му напомнял за Москва — студен, сив и потискащ. Пътувам нагоре към имението му и си мисля, че едва ли ще съм депресиран, ако живея тук. То е построено от един от железопътните магнати в края на деветнайсети век и оцелява при земетресението и пожара от 1906 г. Заема цял квартал. Къщата е проектирана във викториански стил, с натруфени дървени фронтони, кръгла кула в единия ъгъл и пищна украса. Външната дървена обшивка е боядисана в лимоненожълто — може би за да прогонва депресията, която те наляга, когато живееш в дом с шестнайсет стаи и чудесен изглед към Залива и моста Голдън Гейт.

Паркирам колата си на ъгъла и приближавам къщата пеша. Заобиколена е от градини с подстригани дървета и храсти, оформени като животни — лебед, глиган, слон — все неща, които би пожелал да убиеш или изядеш. Градините са отделени от улицата от черна порта от ковано желязо. Яка мутра с костюм, който му пасва като найлон на кренвирш, стои на пост. Носи деликатни, леки като перце слушалки с микрофон. Подхождат му колкото тиара на щангист.

— Здравейте — казвам. — Идвам да се видя с Андрей Сустевич.

— Имате ли уговорена среща? — Мутрата говори със силен руски акцент.

— Не, но се надявам да бъдете така добър да му предадете, че се казвам Кип Ларго. Аз съм бащата на Тоби Ларго и искам да платя на господин Сустевич един милион долара.

Мъжът кима, сякаш е в реда на нещата да ти цъфне някакъв непознат и да ти предложи един милион долара. Наглася микрофона пред устните си и казва нещо на руски. Чувам имената Кип, Ларго и Тоби, но не съм сигурен дали не вървят с руските думи за „побъркан старец“ и „безнадежден кучи син“.

След малко мутрата маха микрофона от устата си и се обръща към мен.

— Господин Сустевич ще се срещне с вас. Моля, последвайте ме.

Дърпа черната порта и тя се отваря със скърцане. Пристъпвам в градината. От къщата се появява друг руски здравеняк. Има къса руса коса и рамене като конски бутове. Имам чувството, че съм попаднал в „Гимназия на Днепър“ на Голдски.

— Моля, вдигнете ръце — казва русият. Вдигам ръце. Мъжът претърсва ризата ми, гръдния ми кош, кръста. Предпазливо опипва топките ми. Иде ми да му кажа да не се притеснява — тъкмо това оръжие не съм го използвал вече шест години. Уверен, че не нося ютия или бомба в колана си, русият ме въвежда в къщата.

Първата ни спирка е в огромно фоайе с височина два етажа, с редуващи се черни и бели мраморни плочи на пода. Зная, че са италиански, по сто и трийсет долара квадратния метър — два месеца от миналия ми живот, когато бях богат, аз също бях купувал такива. Към втория етаж води грамадно вито стълбище. Горе има балкон, гледащ право към входа.

Русият мъж спира и се обръща към мен.

— Имате ли клетъчен телефон?

Отначало си мисля, че иска да го ползва, може би да проведе личен разговор с Минск или нещо такова. После се сещам. В клетъчните телефони може да се напъха каква ли не електроника. Микрофони, насочващи устройства, камери. Изваждам моторолата си и му я подавам.

— Ще ви я върна, когато си тръгвате — казва той.

Ще ми я върнеш, и още как, мисля си и си спомням двестате долара, които бях платил за телефона по времето, когато беше най-нов модел.

Следвам го в голямата дневна с панорамни прозорци, гледащи към градината, а по-нататък към стръмния склон на хълма и залива на Сан Франциско. През мъглата успявам да различа моста Голдън Гейт.

Русият ми посочва един диван и се маха. Сядам и се заглеждам в стените. Абсолютно бели, покрити с големи платна, напълно неразгадаеми за мен — форми и цветове, черно и бяло, червени петна. Или са произведения на модерното изкуство, или полицейски скици от някакво местопрестъпление.

След няколко минути чувам стъпки зад себе си. Обръщам се и виждам в помещението да влиза мъж на средна възраст — слаб, очилат, с късо подстригана сива коса. Първата ми мисъл е, че наистина прилича на професор и че единствената заплаха от негова страна би могла да е късане на изпита. После се сещам, че той е отговорен за състоянието на сина ми, за счупения му крак и за това, че си бях изкарал акъла.

Мъжът ме приближава с протегната ръка.

— Господин Ларго?

Ставам от дивана, ръкуваме се.

— Каква приятна изненада — със силен руски акцент казва той.

— Живея наблизо — отвръщам. — И реших да отскоча за блинчики и кефир.

Изглежда искрено изненадан — сякаш наистина искам да се подкрепя, а той се е представил като ужасно неучтив домакин.

— О? Желаете ли нещо? Наистина? Чай може би?

— Не — казвам. — Просто се пошегувах.

— Аха. — Прави ми знак да седна, макар че самият той остава прав. — И тъй, да видим. Кой точно сте вие?

Имам чувството, че много добре знае кой съм. Че как иначе. Едва ли един руснак, обсебен до такава степен от мания за сигурност, че настоява да ти опипват топките и да ти конфискуват мобилния телефон, би позволил на напълно непознат да влезе в къщата му без предварителна уговорка, само заради смътното обещание да му бутне един милион.

Аз обаче поемам играта.

— Синът ми се казва Тоби Ларго. Доколкото разбрах, ви дължи известна сума.

Той поклаща глава и размърдва пръсти, сякаш подробности като тази само му досаждат като конски мухи и не му дават мира.

— Много хора ми дължат пари. — Не става ясно дали се извинява, че не познава сина ми, или оплаква обществото като цяло заради некадърността му.

— Синът ми е имал вземане-даване с господин, който работи за вас. Сергей Скалата.

— Сергей… — започва той, но гласът му замлъква. Изглежда объркан. После схваща. — А, не „Скалата“. Сергей Скала.

Произнася го по-скоро като Скеле. С този силен руски акцент не ми се вижда чак толкова нелепо.

— Да — казвам аз. — Сергей Скелет.

Сустевич се обръща към вратата зад него и казва, без да повишава глас:

— Дмитрий.

Русият мъж, който ме е съпроводил дотук, се появява в дневната. Сустевич бързо казва нещо на руски. Чувам думата Сергей.

Русият кима и изчезва.

— Извиках го — обяснява Професора, сякаш съм пълен кретен и не мога да проумея какво става.

След малко се появява друг мъж. Налага ми се да положа сериозни усилия, за да не се разсмея. Кое от видяното е най-безумно? Дали това, че мъжът е облечен в скъп костюм на Армани, макар че фигурата му е като на щангист — толкова широк, колкото и висок? Или пурпурният белег на лицето му — започва от брадичката и завършва на челото, и прилича на евтина апликация за Вси светии? Или пък сцената като цяло — че някакъв руски мафиот с прякор Професора, тих и хилав, обкръжен от стени, на които висят произведения на модерното изкуство, с елегантни очила и дневна с изглед към Залива — е заобиколен от подобни на добичета мутри, сякаш извадени от руски гангстерски филм?

Сергей Скалата, Сергей Скелета или както там го наричат, пристъпва към мен.

— Сергей, този джентълмен е Кий Ларго.

— Кип — обаждам се. — Кип Ларго.

Без да ми обръща внимание, домакинът продължава да говори на Сергей:

— Имал ли си някаква работа със сина му?

Сергей се усмихва и показва ред зъби като на ножовка.

— Да.

Явно има приятни спомени от вчерашната си работна среща със сина ми.

Сустевич се обръща към мен.

— Явно сте прав.

— Радвам се да го чуя.

Сустевич пита нещо Сергей на руски.

— Шейсет хиляди — отговаря огромната горила на английски.

Сустевич кима. Отново казва нещо на руски. Сергей изсумтява и излиза.

— Защо сте тук? — пита ме Сустевич. — Искате да оспорвате дълга ли?

— Не. Сигурен съм, че синът ми ви е задължен. — Не се сдържам — докато говоря, в ума ми прелитат спомени за моментите, когато Тоби ме е разочаровал. Скъсването на изпита по биология, лятното училище, отпадането от университета в Санта Круз, арестуването заради пласиране на трева. — Искам да ви направя делово предложение.

Професорът кима и казва:

— А, бизнес. Идеята като че ли му харесва. — Тогава да излезем в градината.

Повежда ме през дневната. Стъпките му отекват в извисяващия се на шест метра таван. Отваря една плъзгаща се врата и стъпва на тревата. Излизаме в подстриганата градина. Следобедът е хладен и облачен. Следвам го няколко метра и се озовавам лице в лице със слон, оформен от английски чемшир.

— Знаете ли какво е това? — пита ме Сустевич.

Решавам, че ме пита за фигурата.

— Слон?

— Не, имам предвид това. — Той прави широк жест, който обхваща градината, имението, изгледа към Залива. — Знаете ли какво е всичко това?

— Не — казвам. — Какво е?

— Това е резултатът от множеството ми бизнес сделки. Всички до една — благоразумни и мъдри.

— Аха. Разбирам.

— И тъй, какво е деловото ви предложение?

Усещам нечие присъствие зад нас. Обръщам се и с изненада откривам друг едър руснак — този път с коса, черна като водата на Москва река. Следва ни дискретно на десетина метра. И той е с микрофон и слушалки на главата. Не съм го чул да излиза от къщата, нито съм го забелязал в градината, когато излязохме.

— Синът ми ви дължи шейсет хиляди долара. Ще ви ги възстановя, а после ще ви платя и още няколко милиона.

Сега Сустевич има вид на професор, обмислящ някаква новаторска академична теория. Вярно, може и да разтърсва основите на цялата наука, но пък въпреки това трябва да я разгледаме, господа! Лицето му е безизразно; пресмята плюсовете и минусите. Бърка в джоба си и измъква кутия „Марлборо“. Вади цигара и я пали с кибрит. Дръпва си и хвърля все още горящата клечка в тревата. Пламъчето проблясва и умира.

За моя изненада, тъмнокосият руснак се забързва напред, навежда се, взема клечката и се връща на мястото си на десет метра зад нас.

Сустевич забелязва, че наблюдавам всичко това. Изглежда развеселен.

— Виждате ли? Икономика в действие. Сравнително преимущество. Дейвид Рикардо. Повече ме бива да мисля за бизнес от горкия Ховсеп. Макар че не го бива особено и в събирането на клечки от земята. Всъщност — той хвърля мръснишки поглед към тъмнокосата мутра — в това се представя не толкова зле, колкото бих се представил аз. Аз пък използвам по-добре сивото си вещество.

Казва нещо на руски на Ховсеп. Думите му звучат гневно. С уплашена физиономия мутрата се отпуска на четири крака пред Професора и започва да претърсва тревата, сякаш се мъчи да намери изпуснат диамант. Накрая намира каквото търси — мъничък остатък от клечката — само главичката, превърнала се вече в черно въгленче. Показва я на Професора и отново се отдалечава.

— Изумително — отбелязвам.

Сустевич отново се връща на деловото ми предложение.

— И защо е тази щедрост от ваша страна? Защо ви е да ми предлагате милиони отгоре?

— Защото в замяна ще ви помоля за две неща.

— Да — казва той, сякаш е очаквал, че ще кажа нещо подобно. — Икономиката винаги е свързана с някаква размяна, нали така?

— Точно така — казвам. — Както и да е.

Пристъпвам към храст, подстриган във формата на лебед. Възхищавам се на грижливо изпипаните детайли — тънката шия, вдигнатото ляво крило, сякаш чемширът се кани всеки момент да литне. Прокарвам длан по грациозната шия и се обръщам към Сустевич.

— Мисля, че знаете кой съм.

Очаквам Сустевич да отрече и да продължи да се преструва, че съм поредният посетител от улицата. Но той е прекалено отракан за подобна реакция, а и времето му е скъпо.

— Да — признава той. — Вие сте Кип Ларго. Мошеник. Знам всичко за вас.

— В такъв случай ви е известно как свързвам двата края.

— По не по-различен начин от мен самия. Или от Гучи, Стивън Уин или Ралф Лорън. Не съм ли прав? Вземате парите на хората в замяна на илюзии.

— Оценявам милите ви думи — отвръщам, без да съм съвсем сигурен дали наистина целта е била да са мили.

— И тъй, приятелю мошеник, какво искате от мен?

— Онова, което вие искате от мен. Ще ви дам възможност да инвестирате в едно мое… делово начинание.

— Аха.

— В замяна на което ще получите дял от печалбата.

— И за какво точно начинание става въпрос?

— Боя се, че не мога да ви кажа. Само ще спомена, че се очаква възвръщаемостта да е повече от значителна.

Той кима.

— Аха. — Замисля се. — Завчера ми се обадиха по телефона. Един предприемач, инвестиращ сериозно в електронната търговия. Нали се сещате, книги по интернет. Вино по интернет. Обувки по интернет. Играчки по интернет. Интернет, интернет, интернет. Всичко по интернет.

— Аз лично залагам на витамините.

Сустевич не ми обръща внимание.

— Както и да е, предприемачът ми обещаваше минимум трийсет процента годишно.

— Моето предложение е по-добро — бързо казвам аз.

— O?

— Ще удвоя парите ви за два месеца.

— Ще удвоите парите ми? За два месеца? — Той се обръща към Ховсеп, който е все още блед като платно и трепери от кибритеното фиаско. — Ховсеп, чу ли това? Господин Ларго предлага да удвои парите ми за два месеца. Ти би ли инвестирал в подобна сделка?

Руснакът е смутен. Да не би това да е поредният тест? Замисля се какво да отговори. Накрая гласът му прозвучава неуверено, по-скоро като въпрос, отколкото като отговор:

— Не?

— Не? — повтаря Сустевич, сякаш говори на тъп студент. — Не?

— Не — повтаря Ховсеп. Знам какво си мисли — че при хора като Сустевич увереността в отговора е по-важна от самия отговор. Затова Ховсеп повтаря, като се мъчи да звучи убедително: — Казвам — не инвестирайте в това начинание.

— Не ли? — отново пита Сустевич, повишава тон. — Ела тук. — Прави знак на тъмнокосия руснак да приближи. Ховсеп тръгва уплашено към него.

Професора приближава лицето си на сантиметри от неговото.

— Значи не би инвестирал в сделка, обещаваща да удвои парите ти за два месеца?

— Ами… — Ховсеп отново изглежда несигурен. — Може пък и да го направя.

Грешка. С изненадваща бързина Професора замахва и го зашлевява. Чува се силен плясък.

— Ти да не си идиот? — пита Професора. — Наистина ли не би инвестирал в начинание, което да удвои парите ти за два месеца? Не разбираш ли? Това са шестстотин процента годишна възвръщаемост!

— Да — казва Ховсеп. На бузата му пламва голям червен отпечатък от длан. — Сега разбирам.

— Уф — с отвращение изсумтява Сустевич. — Махай се. Ето защо ти събираш клечките, а аз мисля.

— Да — съгласява се Ховсеп. Явно изпитва облекчение, че му е позволено да се разкара. Отдалечава се като нервен придворен, мъчещ се да стои по-надалеч от обезумелия си крал.

— Трябва да му простите — извинително се обръща Сустевич към мен. — Много е тъп.

— Но пък се справя с кибритените клечки — подхвърлям.

Сустевич отново се настройва на работна вълна.

— Каква сума искате да инвестирам във вашето начинание?

Макар да знам отговора, предпочитам да се престоря, че го обмислям на глас.

— Ами, да видим. В общи линии, нуждая се от стартов капитал. За един удар. Нали разбирате — отваряне на офис, информационна инфраструктура, узаконяване и счетоводство. Трябва да наема десетина души. И, разбира се, да не забравяме луксозната яхта, на която съм хвърлил око.

Сустевич ме поглежда.

— Сериозно?

Явно чувството ми за хумор се губи някъде при превода.

— Не, просто се шегувах — казвам аз. — За яхтата.

— И тъй, колко? — пита Сустевич.

— Шест милиона.

— И ще ми върнете дванайсет?

— Разбира се.

— Чудесно — казва Сустевич. Очите му се стрелкат към Залива, мисълта му вече е някъде другаде. — Мразя това време. Непрекъснато е сиво.

— Чудесно ли? — питам. Бързото приемане на условията ми ме кара да съжалявам, че не съм поискал повече.

— Да, да — казва той и размърдва пръсти. — А какво е второто ви искане?

Толкова съм изненадан от скоростта, с която се развиват нещата, че отначало нямам представа какво има предвид.

— Казахте, че имате две искания — напомня ми Сустевич. — За да правим бизнес заедно.

— А, да. Е, едното са парите. Второто е синът ми. Искам да оставите Тоби на мира, докато работим заедно.

— Разбирам.

— Значи се споразумяхме?

— Да — казва той. — Това ли е всичко?

Кимам.

— Дмитрий — тихо казва той, сякаш човекът му стои непосредствено до нас.

За мое изумление, след секунда Дмитрий излиза от къщата и закрачва през тревата към нас.

— Ще инвестираме шест милиона долара в новото начинание на господин Ларго — информира го Сустевич.

— Да, Професоре — казва Дмитрий.

— И ще кажеш на Сергей да остави сина на господин Ларго на мира.

— Да, Професоре.

Сустевич се обръща към мен.

— Когато сте готов, се обадете на Дмитрий да прехвърли парите. Ще ви помоля да си откриете сметка в Севернокалифорнийска банка. Имам добри отношения с тях.

Имам чувството, че тези отношения включват плащания на висши ръководители да заобикалят законите за пране на пари и поощрения за мениджърите да бърникат в софтуера, който регистрира подозрителни банкови операции. Възхищавам се на дързостта на Професора.

— Дмитрий — казва той.

— Да, Професоре?

Сустевич говори небрежно като туристически агент, описващ евентуален еднодневен маршрут.

— Ако след два месеца господин Ларго не прехвърли в нашата сметка дванайсет милиона долара, ще го убиеш. Сина му също.

— Как, Професоре? — пита Дмитрий.

— Както ти се хареса.

Дмитрий се усмихва.

Сустевич се замисля за момент. Изведнъж прищевките на шефа си казват своето.

— Не — казва той, зачерквайки идеята както ти се хареса. — Ще използваш киселина.

— Да, Професоре.

Дмитрий изглежда разочарован. Не съм сигурен дали защото използването на киселина е неприятно и мръсно, или защото нареждането спъва творческите му пориви.

— Работата с вас е истинско удоволствие — казва ми Сустевич.

— За мен също — отвръщам. През цялото време обаче си мисля да не забравя клетъчния си телефон на излизане.

7

Тръгвам си от Сустевич и поемам по I-280 извън града. Магистралата се вие между хълмовете, пресича обрасли с хвойна дерета и сини езера. Завоите са леки, гледките — живописни. Малцина знаят, че пътят следва с картографска точност разлома Сан Андреас. Буквално промушваме колите си през тесния канал между двете тектонични плочи. От двете ви страни има древен подводен континент, чиято площ е по-огромна от цяла Северна Америка; и от двете страни земята е хваната като руло сатен на гвоздейче, опъната до краен предел и мъчеща се да се откъсне и да попадне на естественото си място — върху вас. Осъзнавам го всеки път, когато пътувам по магистралата; това е потвърждение и на теорията ми за живота — че красотата винаги крие нещо, че всичко, на което се наслаждавате, си има своята скрита цена.

Пътувам на юг с шест милиона долара, финансиращи замисъла ми, усещам как играта вече е в ход и ефектът от това е чисто психологически — пулсът ми се ускорява, дишането ми става по-дълбоко. Чувствам се като спринтьор преди старта — реакциите ми са неволни, но не и нежелани. Знам, че съм обречен, че начинанието е обречено на провал. Но пък, от друга страна, колко още години мога да работя в химическото чистене? Още колко сака и ризи мога да сваля от механизираните закачалки, колко петна от спагети ще отбележа най-грижливо с флуоресцентна лента? Утре ще звънна на Имелда и ще й кажа, че трябва да напусна, че семейните задължения ме карат да насоча вниманието си другаде. Тя ще цъкне с език и ще каже с разбиране: „Кип, миличък, какви ги вършиш? Нима не знаеш докъде ще те отведе това?“ И няма да имам какво да й отговоря, защото ще е права. Ако съм късметлия, това ще ме отведе обратно в затвора. Или пък до по-ранна смърт, отколкото съм запланувал.

Само че не виждам никаква друга възможност. Синът ми се нуждае от мен. Без помощта ми ще е мъртъв. В един миг на просветление осъзнавам, че ситуацията ми не е уникална. Че всички пътища, по които поемаме, са начертани предварително от взети преди години решения — понякога преди още да се родим; че изборите, които уж правим, всъщност не са никакви избори. Участта ми да се озова в Ломпок с две присъди е била определена в деня, в който съм се родил като син на Карлос Ларго — дребен мошеник и фалшификатор, дистанциран от и предубеден към собствения си син, защото неговият баща се е държал по същия начин със самия него. И така ми е писано или да повторя грешките му, или да потърся изкупление за тях — като вляза в ада заради собствения си син.

Решавам, че болката ще спре с мен. Ще потърся изкупление за всички ни.

От Пало Алто се пътува право по 1-280 до Санд Хил Роуд. Може би именно затова избирам този път — не заради гледките към деретата, а защото знам, че минава на стотина метра от Станфордската болница, в която лежи Тоби.

Паркирам в подземния гараж (днес случаят не е спешен) и се издигам горе, за да прибера сина си. Докторите казаха, че ще може да си тръгне днес следобед.

Разбира се, ще му предложа апартамента си — дори леглото си, защото не може да спи на пода със счупен крак и две пукнати ребра. Ще е малко трудно да се грижа за него — да му помагам с тоалетната, да го храня и да го занимавам с нещо, а в същото време да замислям как да изпържа Ед Нейпиър. Въпреки това не губя кураж. След като изтръгнах от Професора обещание, че Тоби ще е в безопасност поне за известно време, и за двама ни няма да е зле да сме близо един до друг. С нетърпение очаквам шанса отново да бъда баща.

Асансьорът стига до първия етаж. Вратата му е до секцията на сестрите. Поемам към стаята, където вчера бе Тоби, но един санитар ме спира.

— Мога ли да ви помогна?

— Дошъл съм за сина си. Тоби Ларго. Настанен е в сто и осма.

— Тоби Ларго ли? — повтаря санитарят. — Той си тръгна.

Поглеждам го. Санитарят отново проверява в компютъра и трака с клавиатурата.

— Да — потвърждава. — Изписан е преди час.

— Изписан? Нима може да ходи?

— Майка му дойде.

Проклетата Силия. Отново свършвам черната работа — отивам в бърлогата на руски престъпен бос, измъквам му обещание да не закача сина ми, залагам живота си като застраховка, а Силия обира лаврите, като се промъква в последния момент в болницата и отмъква Тоби, за да го прибере триумфиращо у дома.

Явно яростта ми е проличала, защото санитарят пита:

— Господин Ларго, добре ли сте?

Опитвам се да се усмихна.

— Добре съм. Явно сме се разминали.

— Сигурно вече са вкъщи и ви чакат — казва санитарят. Опитва се да ми бъде от помощ, но за съжаление е прав само наполовина. Наистина са си вкъщи, но не ме чакат.

— Благодаря ви.

Поемам обратно към Санд Хил. Не бива да мисля за Тоби и Силия. Чакат ме маса други задачи. Трябва да се обадя в работата и да кажа, че напускам; да започна да планирам удара, да събирам екип; да обмисля различни сценарии, контрасценарии, алтернативи и контраалтернативи. Но мисълта не ми дава покой. На път съм да се откажа от всичко, от нормалността и скуката, за които толкова много мечтаех, и най-малкото се надявах поне на едно благодаря.

Изваждам моторолата от якето си и набирам номера на Силия. Телефонът иззвънява четири пъти, след което се включва секретарят.

— Домът на Силия и Карл — казва гласът й. — В момента ни няма, но можете да ни оставите съобщение.

Изненадвам се, когато чувам името на мъжа. От доста време не съм й се обаждал и нямам никаква представа, че излиза с някого, да не говорим за съвместен живот. Опитвам се да си представя как Тоби ще приеме всичко това — да бъде изоставен на дивана, докато майка му се чука с някакъв непознат в съседната стая.

Затварям, без да оставя съобщение. Хрумва ми друга мисъл. Че вършенето на каквото трябва е само по себе си награда и че не бива да очаквам похвали и благодарности за него.

Замислям се за миг върху това и накрая решавам, че въпреки това не би им станало нищо, ако решат да звъннат.

8

Нека ви обясня как се прави номерът Банков инспектор.

Първо си намирате жертва. Колкото по-възрастна, толкова по-добре, но почти всеки би могъл да ви свърши работа. Важното е да живее сама. Така че вдовците и вдовиците са добре дошли — хора без приятели и семейство, толкова самотни, че непознат глас по телефона е едно чудесно разнообразяване на мизерния им живот.

След като си намерите жертвата, трябва да съберете информация. Трябва ви номер на банкова сметка, а може би и извлечение на последните банкови преводи. За целта не е нужно да сте технически гений. Просто издебвате удобен момент, отваряте пощенските кутии и търсите пликове от банките.

Един хубав трик — разбивате ключалката на вратата към пощенските кутии. Обикновено ще са нужни поне два дни, преди хазяинът да се усети и да я поправи. Върнете се след следващата доставка на пощата. Ще се почувствате като наркоман в аптечен склад. Оглеждайте се за пликове от Американската асоциация на пенсионерите.

Намерите ли банково извлечение, адресирано до вдовица или вдовец, вземете го. Направете си копие на съдържанието. Запечатайте отново плика. Върнете го на жертвата си.

Изчакайте една седмица.

Сега започва веселата част. Обаждате се на жертвата по телефона. Представяте се, да кажем, като Франк Марли, банков инспектор от Уелс Фарго (или която там е банката на жертвата). Казвате нещо от рода на:

— Господин Джоунс, имаме една малко неудобна ситуация в Уелс Фарго. Подозираме, че една от касиерките ни е недобросъвестна. Откраднала е пари от няколко банкови сметки, в това число и от вашата.

— Боже мой! — ще възкликне жертвата. — Колко е задигнала?

— Момент да проверя — отвръщате вие. — Но преди това имате ли нещо против да потвърдите самоличността си? Следната информация говори ли ви нещо?

И повтаряте на жертвата си цялата банкова информация, която сте откраднали от нея.

— Банковата ви сметка е 444–555, нали така? Внесли сте шестстотин седемдесет и пет долара на трети март, вярно ли е? И сте изтеглили четиристотин на петнайсети март, прав ли съм?

— Ами да — ще отвърне жертвата.

— А, точно от това се страхувах. Изглежда, наистина имаме проблем. Касиерката е завлякла сто долара от сметката ви по време на последното теглене. Общо е откраднала около две хиляди само от вас, от началото на миналата година.

— И таз добра! — ще се ядоса жертвата. — Как е възможно да не съм забелязал?

Подминете въпроса.

— Господин Джоунс, нуждаем се от помощта ви. Искаме да хванем касиерката в момента на кражба. Това ще ни помогне по-бързо да ви върнем парите. Освен това смятам за редно да ви уведомя, че Уелс Фарго ще ви предложи награда от хиляда долара за помощта ви за изобличаването на престъплението.

Жертвата вече е изиграна идеално — ядосана, че е обрана, и развълнувана от перспективата да гушне награда от хиляда долара.

— Какво трябва да направя? — ще попита.

— Съвсем просто е. Имаме някои подозрения как точно касиерката краде от клиентите, но се нуждаем от потвърждение. Както знаете, банката се наблюдава от вътрешна система камери. Ще се наложи много внимателно да прегледаме записите. Ще ви помоля да посетите вашия клон днес в един следобед и да изтеглите четири хиляди в стодоларови банкноти. Много е важно да не докосвате банкнотите. Помолете касиерката да ги сложи в плик вместо вас.

— Ясно — ще каже жертвата.

— И тук идва важната част. Не знам колко точно служители в клона са замесени в схемата. Ето защо не бива да споменавате нито дума на никого. Изпуснете ли се пред някой, може да провалите цялото разследване.

— Добре — ще отвърне господин Джоунс.

— След като изтеглите сумата, банкнотите трябва да се проверят. Идете на паркинга зад Кмарт. Там ще ви чака партньорът ми, инспектор Сам Смит, който ще провери плика. Разбирате ли ме?

— Ами… да — ще каже господин Джоунс.

В един часа пращате съучастника си на паркинга зад Кмарт. „Сам Смит“ ще спре до жертвата и ще се качи в колата му. Ще извади визитка, на която ще пише нещо от сорта на „Сам Смит, Отдел за вътрешен контрол, Уелс Фарго“.

— Добре се представихте — ще каже и ще поиска плика с парите.

Ще провери съдържанието му. Ще запише най-добросъвестно серийните номера на всяка банкнота върху лист с щампа „Следователски протокол“.

После ще напише разписка за четири хиляди долара и ще я даде на жертвата.

— Пазете я — ще каже. — След края на разследването ще ви върнем парите, плюс още хиляда долара за причиненото неудобство. Само не губете разписката.

— Добре — ще каже жертвата. — А сега какво?

— А сега се прибирате вкъщи и се държите, сякаш не се е случило нищо. Ще ви се обадим довечера да ви кажем как върви разследването. Ще ви помоля само едно нещо, господин Джоунс — не казвайте нито дума на никого. Разследването беше дълго и трудно. Разчуе ли се сега, всичко ще иде по дяволите.

— Разбирам — ще каже господин Джоунс.

Жертвата би могла да се използва още два-три пъти. Искате ли да измъкнете още пари? Обадете му се отново довечера като господин Марли, банков инспектор. Поздравете го за добре свършената работа. Кажете му, че благодарение на него банката и полицията са съкратили списъка на заподозрени касиерки до две или три. Нужни са само още две — или три — тегления, за да се установи със сигурност самоличността на крадлата.

Уредете изтеглянията и срещите със Сам Смит.

Веднага щом измъкнете всичко, с което смятате, че разполага жертвата, или когато се обади чувството ви за мярка, изчезнете за няколко седмици. А по-нататък можете да се върнете за един още по-голям удар.

9

Вечерта ми започва с позвъняване на Питър Рум, програмиста ми. Питър е изненадан да чуе гласа ми. Толкова време съм го отбягвал поради невъзможност да му платя за труда върху MrVitamin.com, че неочакваното ми обаждане се приема едва ли не като посещение на архангел Гавраил.

— Кип? — казва той. — Защо се обаждаш?

— Дължа ти пари — казвам. — Ще ги имам след няколко дни.

— Не, не е чак толкова важно — казва той. Питър е член на елитната каста програмисти в Силициевата долина. За разлика от събратята си, които имат постоянни места в различните компании, тези компютърни десантници скачат от задача на задача и винаги се наемат на временна работа — използват се като скъпа бойна сила, за да спасят някой провалящ се проект, да помогнат за спазването на невъзможни крайни срокове или да пренапишат някоя програма след ужасно сгрешена версия. Това означава необичайно високи тарифи — по двеста-триста долара на час — и понякога си имат агенти като професионалните атлети, чиято работа е да продадат услугите на подопечните си на онзи, който предлага най-добрата цена.

Тези временни работи продължават около месец, понякога два, най-много три — след което програмистите изчезват от реалния делови свят с чекове за половин година работа, за да сърфират на Оаху, да правят преходи в Непал или просто да стоят и да се друсат в апартаментите си в Пало Алто, докато парите не станат на привършване и те не бъдат принудени въпреки нежеланието си да се захванат с поредната задача и всичко да започне отначало.

Обажданията на Питър с надеждата да си прибере няколкото хиляди долара, които му дължа за MrVitamin.com, започнаха преди три седмици. Подозирам, че горе-долу по същото време авоарите му са започнали да се изчерпват и опитваше всичко — дори такива празни надежди като издължаването от моя страна — само и само да отложи работата с някой и друг месец.

А ето че когато му се обаждам и предлагам да си платя, той изведнъж губи интерес. Което означава, че се е хванал на нова работа.

— Не е чак толкова важно, Кип — казва ми. — Когато можеш, тогава.

Неочакваната му отсрочка е лоша новина за мен и за плановете ми. Искам го гладен.

— Знаеш, че държа на думата си. Длъжник съм ти и съм готов да платя. — Всъщност почти готов, мислено се поправям. След няколко дни, веднага щом разполагам с парите на Сустевич. — Освен това искам да се видим. Имам нов проект. Трябва ми съвет от теб.

— Хм — отвръща той. — Няма да стане. Току-що се хванах с нова задача. Чувал ли си за фирмата, в която постъпи Линус? Строго секретната? Която ще започне дейност след три месеца?

— Да, разбира се — лъжа аз.

— Е, няма да го направят — казва Питър, сякаш информацията ще ми хареса.

— Не думай.

— Както и да е, сключих договор с тях до края на септември. Няма ме на пазара.

— Добре. Всъщност нямах намерение да те наемам. Работата не е съвсем… — Оставям гласа ми да замлъкне. После добавям по-тихо и многозначително: — кашер.

— Майтапиш се.

— Просто се нуждаех от съвет. Това е всичко. Може би ще можеш да ме насочиш в правилната посока. По отношение на техниката.

Намекът за нещо незаконно разпалва любопитството му. Питър е прекарал целия си живот пред екрана в писане на код. Най-незаконното нещо, което е правил, е цигара марихуана колкото саксофон. Аз съм единствената му тънка връзка с един мрачен и вълнуващ свят. Подозирам, че използва името ми всеки път, когато иска да впечатли някое момиче. „Чували ли сте за онзи пич от „Диетично тесте“? — пита той в депресиращите барове, които посещава. — Онзи, който влезе в пандиза? Работих за него няколко години. На практика бяхме партньори“.

— Можем да се срещнем — казва ми Питър, малко по-развълнувано от очакваното.

— Сигурен ли си? Нали си започнал нова работа…

— Добре де, нали е само среща? Нали искаш само да те посъветвам нещо?

— Да.

— Какво ще кажеш след час да се видим в „При Зот“?

„При Зот“ е бар между Пало Алто и нищото. Съвсем буквално. На края на града има неусвоена земя, която не е нито на Пало Алто, нито на намиращия се наблизо Портола Вали. Представлява тревиста ивица, минаваща покрай подножието на планината, и е обявена за резерват под опеката на щата. Строителството е абсолютно забранено, не може дори да се прокара пътека или да се вдигне ограда. Малкото постройки са останали от времето преди фанатичните природозащитни закони от Сакраменто отпреди двайсет години. На стотици метри от „При Зот“ не може да се види нищо друго.

Заведението първоначално е било конюшня. По време на Сухия режим тя била купена от фамилията Дзотератели и превърната в кръчма, обслужваща студенти от Станфорд. В епохата, когато новопристигащите италиански имигранти били смятани за мръсни и опасни, а езикът им за безнадеждно екзотичен, белокожите синове на железопътните магнати, учещи в Станфорд, съкратили името на новото си убежище на „При Зот“. Фирмата се запазила през поколенията, както и самият бар — днес той изглежда точно такъв, какъвто е бил и през осемдесетте години на деветнайсети век. Още можете да намерите ясли и коневръз за коня си при входа. Вътре бетонният под е покрит с шума, клонки и кал.

Тази вечер барът е пълен със станфордски типове, натъпкани в сепаретата и следящи играта на Гигантите на телевизора зад бара. Питър Рум ме чака в един ъгъл. Има дълга червена коса, стигаща до средата на гърба му и прибрана на опашка. Луничав е, с големи бели зъби като на заек. Облечен е в черна тениска с надпис „Воин на Кода“. От самото начало знам, че е идеален за целта. Не можеш да извозиш хора като него.

Той ме забелязва и ми маха с ръка. Сядам в сепарето срещу него. Поздравяваме се, като чукваме юмруци.

— Кип, мой човек — казва той. Виждам, че вече си е взел бира.

— Искаш ли бира? — питам въпреки това с тайната надежда, че срещата може да ми се размине само с едно черпене от моя страна. Имам само петнайсет долара в джоба и трябва да изкарам с тях, докато не си отворя нова сметка, в която Сустевич да прехвърли началния капитал.

— Не, вече си имам.

— Добре — казвам. — Задръж малко.

Ставам и отивам до бара. В „При Зот“ барманът е и готвач. От едната му страна са кранчетата за бира, а от другата се пекат и пържат хамбургери. Той е мъж на средна възраст, с мазна престилка на тлъстото шкембе. Петната по престилката са с формата на пръсти. Подозирам, че не я сваля при посещенията си в тоалетната.

Въпреки това внезапно изпитвам глад. От сутринта не съм слагал нищо в устата си. И тъй като не се налага да черпя Питър, решавам да се охарча. Поръчвам си чийзбъргър и „Анкор Стийм“.

— Искаш ли и пържени картофки? — пита барманът.

— Допълнително ли се плащат?

— Петдесет цента.

— Не, благодаря.

Връщам се при Питър с бирата си и хартийка, срещу която по-късно ще мога да си взема сандвича. Виждам го, че й хвърля око.

— Искаш ли сандвич? — питам го.

— Май не.

Решавам да сменя темата.

— Е, благодаря, че се съгласи да се видим.

— Че как иначе. Какво става? Как я караш? След… сещаш се.

Има предвид затвора.

— Карам я някак.

— Как върви MrVitamin? Идеята е страхотна.

— Добра е — съгласявам се и се замислям. — Е, но не чак толкова, колкото се надявах.

— Продаваш ли по нещо?

— По едно-две шишенца на ден.

— Е, все пак е някакво начало — окуражава ме Питър.

Помислям си, че е добро начало. Обратно към Ломпок.

— Да — отвръщам. — Сигурно.

— Възхищавам ти се. Че започваш отначало.

Когато се запознахме — преди шест години, — Питър тъкмо завършваше първи курс в Станфорд, живееше в общежитие с хартиен глобус около крушката на тавана, а аз бях преуспяващ предприемач, изкарвах по един милион месечно и живеех в къща стил Тюдор с четири спални в Професърсвил. Тогава окуражаването беше моя работа. Сега ролите ни са се разменили. Той може да си осигури шестцифрен доход за всеки ден, през който реши да работи. Моят живот се състои в опити да избегна долавянето на телесни миризми, когато някой ми подаде дрехите си.

— Трудно е да започнеш отначало — казвам.

Иска ми се да положа малко усилие и да му обясня защо се каня да започна нов удар. Да обясня как не можеш да избягаш от съдбата си, как не можеш да избираш собствената си природа, как целият ти живот е предопределен още в деня, в който се появяваш на бял свят. Но най-доброто, което успявам да изтърся, е:

— Накъдето и да тръгнеш, пак попадаш в същата кочина.

Звучи като куца, вдъхновена от злоупотреба с трева философия. Нещо, с което Питър е добре запознат.

— Да — съгласява се той. — На кого го казваш.

— Както и да е, тъкмо затова искам да поговорим. Трябва ми съвет.

— Готово.

— Първо обаче искам да ми дадеш думата си. Всичко казано си остава между нас.

— Естествено.

Питър се опитва да запази безгрижна физиономия, но не може да скрие възбудата си. Навежда се напред; кожата около очите му се опъва.

— Мисля да се опитам да изкарам малко пари.

— Парите са хубаво нещо — отбелязва Питър.

— Не, искам да кажа, че смятам да ги взема. Да взема парите на някого.

— Законно ли е?

Поглеждам го намръщено. Питър бързо осъзнава глупостта на въпроса си.

— Чии пари?

— На един много лош тип.

— Кой е той?

Подминавам въпроса му.

— Така че се опитвам да намеря помощници. Мислех си, че сигурно познаваш някой от твоя бранш, който познава този-онзи.

— По-точно?

— Компютърджии. Хора, способни да говорят по въпросите на… сигурността.

— Хакери ли имаш предвид?

— Е, тъкмо там е работата. Не е нужно да хакват. Нито пък да правят нещо незаконно. Достатъчно е само да се преструват. Да говорят майсторски. Да се държат като хакери. Става въпрос по-скоро за роля, отколкото за нещо друго.

Това е най-критичната част от историята — да му обясня, че неговата работа не включва нищо откровено незаконно. Хора като Питър все още говорят с родителите си веднъж или два пъти седмично. Трябва да ги убедиш, че никога няма да им се наложи да обясняват нещо неприятно — като например защо са се съгласили да се въвлекат в незаконна схема, заради която ще се озоват зад решетките. Дотук всичко, което съм казал на Питър, може да се обясни с едно съвсем кратко извинително обаждане. „Мамо, тате, той ми каза, че няма да върша нищо незаконно. Каза, че всичко било само роля“.

— За какво точно става въпрос? — пита той. — За нещо от рода на „Диетично тесте“ ли?

— О, не — бързо отвръщам. Искам да изхвърля „Диетично тесте“ от ума на Питър. Свързва го — за съжаление, напълно основателно — с петгодишното ми лежане в затвора. — Няма нищо общо с „Диетично тесте“. Онова беше ужасна идея.

Смешното при „Диетично тесте“ бе, че изобщо не го бях замислил като удар. Просто се опитвах да започна законен бизнес. Имах желание да успея в честно начинание, каквото и да е то — и така се стигна до падението ми. Мошеничеството е много по-лесно — и много по-малко рисковано. Започваш удара си с план — с точна и непроменима стратегия — и с път за бягство. Следваш плана неотклонно. Правенето на неща според закона е много по-трудна работа. Винаги има изкушения — да направиш нещо повече, да платиш по-малко, да стигнеш до ръба на правилата. Липсва ли план, човешката природа поема нещата в свои ръце.

Но всичко това е прекалено много, за да го обяснявам на Питър.

— „Диетично тесте“ беше грешка, защото представляваше постоянно начинание — обяснявам. — А сегашната работа ще продължи максимум месец и половина. И дотук. Всичко ще се потули, преди някой да успее да се усети.

— Ясно — казва Питър и се замисля. — Мисля, че познавам едни хора.

— Трябва да са добри. Да може да им се има доверие. Естествено и парите ще са добри, така че трябва да си ги заслужат.

— За колко пари става дума? — пита Питър, мъчи се да изглежда незаинтересован.

— За компютърджиите ли? Не знам. Може би един милион.

— Един милион?

Преструвам се, че съм го разбрал погрешно — че протестира срещу малкото заплащане.

— Е, все пак става дума само за месец и нещо.

— Ясно — казва Питър.

Вдигам очи и забелязвам, че барманът с мазната престилка е застанал до нас. В ръцете му има картонена чиния с чийзбургер.

— Заповядай — казва той и я плъзга по масата.

— Благодаря — отвръщам.

Барманът кима към почти празната чаша на Питър и пита:

— Още една?

Питър още си мисли за милиона и за шанса да се въвлече в моя вълнуващ свят — при това със съвсем малък риск за самия него. Не бърза да отговаря.

Знам, че имам още пет долара в джоба и че става все по-вероятно Питър да налапа примамката. Значи мога да си позволя да съм щедър.

— Да, още една бира за него. Аз черпя.

Барманът кима и се отдалечава.

— Както и да е — казвам. — Засега не искам да те притискам с никакви имена и телефони. Може би е по-добре да се прибереш и да помислиш добре. Поразпитай тук-там. Само гледай да не издаваш подробности.

— Добре.

Питър е забил поглед в масата. Явно се бори с разкъсващите го емоции. Засегнат е, че не го каня да се включи лично; възбуден е от перспективата да участва в начинанието ми; срам го е да се самокандидатира; страх го е от последиците.

Натискам още повече.

— Жалко, че не можеш да участваш — казвам и отхапвам от сандвича. — Щеше да си идеален — добавям с пълна уста.

— Защо да не мога да участвам?

— Нали имаш друга задача.

— Да де, но все пак… — Замисля се. — Едва съм започнал. Мога да напусна.

— Освен това, Питър, не искам да те въвличам в подобни неща. — Посочвам с брадичка тениската му. — Ти си воин на кода.

— Така е, но мога да се справя.

— Работата е, че не става въпрос само за роля — казвам безжалостно. — Човекът трябва да може да програмира. Ще ми е нужен доста впечатляващ софтуер. При това бързо. Трябва да излъжем някои доста хитри типове. За целта ми трябва комбинация от умения. Роля, програмиране, премисляне на стъпките.

— Мога да се справя, Кип — казва той. — Наистина мога.

— Не знам, Питър. Нямах предвид точно теб.

— Аз ще го направя.

— Знаеш ли, има вероятност… — започвам. Оставям изречението недовършено. Но той много добре разбира какво имам предвид.

— Че нещо може да се издъни — довършва и кима. — Знам.

— Има елемент на опасност.

Реверанс към собствената ми съвест. В моя свят тези четири думи се окачествяват като Чистосърдечно признание.

— Знам — повтаря Питър.

— Но пък парите са цял милион — казвам. — За теб, или за който се навие да го направи.

— Аз ще го направя — повтаря той.

— Само че влезеш ли, оставаш докрай. Решиш ли да се измъкнеш, ще издъниш много народ. В това число и мен.

— Вътре съм.

— Наистина ли разбираш с какво се захващаш?

Питър се усмихва за първи път за тази вечер. Изпитва облекчение, че му позволявам да участва.

— Честно казано, не — признава си.

Възхищавам се на честността му. Трябва да поработя върху това — и да я избия от главата му.

— Добре — казвам му. — Вътре си.

В този момент пристига бирата и последните ми пет долара се прощават с джоба ми.

В десет вечерта най-сетне успявам да се свържа с Тоби и Силия. Намирам се в апартамента си и гледам повторенията на стария сериал „Бар „Наздраве“, — прекалено е гръмогласен заради липсващото копче на дистанционното. Лежа на дивана, набирам номера на Силия веднъж на всеки десет минути и затварям, когато я чувам да обяснява, че двамата с Карл не са у дома, така че, ако обичам, да оставя съобщение.

Чудя се къде ли може да са отишли. Ако я е грижа за Тоби с неговите счупени ребра и крак, не би трябвало да е много далеч. И въпреки това не отговаря през последните осем часа.

Вдига телефона чак на десетото ми обаждане.

— Ало?

— Здрасти, аз съм. — Внезапно си давам сметка, че осем години след развода ни означава, че следва да се представя по-подробно. — Кип.

— Звънял ли си преди това?

— Не.

— В момента гледам списъка на позвъняванията. Обаждал си се… — Тя прави пауза. Представям си я как се навежда и наднича в сатанинското екранче с изписаните номера. — Господи, Кип. Девет пъти!

Проклинам съвременните технологии, които в похода си към съвършеното човечество са елиминирали малодушието и лицемерието като приложими стратегии. Решавам да мина в настъпление.

— Ти къде беше?

— Никъде. Тук. Почивах.

— Той там ли е?

— Кой?

Когато попитах, дори аз не бях сигурен кого точно имам предвид — Тоби или Карл.

— Как кой? Тоби.

— Разбира се. В момента е на перкодан. Упоен е.

Помислям си, че да предпишеш перкодан на Тоби е все едно да помолиш взломаджия да пази ключа за сейфа ти. Добра идея на концептуално ниво, лоша на практика.

От екрана на телевизора Сам — барманът, бивш алкохолик и сексуален маниак — пуска някакъв замазващ лаф. Цяла Средна Америка се смее разбиращо.

— Какъв е този шум? — раздразнено пита Силия. — От телевизора ли е?

— Заради копчето за звука е — обяснявам. — Липсва.

— Много е високо.

— Да, трябваше да го оправя. — Иде ми да добавя „само ако жена ми не ме бе довела до банкрут“. Но вместо това казвам: — Просто не ми остава време.

— Какво искаш, Кип?

— Просто да поговоря с Тоби.

— В момента спи. Трябва ли да го будя?

— Не, по-добре недей. — Замислям се. — Обаждам се да разбера дали иска да остане при мен. Докато се възстанови.

— Искаш да живее при теб? — Гласът й звучи изненадано.

— Разбира се — отвръщам. „Предполагам. Може би“. — Ще спя на дивана. Той може да използва леглото ми.

Въпреки появилата се възможност Силия не споделя информация за настаняването в собствената й внушителна къща в Сан Хосе. Може би Тоби има собствена спалня в съседство със стаята на майка му и Карл?

— Е, питай го него — отвръща тя. — Ще ти звънне, когато се събуди.

— Добре.

— А сега отивам да спя — казва Силия. Това не е споделяне на интимни подробности. А предупреждение да не я будя.

— Хубаво.

Мисля, че се кани да затвори. После тя казва нещо напълно неочаквано:

— Радвам се, че те видях вчера. Доста време мина.

— Да — отвръщам. — Жалко, че беше по такъв повод.

— Но той ще се оправи.

— Да — повтарям.

Следва дълго мълчание. И двамата мислим за сина ни.

— Лека нощ, Кип — казва Силия.

— Лека нощ.

Затварям и с изненада откривам, че за един кратък момент тя ми липсва.

10

А сега да завърша с номера Банков инспектор.

Ако сте следвали инструкциите ми дотук, вече сте съдрали десетина хиляди от жертвата си. След като банковите инспектори господин Марли и господин Смит изчезнат от лицето на земята, жертвата ще се усети, че е била измамена. Може дори да се обади на ченгетата, които ще кимат съчувствено, докато записват показанията, след което ще тикнат досието в някой забутан шкаф (няма насилие + няма надежда за намиране на престъпника = няма разследване).

Възможно е обаче жертвата да не съобщи за престъплението. Това е преимуществото при подобни удари. Жертвите рядко споделят, че са били обрани. Във вашия случай господин Джоунс се чувства засрамен. Колко пъти само старецът е чувал от децата си, че е прекалено доверчив, че не може да се оправя със собствените си пари, че е лесна плячка? Това само ще потвърди страховете на младите. Може би ако разберат, че старецът е бил изпържен, ще го обявят за неспособен да се грижи за себе си, ще го пратят в старчески дом и ще го лишат от финансовата му независимост.

Независимо дали ще съобщи за престъплението, или не, старецът ще се чувства нещастен. Как е възможно да е толкова тъп? Ще бъде обсебен от измамата. Ще започне да мечтае за отмъщение. „Само да можех да се докопам до тия мръсници! — ще си мисли. — Само полицията да можеше да ги пипне…“

Тогава се включвате отново. Най-доброто време — около два месеца след първия удар. Сега ще устроите Завръщането на значката. Ето как става това.

На вратата на жертвата се чука. Лицето е ново — на някой, когото не е виждал дотогава. Непознатият се представя като детектив Томас. За да докаже, че е полицай, размахва голяма блестяща златна значка.

Казва, че има страхотна новина за господин Джоунс. Може ли да влезе?

След като се озовава вътре, разкрива новината.

— Заловихме двамата мъже, които са ви измамили. В момента са в ареста. И не само това, ами парите ви все още бяха у тях, така че ще ви ги върнем след няколко дни.

На жертвата й се завива свят. Не може да повярва на късмета си. Толкова е щастлив, че едва чува следващите думи на детектив Томас.

— Има само един проблем — казва той. — Парите, които са взели от вас и които сте изтеглили от банката, са фалшиви. Явно са въртели някаква много сложна операция. Но не се безпокойте. От банката обещаха да възстановят загубите ви, така че няма причина да се безпокоите.

Жертвата въздъхва с облекчение.

— И тъй, имате ли нещо против да дойдете в управлението с мен, за да идентифицирате крадците?

Естествено жертвата се съгласява. Детектив Томас води стареца до полицейската си кола без отличителни знаци с малка пластмасова предупредителна светлина върху таблото и любителска радиостанция, включена на полицейската честота. Детектив Томас откарва стареца към паркинга на полицейския участък.

— Изчакайте тук — казва. — Ще вляза да подготвя очната ставка.

Детективът оставя жертвата на паркинга за няколко минути, а самият той влиза в управлението, използва тоалетната, евентуално си взима кока-кола от машината за безалкохолни. После се връща.

— Знаете ли — казва детектив Томас, — май можем да ви спестим неприятното изправяне лице в лице със заподозрените. Капитанът каза, че е достатъчно да ви покажа няколко снимки. Ако нямате нищо против, бъдете така добър да прегледате тези и да посочите човека, който ви обра.

Детектив Томас подава на стареца куп снимки. Той ги преглежда. Една от тях е на партньора ви, банков инспектор Марли. Старецът посочва снимката и казва:

— Този е.

— Точно така предполагахме — отвръща детективът. — Вижте сега, господин Джоунс, ето какво искаме да направите. Трябва да разнищим из основи историята с фалшивите банкноти. Касиерката, която работи с тези хора, е все още на свобода. Явно става въпрос за вътрешна измама.

Жертвата кима. Мислите й все още се въртят около факта, че ще си върне откраднатите пари. Скоро всичко ще е наред.

— Така че сега ще дойда с вас до банката — казва детектив Томас. — Искам да повторите абсолютно точно същото, което са искали от вас престъпниците. Наредете се на същото гише. Влезте и изтеглете пет хиляди долара.

Господин Джоунс се съгласява. Откарвате го до банката. Той тегли пет хиляди от сметката си и се връща при полицейската кола без обозначения.

Детектив Томас преглежда банкнотите. Нарочно вдига всяка, за да я разгледа срещу светлината. Наплюнчва пръст, опипва хартията.

— Точно така — казва той. — Фалшиви са. Всички до една. Тези типове наистина са добри.

И поклаща глава.

Прибира парите в жълт плик с надпис „Улики“ и дава разписка на жертвата.

— Ще сменим банкнотите с истински и ще ви ги доставим довечера у дома. Ще си бъдете ли вкъщи към седем?

Старецът се съгласява. Откарвате го до дома му и му благодарите за съдействието.

Едва ли е нужно да обяснявам, че в седем вечерта никой не се появява на прага на господин Джоунс.

11

В два през нощта ме буди телефонен звън. Потягам ръка в тъмното, напипвам слушалката, изпускам я върху нощната масичка. Накрая все някак успявам да я доближа до ухото си. Измърморвам нещо като „Ало“.

Женски глас. За миг си мисля, че е Силия. После осъзнавам, че не е.

— Кип — казва тя. — Спиш ли?

— Не — отвръщам аз.

— Помниш ли ме?

— Разбира се, че те помня.

— Мислех си за теб. Много време мина.

По-късно се чудя за обаждането. За това дали е случайност, или част от замисъла. Сега обаче съм просто развълнуван, че чувам гласа й. Наистина мина много време.

12

Името й — поне засега — е Джесика Смит, а адресът, който ми даде, е в квартал Мишън, във висока сграда, наобиколена от салвадорски ресторанти и фирми за уеб дизайн.

Паркирам хондата край знак, но който пише нещо като дзен-коан:

Паркирането забранено четв.

За по два часа понед, сря, четв.

Използвам скърцащ асансьор за три етажа и влизам в тясната приемна. На стената виси плакат с чувствен женски силует като онези, които можете да откриете по калниците на големите камиони, носещи се по Шосе 880. Под него пише Ариа Видео АД. Зад бюрото на рецепцията се е настанил стокилограмов мъж — чернокож, с бръсната глава, с инкрустирана с диамант обеца, късо подстригана остра брада и изпъкващи под тясната тениска мускули. Макар да е седнал, имам чувството, че всеки момент ще скочи напред като някакъв ужасен боксьор педераст и ще се втурне от ъгъла си да употреби белия ми задник.

— Мога ли да ви помогна? — пита той. Гласът му отеква като гръм.

— Джесика да се е мяркала?

— Вие сте?

— Кип. Тя ме очаква.

Той се усмихва. Между двата му предни зъба има пролука с размерите на бонбон тик-так.

— Добре, Кип. Каза, че ще се появиш. Натам. Само че по-тихо. Сигурно снимат.

— Разбрано — отвръщам.

Минавам през завесата от мъниста. Озовавам се в обширно колкото футболно игрище помещение, осветено от халогенни прожектори върху масивни стойки. Млад мексиканец държи бял светлоотразител в краката си. Взира се в празното пространство и изглежда абсолютно незаинтересован от факта, че на десетина метра от него, в средата на помещението, върху една твърда постелка се е проснала прекрасна гола жена — руса, слаба, с огромни изкуствени цици — и се оправя с пръсти.

В отсрещния край на помещението някакви шумни хора също не обръщат внимание на мастурбиращото момиче. Мотаят се напред-назад, поглеждат си часовниците, проверяват светломери, зареждат батерии в закрепените на раменете им видеокамери.

Забелязвам Джесика в центъра на цялата тази гюрултия. По-различна е, отколкото я помня. Всъщност, помня я от времето, когато бе като момичето на постелката — гола, легнала по гръб, със струяща от тялото й сексуалност — наред с останалите неща. Днес обаче Джесика е брюнетка, а не блондинка; стои, а не лежи; и е облечена в консервативен тъмносив костюм на Елън Трейси, в който прилича повече на банкер, отколкото на продуцент на порнографски филми. Прическата й е модерно къса, на елегантни букли; убийственото й тяло е по-изтънено от дрехите, тренировките и диетите и изглежда по-скоро като обещание, отколкото като обект на гордост. От нея струи спокоен сексапил като от сладострастна учителка, чиито коментари за домашните и екскурзиите се посрещат с възторжени аплодисменти от всички бащи по време на родителска среща.

Един от операторите й предлага визьор. Тя се навежда и проверява снимките. Кима одобрително.

Докато вървя към нея, нечий глас обявява високо:

— Имаме чеп!

Викът отеква в просторното помещение подобно на сигнала „Пожар!“, предаван на километри по стражеви кули.

— Чеп! Чеп! — крещи като обезумял друг мъж. Операторите бързат да застанат по местата си. Мексиканецът вдига светлоотразителя. Блондинката престава да си играе със себе си и оправя косата си на постелката.

Чак сега виждам причината за цялата суматоха. Един гол мъж става от стола си; демонстрира огромна ерекция. Целият екип го е чакал да си почине и да се върне за следващата сцена.

— Чеп! — вика Джесика. — Да започваме!

— Снимам! — отвръща операторът.

Мъжът с огромния пенис пристъпва наперено в центъра на помещението; едва сега забелязвам, че декорът е подбран така, че да прилича на стая в колежанско общежитие. На стената зад блондинката висят знаменца (уж от Харвард), а по пода са разхвърляни няколко книги. Забелязвам, че една от тях е „Война и мир“ на Толстой. Никога не вярвайте на твърденията, че сюрреализмът в киното е мъртъв.

— Започнете от „Изчукайте ме, професор Джонсън“ — нарежда Джесика.

— Изчукайте ме, професор Джонсън — казва блондинката.

— И още как — отвръща голият мъж, докато върви към излегналата се студентка. — Днес смятам да съм много твърд изпитващ.

— Ооо, да — казва блондинката.

Един от операторите изтичва напред с камерата си. Коленичи до актьора и — докато пенисът на мъжа е на сантиметри от лицето му — насочва обектива към гениталиите на русото момиче. То послушно ги разтваря с пръсти.

— Добре — съвсем делово казва Джесика Смит. — А сега е време за малко магия.

Срещнах я преди осемнайсет години, когато бе момиче на повикване и още нямаше двайсет.

Бях отчаян. Трябваше да задържа за няколко дни жертвата си, докато я обера. Най-лесният начин да накараш мъж да се задържи наоколо е да му обещаеш чукане. Така че грабнах Жълти страници и започнах да звъня на клубовете за компаньонки, като поръчвах да пращат момичетата в хотелската ми стая. Отхвърлих първите четири кандидатки, които не ставаха по една или друга причина — друсани, с белези, черни (не се котират особено в Бойси), безнадеждно тъпи, — но най-сетне късметът ми се усмихна и попаднах на жената, чието студио посещавам в момента. С тази разлика, че по онова време името й бе Бритъни Даймънд, имаше руса коса и огромни цици, носеше мрежести чорапогащи и миришеше на дъвка.

Когато се появи в стаята ми, й обясних, че не искам да правя секс с нея. Вместо това й предложих срещу хиляда долара да се престори на влюбена в един оплешивяващ счетоводител от Бойси. Изигра ролята си блестящо. Счетоводителят остана в града, с което ми даде възможност да се сдобия с информация за банковата му сметка и да подготвя фалшивото посещение от ФБР в дома му, с което му изкарах акъла. В крайна сметка той олекна със сто бона, беше уплашен до смърт и твърдо убеден, че го очакват тежки времена.

За нас с Бритъни това бе начало на работно сътрудничество, което щеше да продължава с отделни прекъсвания цели десет години. Отначало бяха Пакетите за балами — тя бе красивото момиче, откриващо подозрителната пачка пари. После устроихме безброй Съпружески капани и деряхме адвокати и директори, като пускахме обяви във вестници от името на „дама, търсеща неангажираща сексуална връзка“. (Малко номера са лесни като този; в случая жертвата — обикновено семеен мъж — ви праща писма, които после се използват за собственото му изнудване.)

С годините обаче започнахме да се отдалечаваме един от друг. Разбира се, първият проблем бе жена ми. Силия от самото начало се отнесе с подозрение към красивото момиче, което представих като „асистент по продажбите“. (През първите десет години от брака ни Силия си мислеше, че работя за „Катърпилар“ като шеф на местния търговски отдел и отговарям за осигуряването на индустриално оборудване за Югоизтока.)

По-сериозният проблем обаче бе самата Бритъни. След първите няколко години тръпката от изпържването на мъже на средна възраст изчезна. Бритъни започна да се уморява и тревожи — как ще я кара нататък и дали няма да свърши зле. Искаше й се истинска и законна кариера. Така че се разделихме, дори без да си го кажем официално. Случи се постепенно — виждахме се все по-рядко, не разговаряхме, докато накрая не осъзнахме, че не сме партньори, а само познати, които не си дължат нищо един на друг.

Тя пребоядиса косата си, смени си името и смали гръдната си обиколка. Днес Джесика Смит, както се нарича, е бизнес дама — режисьор и продуцент на порнокласики от ранга на „Игри в задния двор“ и „Издънени понички“.

За последен път я видях преди четири години. Дойде ми на свиждане в Ломпок, но срещата бе тежка. Прочетох го по лицето й, докато оглеждаше сивата стомана на затвора — радваше се, че аз, а не тя е от другата страна на стъклото.

Оттогава не я бях виждал, нито чувал. До обаждането снощи.

По-късно, докато актьорите и екипът очакват поредните чепове, се срещам с Джесика Смит в офиса й — малко помещение с фикус, бюро и лавици с видеокасети — вероятно последните й продукции.

— Искаш ли вода? — пита тя.

— От крана или бутилирана?

— Много смешно. — Тя отваря малкия хладилник под бюрото си, изважда бутилка минерална вода и ми я подхвърля.

Махам капачката и отпивам. Разглеждам я.

— Много добре изглеждаш — казвам накрая.

— Нима? — Тя докосва косата си като изненадана матрона, която не е чувала подобни комплименти от години и за момент й се струва, че й се подиграват. После разбирам, че наистина й е станало приятно.

— Сериозно — настоявам аз: така и така съм започнал.

— А ти? Как я караш?

— Криво-ляво.

— Излезе най-сетне.

— Не могат да държат зад решетките цяла вечност един добър човек.

— Сега добър човек ли си?

— Временно.

Тя ме оглежда — лицето, косата, шкембето ми.

— Изглеждаш… добре.

Подминавам явната й лъжа.

— Как върви бизнесът?

— Доста добре. — Тя кима, мъчи се да убеди сама себе си. — Да, добре. Миналия месец спечелих наградата на Асоциацията на розовите филмопроизводители.

— За кой филм? „Сапунисването на Ръгни Райън“ ли?

— Много смешно — отвръща тя. — Между другото, това е филм за гейове. Интересно, че си чувал за него.

— Останах страшно впечатлен от режисьорската ти работа. — Махам към харвардските декори. — Господи, колежите явно са се променили, откакто аз бях студент.

— Стига си се заяждал.

— Съжалявам.

Наистина съжалявам. Истината е, че завиждам. Тя се измъкна от играта и не попадна в затвора, а излезе на светло и сега прави добри пари с „Ариа Видео“. За разлика от нея, моят първи опит да стана порядъчен ме прати в Ломпок, а вторият ме накара да кисна по осем часа на ден в химическото чистене.

— Просто ми е тъжно за самия мен — казвам.

— Недей — казва тя. — Не ти отива.

Усмихва се. Все още е прекрасна, но следите на възрастта вече се забелязват по лицето й — бръчиците около очите, кожата под врата. Дали ще е подходяща за номера? Ще успее ли да съблазни Едуард Нейпиър, да привлече вниманието му, да легне гола в леглото му и да спечели доверието му?

— Какво гледаш? — пита тя.

— Нищо.

— Зяпаш ме странно. — Тя присвива очи. — Какво има? Мислиш си, че изглеждам стар,

— Не.

— Виж какво, Кип — казва тя. — Ти изглеждаш стар. Аз… аз съм все още сочен задник.

Разпервам ръце в знак, че се предавам.

— Добре.

— Разбираш ли ме?

— Да.

Макар да са минали четири години, сякаш изобщо не сме се разделяли. Виждам от другата страна на бюрото не курва или измамница, а човека (едва сега осъзнавам), с когото искам да живея — трийсет и шест годишна жена, която няма нищо против да поръча китайска храна за вкъщи в дъждовна вечер, да се гуши пред телевизора, да гледа филма и да заспива в обятията ми.

Има ли някакъв начин да се стигне дотам? Това винаги ми е било проблем. Знам къде съм и къде искам да бъда. Само дето стигането от едното място до другото си остава загадка.

— Как е Силия? — пита тя.

— Разведена.

— Колко пъти?

— Само с мен. Сега е с някакъв друг тип. Казва се Карл.

— По-добре от теб ли изглежда?

— Сигурно. И определено е по-умен.

— Е, това не означава кой знае какво. Още ли си богат от „Диетично тесте“?

— Не.

— Останаха ли ти изобщо спестявания?

Свивам неловко рамене.

— Значи затова си тук.

— Чакай малко. Ти ми се обади.

— Та нали те познавам, Кип. Никога нямаше да дойдеш в града, ако не искаше нещо. — Накланя глава и ме поглежда напрегнато. — Искаш ли нещо? — пита, този път с по-мек тон.

Онова, което искам точно в този момент, е да се оженя за нея.

— Не.

— Нека позная — казва тя. — Кроиш удар.

— Ами, добре — отстъпвам аз; предложението за брак не ми се вижда особено уместно. — Има една работа. Трябва ми момиче. Жена — поправям се. — Момиче — поправям се отново, решил, че така ще погъделичкам самолюбието й. — И тъй като ми звънна…

Оставям изречението недовършено.

— Мислех си, че си започнал да живееш порядъчно.

— Така е. — Замислям се. — Е, така беше.

— Какво е станало?

— Тоби.

— Тоби?

— Синът ми.

— Той е… на колко? На дванайсет?

— Понякога — отвръщам и свивам рамене. — Официално се води на двайсет и пет.

— Господи — промърморва тя. — Та ти си един наистина дърт кучи син.

— Благодаря. Искаш ли да се оженим?

Така и не научавам отговора, защото преди да продължим програмата, на вратата се почуква. Гологлавият чернокож от рецепцията надниква в офиса.

— Джесика — тихо и с уважение казва той, сякаш съобщава за посетител в приемната, — имаме чеп.

— Добре, Левън, идвам.

Левън изчезва. Тя се обръща към мен.

— Кип, трябва да вървя.

— Нещо е изскочило ли?

— Това беше добро. Не го бях чувала.

— Сериозно?

— Не. Чувала съм го поне стотина пъти. Тази седмица. — Изправя се зад бюрото си. — Радвам се, че се видяхме, Кип.

— Това ли беше?

— Кое?

— Това ли беше всичко? Приключихме ли?

— Трябва да се връщам на работа. Тези моменти са безценни… знаеш как е.

И още как.

— Джес, с цялата си сериозност…

— Добре — казва тя. — Ще го направя.

— Кое ще направиш?

— Номера. Удара. Каквото е там. Нали затова си тук?

Пак не ми се отваря парашутът с женитбата. Може би трябва да опитам по-нататък.

— Да, затова съм тук.

— Знам, че нямаше да ме молиш, ако не е нещо важно. Не би искал да рискувам всичко това. — Тя обгръща с жест офиса си — стилното бюро, фикуса, минихладилника. Както обикновено, не мога да определя дали е сериозна, или се майтапи.

Пауза.

— Важно е, нали?

— Тоби е загазил — обяснявам.

— Значи ме брой.

— Не искаш ли да знаеш…

— Само ме дръж по-далеч от пандиза.

Кимам.

— Обещавам.

— Добре тогава — казва тя. Отива до вратата, отваря я. — Трябва да заснема изпразването върху лицето. Искаш ли да останеш?

— Не изгарям от желание.

— Не те виня — казва тя. Потупва ме по бузата и изчезва в полумрака на снимачната площадка.

Сигурно се питате дали не съм имал това-онова с Бритъни Даймънд или с Джесика Смит. Имаше една нощ в Санта Барбара, преди тринайсет години. Жертвата на Съпружеския капан — собственик на верига бакалии в Невада — се уплаши и не се появи на романтичната среща с „жена, търсеща неангажираща връзка“. Изведнъж останахме неангажирани в хотела; листата на палмите под прозореца шумоляха на топлия ветрец, докато се любехме на прохладните чаршафи и заспахме в прегръдките си. На сутринта се събудих, изпълнен с тъга; осъзнах, че съм направил ужасна грешка — че съм се отнесъл с най-важната жена в живота ми като среща за една нощ. Сигурно и тя бе почувствала същото. Макар че никога не отворихме дума за станалото, сексът помежду ни не се повтори. Просто бяхме стигнали до мълчаливо съгласие.

Именно това е знак за силна взаимна любов, не мислите ли? И двамата бяхме стигнали до едно и също решение и действахме според него, без да говорим по темата. Как другояче бихте го нарекли освен любов?

Естествено все пак трябва да се зачудите на телефонното обаждане.

Четири години не сте се чували с някоя жена, а после тя ни в клин, ни в ръкав ви се обажда да ви каже здрасти точно когато планирате удар. Каква е вероятността да се случи подобно нещо?

13

На три пъти се опитвах да променя коренно живота си и на три пъти се провалях, така че може би е време да спра с експериментите.

Първи опит: когато бях на двайсет, казах на баща си, че вече няма да вървя по пътя му; че ми е дошло до гуша от мамене и лъжи, от озъртане през рамо, от страх да не ме спипат. Записах се в Куийнс Колидж към Нюйоркския университет с намерението да стана юрист, защото ми се струваше, че стражарите се забавляват много повече от апашите.

Баща ми реагира с тиха ярост, тъй като бях обидил всичко, което бе постигнал през живота си. В известен смисъл имаше право. Престана да ми говори, но въпреки това последната дума бе негова — започна да умира, сякаш за да ми направи гадно. Пожълтял, вмирисан, прикован към леглото, той прекара последните девет месеца в апартамента си, като остави майка ми да търси начини да плати натрупаните от него дългове — безнадеждните суми, които дължеше на какви ли не опасни хора. Накрая напуснах колежа, върнах се на улицата — Пакети за балами, Наддавания за пода, Съпружески капани — и изплатих дълговете на родителите си. Двамата умряха в рамките на половин година, а след това вече бе твърде късно — така и не се опитах да продължа обучението си. Баща ми излезе победител и сигурно се смееше в гроба си.

Втори опит: когато бях на четиридесет и пет, най-сетне уверен в себе си — с двайсет години закъснение. Огледах се към преуспелите хора, които познавах — порядъчни типове, които никога не бяха престъпвали закона, никога не се бяха страхували от проблясващите червени и сини светлини в огледалото за задно виждане — и осъзнах, че съм по-хитър и умен от всички тях. Реших, че мога да имам онова, което имаха те — безличен живот, къща в предградията на Ел Ей, басейн в задния двор, две коли в гаража. Щом тези мудни и неамбициозни типове можеха да успеят в бизнеса си — в законния си бизнес, — значи същото важеше и за мен.

Затова си седнах на четирибуквието и се опитах да измисля идеалния бизнес за един порядъчен човек; нещо, което можеше да ми позволи да печеля от недостатъците на другите — от техния мързел, суета, липса на самоконтрол.

Така се роди „Диетичното тесте“.

Представете си, че печелите по 49.95 долара за тесте карти, което може да се купи само за осемдесет и девет цента от търговската компания „Шунзин“ в Тайпе, Тайван! После си представете, че продавате по едно от тях на всеки американец с наднормено тегло, който е прекалено мързелив или тъп, за да направи очевадното — да яде по-малко и да се упражнява повече.

Това бе Диетичното тесте. За първите три месеца продадох дванайсет хиляди тестета с обща печалба около 480000 долара. Нито за миг не погледнах назад.

Скоро се появиха басейнът, къщата в предградието и двете коли в гаража. Можех да си позволя да запиша Тоби в частно училище в Лос Анджелис. Бракът ми със Силия се заздрави. Жена ми в крайна сметка излезе права.

Как всичко отиде по дяволите ли? Това е най-трудното за обясняване — че никога не съм имал намерение да мамя; че най-много от всичко исках да успея по законен начин, но в крайна сметка бях предаден от една могъща и безмилостна сила — собствената ми природа.

Всичко започна съвсем просто. Открих, че мога да продавам картите, като ги рекламирам в някой телешоп в късните часове. Започнах да купувам по половин час в най-затънтените местни канали — от 3:00 до 3:30 в Мюнис, Индиана; от 2:45 до 3:15 в Скрантън, Пенсилвания. Беше като магия. Никога дотогава не бях изпитвал евклидовото съвършенство на капитализма, според което всеки вложен в късна телевизионна реклама долар носи точно четири долара печалба. Сметките бяха безпогрешни, логиката — неизбежна: разбира се, че трябваше да рекламирам още повече! И още по-бързо! Всеки блок телевизионно време означаваше нова кола, нова пристройка към къщата или още една година за Тоби в подготвителното училище на Сейнт Олбън.

Скоро обаче открих, че в съвършената ми логика има сериозно несъвършенство. Налагаше се да вадя пари, преди да видя печалбата. Телевизионните канали искаха да им се плаща предварително, три месеца преди да ми позволят да излъча рекламите си. Господин Юн Ли Ан от Тайпе също искаше парите ми два месеца преди да се съгласи да отпечата десет хиляди тестета карти със снимки на пържоли и моркови.

Оказах се пред дилема — всеки закупен блок телевизионно време означаваше петнайсет хиляди долара приходи, само че трябваше да извадя трийсет хиляди (макар и временно), преди да мога да прибера печалбата. И тогава ми хрумна най-блестящата ми идея — да позволя на други предприемачи да инвестират в начинанието ми наравно с мен.

Започнах да уговарям съседи и приятели да се включат. Можеха да участват като „партньори“, като вложат двайсет хиляди долара за закупуването на телевизионно време. В замяна на това щяха да получават процент от всяко Диетично тесте, продадено благодарение на спонсорираната от тях реклама. Сделката устройваше всички — плешивият счетоводител, който живееше до мен, само за три месеца успя да спечели шест хиляди долара от двайсетте хиляди вложени. В същото време аз, освободен от проблемите с финансовите потоци, можех да купувам стотици часове телевизионно време в цялата страна и да произвеждам десетки хиляди тестета. Парите продължаваха да текат.

Всъщност бизнесът с продаване на партньорство в телевизионни реклами на богати партньори скоро стана по-важен от продаването на карти на дебеланите. И какъв бизнес бе само — системата тук бе тъй примамлива, че всички искаха да инвестират. Скоро получавах по десет чека на месец от нетърпеливи партньори; всеки от тях бе на стойност двайсет хиляди долара, ако не и повече.

Естествено исках да изпълнявам обещанията, които бях дал на партньорите си. Това бе единствената възможна почтена постъпка. Ето защо получените през март чекове ми помагаха да се изплатя на онези, които бяха инвестирали през февруари. А с чековете от февруари се издължавах на януарските инвеститори.

Което означава, че проблемите започнаха през юни.

Скоро стана трудно да се намерят достатъчно нови инвеститори, за да се плати на старите. А бизнесът с карти за дебеланите забуксува. Поради една или друга причина те така и не сваляха килограми, дори и да си раздаваха фул от три моркова и две броколи.

Разберете ме — изобщо не съм се опитвал да обера никого. Всъщност тъкмо обратното — рискувах всичко, за да изпълня обещанията си. Скоро обаче започнах да забавям плащанията към инвеститорите. За да спестя, престанах да пращам Диетични тестета на дебеланите. Оттам нататък всичко бе въпрос на време. Арестуваха ме, докато се прибирах от автосалона на Марина Дел Рей. Исках да купя на Тоби подарък за осемнайсетия му рожден ден — нещо спортно, за да разбере, че го обичам. Вместо това се озовах в затвора и Силия празнува сама.

Третият ми опит да променя живота си бе постъпването ми в химическото чистене. Опитвах се да живея законно и почтено с десет долара на час плюс бакшишите.

Не се получи кой знае колко добре. Поне засега.

14

Четвъртък е. Качвам се в колата си и изминавам шейсет и петте километра до Напа Вали. Тук е с десет градуса по-топло, отколкото на Полуострова, така че свалям прозореца и разкопчавам горните две копчета на ризата си. Шосе 29 свършва в град Напа, който — въпреки романтичното му име и традиционното му свързване със Земята на виното — е грозно градче с три големи паркинга, претъпкани с блестящи алуминиеви каравани. Наполовина извор на работна ръка, наполовина крайна спирка на камионите, град Папа е разположен в началото на едноименната долина; това е място, където шофьорите спират натоварените с живи пилета от Петалума камиони, за да обядват.

Напа е дом на хората, които са в основата на винарската индустрия, на онези, които вършат истинската работа — лозари, винари, чистачи на басейни, келнери. Няколко километра навътре в самата долина ще откриете именията и винарските изби, в които се оттеглят богатите кардиолози и компютърни шефове, когато им хрумне, че им е омръзнало от жестокия живот в града, и решават да търсят щастието в бутилирането на вино с нов фамилен герб върху етикета.

Продължавам по Шосе 29 покрай града и оставям паркингите зад себе си. Отбивам хондата по един черен път, по който малцина кардиолози се осмеляват да пътуват. Той ме отвежда нагоре в планината. Преодолявам серпантините по склоновете на Маунт Ведер. Големи секвои скриват слънцето, така че лъчите му са принудени да проникват през зеления балдахин като настоятелни златни пръсти.

Стигам платото и слънцето отново се появява в небето. Нужни са ми няколко мига, докато осъзная, че карам по ръба на угаснал вулкан. Кратерът е запълнен с пръст, върху която растат стотици акри лозя, подредени в спретнати бели редици.

Спирам край стара каменна къща. Едно краставо куче лежи в прахта и се мъчи да побере тлъстите си бутове в кръга сянка на малка акация. Слизам от колата и затварям вратата. Кучето ме поглежда, решава, че не мога да му помогна с решаването на проблема със сянката, отпуска отново глава и затваря очи.

— Елиху? — викам аз.

Отвътре се чуват стъпки.

— Идвам!

На прага се появява старец. Облечен е в разкопчана до корема ленена риза, джинси и работни ботуши. От двете страни на главата му има по един сив кичур, има и остатъци от преметнат някога над плешивото теме дълъг перчем, който сега е провиснал като оклюмал връх на клоунска шапка.

— Кип? — казва той. Разперва ръце и тръгва към мен. Прегръщаме се. Тупа ме по гърба. Мирише на пот, дъб и вино.

Отдръпва се и ме поглежда.

— Господи! — Не е ясно дали възклицанието му е от радост, или от тъга. — Виж се само.

— Благодаря — отвръщам.

— Тъкмо проверявах буретата. Влизай.

Въвежда ме в къщата. Вътре е прохладно и тъмно.

Стените са покрити със стойки, на които има дървени бурета. Помещението е пропито с характерната миризма на малцова киселина, сладникава и гнила.

— Искаш ли да опиташ? Гордея се с това. — Взема един крадец на вино (дълга стъклена тръба) от една лавица и я пъха в дупката на едно буре. Запушва с пръст края на тръбата и я изважда. Тя е пълна с рубинена течност. Домакинът ми поднася крадеца на вино над една пластмасова чашка и маха палеца си. Виното се излива вътре.

— Пий до дъно.

Пия. Има вкус на прокиснал гроздов сок.

— Какво ще кажеш? — пита той.

— Не е зле.

— Като гроздов сок, нали?

— Нещо такова.

— Да — с внезапна умора казва той. — Не ме бива особено в тази работа.

— Не е зле — повтарям.

— Може би след някоя и друга година. С възрастта всичко става по-добро.

Връщам му чашката. Той я мята в кофата за боклук. Нямам желание да споря с него, макар да имам сума ти доказателства за противното.

Обядваме в потискащата жега отвън, на една малка маса за пикник до къщата. Кучето успява да се добере до нас и се настанява със сумтене в краката ни. Елиху сервира — препечени франзели, меко сирене, пушено филе и бутилка вино. Налива и вдига чашата си.

— Наздраве!

— Лехим! [2] — отвръщам.

Опитвам виното.

— Това вече си го бива — казвам с надеждата, че му правя комплимент.

— Прави го един скапаняк от отсрещния склон. Някакъв компютърджия.

— Извинявай.

— Виното му е добро — съгласява се Елиху. — Може би някой ден…

— Ето ти една истинска цел.

Елиху прави пистолет с пръсти.

— Цел, да бе.

Храним се мълчаливо.

— Значи вече си свободен човек — казва най-сетне домакинът ми.

— Да.

— Искаше ми се да те посетя. Ама ми беше шантаво.

— Разбирам те.

— Вече съм стар. — Казва го като извинение, че не ме е посетил в Ломпок.

Поглеждам го в сълзящите очи.

— Знам.

Елиху Кац беше приятел на баща ми. След смъртта му ме наглеждаше, помагаше ми при ударите, пазеше гърба ми, даваше ми ценни уроци. Веднъж, след като с цялата си глупост бях изпържил неподходящия човек (сериозен политически сътрудник на наркобароните от Сан Франциско), Елиху ме отърва с откуп, който по принцип пазеше за себе си — серия снимки на важната клечка в компанията на малко момче. Така успя да ме измъкне от пандиза и затова му дължа всичко, което имам. Вярно, за момента не е кой знае какво.

Оттегли се от занаята преди петнайсет години и се установи на Маунт Ведер, за да живее от спестяванията си и да реализира мечтата си — да произвежда вино. Каза ми тогава, че времената се менят, че времето на големите удари отминава, че жертвите започват да стават прекалено хитри, полицията — прекалено агресивна, а другите престъпници — прекалено опасни. Искаше да излезе от играта, докато все още имаше възможност.

Въпреки това не се дистанцира напълно, поддържаше тесни връзки с групите в Сан Хосе и Сан Франциско, споделяше информация, играеше ролята на уважаван от всички старейшина и доверена клирингова банка за нашия свят.

— Е, какво мога да направя за теб? — казва той.

— Тоби е в беда.

— В каква точно?

— Дължи пари. На руснаците. Чувал ли си за Сустевич? Професора?

— Гониф[3] — казва Елиху и отхапва залък от хляба си.

— Така че се заемам за работа,

— Кой е целта?

— Едуард Нейпиър.

— Онзи от Вегас ли?

— Сега прекарва повечето си време тук.

— Колко?

— Двайсет и пет.

— Сустевич вътре ли е?

Кимам.

— Нещо такова.

Елиху обмисля чутото, навежда се напред, взема резен пушено филе, поставя го върху филийка хляб, отхапва.

— Знаеш, че ще те спипат — казва накрая.

— Какво те кара да мислиш така?

— Прекалено много акули. Сустевич, Нейпиър. Както си тръгнал, защо не изпържиш и президента?

Правя се на изненадан, сякаш не съм се сетил,

— Чакай малко, и той ли е тук?

— Дори да отмъкнеш парите, ще те намерят.

— Ще използвам болт. Ще ги разкарам.

— Прекалено хитри са.

— Може да се направи.

— Всичко може да се направи — признава Елиху. — Въпросът е дали ти точно си човекът.

— Нямам друг избор.

— Разбира се, че имаш.

— Тоби има нужда от мен.

— Тоби е голям мъж. Сам си решава.

— Не мога да позволя да го убият.

— Качи го на някой влак. Накарай го да изчезне за няколко месеца.

— Не го познаваш.

Елиху свива рамене, сякаш за да покаже, че и няма никакво желание да го познава.

— Какво искаш от мен?

— Някои имена. Играчи. Хора за болта. Трябва да изглеждат убедителни. Тип ФБР.

— Мога да ти помогна, разбира се.

Елиху изплюва костилка от маслина в шепата си и я хвърля под масата. Кучето отваря с надежда очи, вижда костилката и ги затваря.

— Нейпиър се появи в новините неотдавна — казва домакинът ми, сякаш продължава разговор, който водим вече двайсет минути. — Заради онова казино, което се опитва да купи.

— „Трокадеро“ — казвам аз.

— Хората само за това говорят „Ще го купи ли Нейпиър?“ „Има ли толкова пари?“ — Имитира тъпи еснафски гласове. — „Еее, така се надявам да спечели наддаването“. „Иии, онези европейци покачват залога с двайсет и пет процента!“ Знаеш ли какво казвам аз? На кого му пука? На кого му пука дали казиното е на един или на друг богаташ? Така и така ще изгубиш парите си в него независимо чие име пише на вратата.

— Хората обичат бизнесмените — казвам. — Те са новите знаменитости.

— А какво стана със старите?

— Още са си тук. Те са новите бизнесмени.

— Знаеш ли на какво ми прилича това? Че Нейпиър се е изхвърлил. Въвлякъл се е във войната с наддаванията, а няма парите. И сигурно бързо му трябва солидна сума. — Елиху ме поглежда косо. — Но ти вече и сам си се досетил, нали?

Свивам рамене.

— С една крачка напред, както винаги. — Замълчава. Изплюва нова костилка в шепа, хвърля я. — Така да бъде. Ще ти дам имена за болта.

— Благодаря, Елиху — казвам. — Има и още нещо.

Той вперва поглед в мен.

— Като дойде моментът, ще трябва да взема назаем малко пари.

— Колко?

— Само за пет дни. Ти ще ги управляваш. Вече разполагам със средства, само че не са ликвидни.

— Колко?

— Петнайсет милиона. В диаманти.

— Господи, Кип, направо ме убиваш.

— Ще получиш обичайния дял. Пет процента на ден.

— Какво ще правиш с петнайсет милиона в диаманти?

— Ще върна парите, които дължа на човека, от когото крада.

Той поклаща глава. Замисля се.

— Нали знаеш, че ще те спипат?

Не си правя труда да отговоря. Пък и той не очаква подобно нещо.

15

На жаргона на мошениците болт е един от начините да разкараш жертвата си. Самата дума се отнася за златната значка, с която се представят ченгетата.

За мошеника обаче болтът означава нещо друго. Болт е, когато насред удара се появява фалшиво ченге и започне да задава въпроси, а може и дори да се опита да арестува някого.

Болтовете се използват в края на измамата — за да подплашите жертвата и да не й позволите да се обърне към истинската полиция.

Много по-добре е в края на удара да бъдеш арестуван от фалшиво ченге, вместо от истинско. Вярвайте ми. Случвали са ми се и двете неща. С фалшивите ченгета винаги можеш да се разбереш по-лесно.

16

В Пало Алто спирам при Севернокалифорнийска банка, за да открия сметка на името на фирмата ми — „Пития Корпорейшън", новоосновано акционерно дружество със седалище в Делауер. В нея няма нищо освен стоте долара, които превеждам от личната си разплащателна сметка.

Връщам се в квартирата си. Набирам номера, даден ми от Професора на сбогуване. Отговаря ми познат глас с руски акцент.

— Да, ало?

— Дмитрий, Кип Ларго се обажда — казвам.

— Да — отвръща той.

— Помниш ли ме? Онзи с киселината?

— Да.

— Готов съм за превода. Знаеш какво имам предвид, нали?

— Да.

— Имаш ли нещо за писане?

— Да.

Диктувам му номера на сметката и инструкциите за трансфера.

— Шестте милиона ще пристигнат утре сутринта. Имате два месеца.

— И после олющване с химикали ли?

— Да.

— Пази се — казвам на Дмитрий.

— Да — отвръща той.

Затварям. Най-накрая се почна.

Три минути по-късно телефонът в кухнята звъни. Решавам, че Дмитрий иска да потвърди инструкциите по прехвърлянето. Вместо това с изненада чувам гласа на Тоби.

— Татко?

— Тоби! — Не съм го виждал от посещението в болницата. — Как си?

— Много по-добре — замаяно казва той. — Дават ми едно лекарство. Страхотно е.

Иде ми да кажа нещо пиперливо, но си спомням обвинението, че все му се карам.

— Чудесно — отвръщам. „Значи се друсаш с перкодан? Фантастично, сине!“

— Мама казва, че искаш да дойда при теб, вярно ли е?

— Много ми се иска.

— Можеш ли да минеш да ме вземеш?

— Разбира се. — Замислям се. — Всичко наред ли е?

— Какво искаш да кажеш?

— Защо се обаждаш? Тоест, радвам се, че се обади. Да, искам да живееш при мен. Просто е… необичайно. Да нямате проблеми с майка ти?

— Да — казва той. Следва пауза. Представям си как прехапва устните си, както прави винаги, когато мисли за нещо разстройващо. — Май ще ми е по-добре при теб.

Именно тези думи — а не съгласието на Дмитрий да прехвърли шест милиона в сметката ми — са определено най-доброто, което съм чувал, откакто се събудих тази сутрин, преди цяла вечност.

Втора част

Жертвата

17

Една юлска сряда вечер Ед Нейпиър вдига парти. Наема Музея на авиацията в Хилсборо — хангар на миниатюрно летище, където стари „Зиро“ и „Спитфайър“ висят от тавана на стоманени въжета и ранните постижения на техническата революция се демонстрират във формата на лампови екрани, аеродинамични тръби и снимки на братята Райт.

Купонът е обявен по случай откриването на новата инвеститорска фирма на Нейпиър — „Аргайл Партнърс“. В действителност обаче той показва колко приказен е станал животът на Полуострова, където дори секретарките изкарват по седемдесет бона, където току-що завършили колежа младоци с добри бизнес планове могат да спечелят милион след петминутен обяд, където, за да забогатееш, ти е достатъчно просто да си настроен на вълна „мога да го направя“ и да вярваш, че интернет променя всичко — фраза, която означава едновременно нищо и всичко и която явно се е превърнала в мантра за щат Калифорния.

Купонът също е по повод това, че Силициевата долина се е появила на световната сцена или поне че останалият свят е излязъл на нашата сцена, сега дори хора, които никога не са използвали компютър (както самият Едуард Нейпиър с гордост обяви пред „Форбе“), са отворили офиси там и са започнали да инвестират във високотехнологични компании. Сигурно ще се запитате — какво кара хора като Ед да влагат парите си в нещо, от което си нямат представа? Отговорът е прост (както обяснява пред „Форбс“ самият Нейпиър) — разбират ли въпросните предприемачи, че интернет променя всичко? Вярват ли, че могат да го направят? Имат ли проникновени идеи за бъдещето?

Тази вечер аз имам своя собствена проникновена идея — да пусна мухата, само колкото да накарам рибата да клъвне и да започна да навивам макарата. Появявам се на партито с Джес Смит и Питър Рум. Без особени трудности успяхме да се сдобием с покани от приятелите на Питър — и те воини на кода. Лесно беше: домакинът ни бе поканил цялата Силициева долина — юристи, предприемачи, инженери, журналисти, представители на пресцентрове, дори конкурентни инвеститори. И защо не? Богатството е тъй огромно, че ще има за всички. Конкуренцията и завистта са толкова назадничави — остатъци от стария свят, съществувал, преди интернет да промени всичко.

Тримата се разделяме, за да покрием възможно най-голяма площ. Двамата с Питър сме облечени в униформата на Силициевата долина — плътни памучни панталони и сини памучни ризи на райета. Бях помолил Джес да облече нещо по-предизвикателно. Спряла се е на плътно прилепнала черна рокля с цепка и широко деколте. Когато я виждам — особено проблясването на бялото й бедро, докато върви — предишните ми съмнения, че може да провали удара, се изпаряват.

Купонът се е разпълзял по два етажа и на балкона, от който се открива изглед надолу към хангара. В единия ъгъл оркестър свири суинг — привлекателна руса певица и четирима музиканти с плитки бомбета, които клатят в унисон месинговите си инструменти. Пред отворените барове покрай другите три стени се тълпят хора. Питиета за вечерта — каберне за господата, шардоне за дамите. Между другото, в истински стъклени чаши — не са позволени никакви пластмасови заместители, щом Ед Нейпиър урежда сметката.

Виждам го в отсрещния край на помещението. Висок е като филмова звезда, мургав и красив. От загара му (придобит на едномачтовата му яхта в Пасифика или на почивка в Сейнт Барт) зъбите му изглеждат необичайно бели и остри като хирургически инструменти. Има светлосини очи и дори докато бъбри с групичката подлизурковци около себе си, погледът му хищно обхожда пространството зад тях — също като лъв, оглеждащ своята част от саваната.

— Мисля, че ви познавам — чувам да ми казва нечий женски глас. Усещам как тестисите ми се свиват. Възможно ли е ударът да се провали, преди още да е започнал, само защото някоя заядлива дописничка на „Уолстрийт Джърнъл“ ме е разпознала като Краля на Диетичното тесте?

Обръщам се. Пред мен е Лорън Нейпиър. Облечена е в тъмносиня рокля, русата й коса е прибрана назад в пищен кок, задържан с две абаносови шноли. Лицето й се е оправило напълно — няма никакви синини по очите, а дори и да има, те са майсторски прикрити с грим.

— Не, не ме познавате. — Думите ми прозвучават едва ли не като съвет.

— И какъв по-точно сте вие? Репортер? Или от някой пресцентър?

— Предприемач — отвръщам с гордост. Посочвам панталоните и ризата. — Не си ли личи?

— Мислех си, че всички предприемачи са млади и блестящи.

— Какво ви кара да мислите, че не съм млад?

Към нас се присъединява жена с азиатски черти, бележник и миниатюрен диктофон.

— Госпожо Нейпиър — започва тя, без да ми обръща внимание. — Аз съм Дженифър X. Чин от „Информейшън 2.0“.

— Приятно ми е — казва Лорън Нейпиър.

— Какво мислите за партито на съпруга ви?

— Мисля, че е приказно — казва Лорън Нейпиър в диктофона, без да се замисли нито за миг. — Много се вълнуваме, че сме тук, в самия център на технологичната революция.

— Забелязвате ли някакви разлики между Силициевата долина и Лас Вегас?

— Да — отвръща Лорън Нейпиър. — Около петнайсет градуса по Фаренхайт.

Дженифър X. Чин се разсмива и си го записва в бележника. Накрая се обръща към мен.

— А вие сте?

Поглеждам над рамото й и виждам Джес да минава покрай Ед Нейпиър. Завъртява задник като стръв и се насочва към близкия бар. Забелязвам как Нейпиър я проследява с очи.

— Франклин Едисън — казвам аз. — Компанията ми се казва „Пития“.

— Ед Нейпиър инвестира ли в нея? — пита Дженифър X. Чин.

— Все още не — отвръщам. — Но храним надежди.

— И с какво се занимава компанията ви?

Ед Нейпиър казва нещо на групата подлизурковци, които сякаш попиват всяка негова дума. Двама от младежите — мургави, несръчни, вероятно индийски компютърни инженери — се усмихват и кимат ентусиазирано, сякаш той е Ганеша и им разяснява тайните на кармата. Самият Ед Нейпиър пуска мегаватова усмивка, ръкува се с един-двама и тръгва към бара след Джес.

— С какво се занимаваме ли — повтарям аз, сякаш идеята, че една компания трябва да се занимава с нещо, е безнадеждно остаряла. Впервам поглед в Дженифър X. Чин. — Боя се, че не мога да ви кажа.

— Стелт разработки? — разбиращо пита тя.

— Може и така да се каже — отвръщам. — Строго секретно е. Знам обаче със сигурност, че ще променим света.

— Мога ли да цитирам думите ви?

— Не.

— Наистина ли?

— Наистина.

Изглежда смутена. Явно в неимоверно богатата й двайсетмесечна журналистическа кариера никой не й е отказвал да бъде цитиран. Не знае как да постъпи.

Решавам да й помогна.

— Ако ми дадете визитката си, бих могъл да се свържа с вас по-нататък, когато ми бъде позволено да говоря.

— Ще го направите ли? — Очите й грейват. Може би от отпуснатия дъртак в крайна сметка ще излезе интересна история. — Ще съм ви много благодарна.

— За мен ще е удоволствие.

Тя ми подава визитка. Правя се, че я разучавам внимателно. Прибирам я в джоба на ризата си. По-нататък може да се окаже удобна за изплюване на дъвка.

— А сега трябва да вървя — казвам загадъчно. — Беше ми приятно да се запознаем, госпожице Чин. — Обръщам се към Лорън Нейпиър. — И с вас също, ъъъ…

— Лорън — казва тя.

— Лорън — повтарям аз.

— И на мен ми беше приятно — казва Лорън и стиска ръката ми. — Успех, с каквото и да се занимавате. Надявам се то да промени и моя свят.

Усмихвам се и я оставям да отговаря на проникновените въпроси на Дженифър X. Чин за разликата между партитата в Лac Вегас и Силициевата долина.

Тръгвам към бара и очакващата питието си Джес. Пред мен Ед Нейпиър се промъква през тълпата, без да обръща внимание на опитващите се да се доберат до нея доброжелатели. Той е излязла на лов хрътка и миризмата на Джес е неустоима. Накрая се озовава на крачка зад нея, протяга ръка и я потупва по рамото. Джес се обръща. Реакцията й е съвършена — пробягало за миг раздразнение, че някакъв тъпанар се опитва да я закача, следвано от мигновено разпознаване на натрапника и мила усмивка.

Намирам се достатъчно близо, за да чуя разговора им през шума и музиката.

— Забелязах, че отивате към бара — казва Ед Нейпиър. — Мога ли да ви предложа нещо?

— Вино, благодаря — отвръща Джес.

— Момент. — Нейпиър леко помръдва пръсти, за да привлече вниманието на бармана. — Две чаши шардоне.

— Веднага, господин Нейпиър.

Нейпиър взема чашите и тръгва да се измъква от тълпата. Кима учтиво на Джес да го последва.

Сега двамата са на десетина метра от мен.

— Мисля, че сме се виждали някъде — казва Нейпиър. Говори с характерния за богаташите висок буботещ глас, който казва — сега ще говоря, а ти ще ме слушаш, независимо дали искаш, или не.

— Едва ли — отвръща Джес.

Нейпиър протяга ръка.

— Ед Нейпиър.

Здрависват се.

— Джесика Смит.

— Приятно ми е да се запознаем. С какво се занимавате?

— С маркетинг.

— Аха — казва той, сякаш това обяснява всичко — защо е красива и защо е тук. — За коя фирма?

— „Пития“.

— „Пития“ ли? Не съм я чувал. Каква е дейността ви?

— Бих могла да ви кажа, но после ще се наложи да ви убия — измърква Джес.

— Ясно. Поне малка подсказка?

— Масивни паралелни изчисления.

— Звучи ми добре — казва той. — Интересувате ли се от финансиране?

— Нима предлагате?

Той свива рамене, сякаш става въпрос за ресторантска сметка.

— Разбира се. Защо не?

Джес се преструва, че ме забелязва едва сега.

— Говорим за вълка, а той в кошарата. Ето го там. Франклин! Ела. — Махва ми. — Ед, това е партньорът ми, Франклин Едисън.

Приближавам, стискам ръката на Ед.

— Приятно ми е.

— Господин Едисън — казва Нейпиър. — Партньорката ви не иска да ми каже с какво точно се занимавате, но звучи интригуващо.

Поглеждам я свирепо и казвам:

— Партньорката ми понякога прекалява с приказките.

Джес свежда поглед.

— Не, наистина нищо не ми е казала — уверява ме Нейпиър.

— Господин Нейпиър каза, че има интерес да инвестира в нас — с извинителен тон казва Джес. Думата инвестира е изпълнена с многозначителност.

— Нима? — отвръщам. Обръщам се към Джес. — Може ли да поговорим?

И преди да успее да ми отговори, я хващам малко грубо за ръката и я отвеждам на пет крачки настрани от Нейпиър. Той следи внимателно малката ни разправия.

— Не се ли разбрахме? — прошепвам й. — Никакви външни лица.

— Но той има пари.

— Не ни трябват — отвръщам. — Все още не.

С гримасата си тя се опитва да покаже, че не съм прав, но че няма смисъл да се опитва да ме разубеди. Поне не тук и сега. Повеждам я обратно към Нейпиър.

— Извинете — казвам. — Боя се, че е станало малко недоразумение. За момента не търсим финансиране отвън.

Нейпиър свива рамене.

— Няма проблем. Но ако промените решението си… — Вади визитна картичка и я подава на Джес. — Можете да се обадите по всяко време. Само кажете на секретарката ми коя сте. Ще ви свърже веднага с мен.

— Благодаря — отвръща Джес.

— А сега моля да ме извините. Май ме търсят.

Поглежда към музикантите в ъгъла. Те са спрели да свирят и русата певица държи микрофона протегнат към Нейпиър.

— Хайде, Ед, искаме реч! Реч! — чуват се възгласи от тълпата.

Нейпиър ни оставя, отива на подиума и взема микрофона от певицата. Почуква го два пъти. Туп-туп — чува се от тонколоните.

— Ало? — казва той в микрофона. Гласът му — топъл мелодичен баритон — отеква от усилвателя.

Усмихва се лъчезарно. Тълпата надава радостен възглас.

— Радвам се, че тази вечер всички сте тук. Разбрах, че веднага след като разпратих поканите за партито, някакъв загадъчен европейски конкурент е пуснал покани за своето парти, което би трябвало да се състои същата тази вечер. При това предлагали двайсет и пет процента повече алкохол от мен!

Всички се разсмиват.

Нейпиър прави пауза, оглежда тълпата.

— Е, май съм спечелил поне едно наддаване.

Нови овации. Барабанистът свири туш. Тълпата се разсмива.

— Обещах на жена си тази вечер да минем без никакви речи — казва Нейпиър. — Затова искам просто да се забавлявате. Тепърва ще чуете за фирмата ми, „Аргайл Партнърс“. След като вече покорихме Лас Вегас, дойдохме да покорим… простете, да инвестираме в Силициевата долина. Смятаме да вложим пари в големи компании. Компании, които ще променят света!

Още овации. Нейпиър вдига юмрук в знак на поздрав. Връща микрофона на блондинката. Групата засвирва „Когато светците тръгнат“. Не съм сигурен дали иронията от свързването на Нейпиър — хазартен магнат от Лac Вегас с връзки с подземния свят — със светостта се долавя от музикантите и от останалите присъстващи. Може пък да е очевидна, а безплатните питиета да помагат на всички да не я забележат. Нейпиър скача весело от платформата и моментално е заобиколен от почитатели. Ето какво могат да направят няколко милиарда долара — да те превърнат във филмова звезда.

— Как се представих? — пита ме Джес.

— Според мен лапна въдицата. Остава само да навием макарата.

Но тя продължава да ме гледа и моментално разбирам какво си мисли. „Нищо не става така лесно“. Ако нещата вървят лесно, това е предупреждение. Предупреждение да си плюеш на петите колкото се може по-скоро.

18

Офисът ни се намира в един индустриален парк край солниците в основата на Дъмбартън Бридж. Разположили сме се на площ 650 квадратни метра. Сигурно ще решите, че това е прекалено много за компания, състояща се от трима души. Но ако наистина мислите така, приятели, значи нямате мошеническия дух, който да може да промени света.

Нужни ни бяха седем дни, за да разполагаме с напълно функциониращ офис. Това е едно от чудесата на Силициевата долина — тук има стотици компании, чиято единствена работа е да оборудват други компании. Достатъчна ви е единствено банкова сметка. После се обаждате по телефона и казвате: „Моля, направете ми фирма“. И след няколко дни тя ще е оживяла като гигантска гъба, изникнала само за една дъждовна нощ от невидима дотогава спора.

И тъй: агентът по недвижими имоти ни открива място край Дъмбартън. Преди това офисът е бил заеман от занимаваща се с биотехнологии компания, която на свой ред се е преместила в по-големите офиси, обитавани дотогава от фирма, занимаваща се с търговия на обувки по интернет.

— А къде е отишъл търговецът на обувки? — питам агента, докато се носим по Крайбрежната магистрала, за да разгледаме офиса.

— Къде е отишъл ли? — повтаря той, сякаш съм му задал някаква неразгадаема гатанка. — Какво искате да кажете?

Това в общи линии обобщава разликата между Новата икономика и Старата икономика. В Старата икономика, чийто горд представител съм аз самият, всеки победител създава поне един губещ. Всеки нов обитател на офис изисква старият да напусне, да изчезне, да умре. При Новата икономика губещи няма. Нищо не е крайно. Можете да получите не само безплатен обяд, но и закуска и вечеря към него. Че и с капучино отгоре на всичко.

В деня след подписването на договора за наем и плащането на тримесечно капаро пристигат мебелите. Те включват: десет бюра и кабинки, десет стола „Аерон“ (по 1400 долара бройката), пет сиви метални кантонерки, нова джага (800 долара) и старата аркадна игра „Пакман“ (495 долара без доставката). Питър Рум ми е обяснил, че последните два артикула са задължителни, ако искаме да наемем читави програмисти.

След това идва ред на компютрите. Сроковете са съвсем кратки и нямаме време да провеждаме проучвания и да наемаме специалисти. Няма значение — достатъчно е само едно телефонно обаждане. Двамата с Питър Рум се свързваме с една агенция за временна работна ръка в Силициевата долина. Шефът й, Бо Рингуалд, твърди, че е агент на „най-умните хора на света“.

— Трябват ми петима ай-ти специалисти за изграждане на компютърната инфраструктура на новооткрита компания — казвам му.

— Петима ай-ти специалисти? — повтаря Бо Рингуалд. — Готово.

— Колко? — питам аз.

Бо Рингуалд се разсмива, сякаш не е чувал по-нелеп въпрос.

— Да не би да ви пука?

Свикнал е да има вземане-даване с предприемачи, фрашкани с пари от първите си инвестиции. Как е възможно цената да има някакво значение в свят, в който доходността не е нито очаквана, нито търсена?

— Всъщност не — влизам в крачка аз.

Петимата компютърджии цъфват в офиса на следващия ден в различни часове сутринта. За хора като тях фиксираният работен ден от девет до пет е по-скоро пожелание. Появиш ли се преди обедната почивка, значи си наистина амбициозен.

Когато се събират достатъчно от тях, че да се получи нещо като критична маса, с Питър ги отвеждаме в залата и им показваме празното помещение без прозорци и със самостоятелна климатична инсталация.

— Трябва ми впечатляващо изглеждащо сървърно помещение — казвам аз.

— Какво искате да правят компютрите? — пита главният — дългурест образ с битническа брадичка под устната.

Свивам рамене.

— Преди всичко да мигат.

Битническата брадичка кима, сякаш през цялото време му поръчват подобни неща.

— Колко компютъра?

— Колко можете да поберете в залата?

Очите му грейват.

Докато компютърджиите оживено дискутират предстоящото си пътуване до „Фрай Електроникс“ — компютърната Мека в Пало Алто — и спорят какво точно да купят, отвеждам Питър в една от трите конферентни зали.

Излагам му замисления удар в най-общи черти. Имам доверие на Питър и той е свестен, но подробностите са опасни. Затова се придържам към по-едрите щрихи. Описвам какъв софтуер трябва да създаде и как ще го използваме, за да зарибим Ед Нейпиър.

— Можеш ли да се справиш?

— Разбира се.

— За три дни?

Питър се усмихва и ме посочва, сякаш иска да каже: „Каквото и да ти казвам, винаги има уловка“.

— Три дни — повтаря той. Прокарва замечтано пръсти през дългата си червена коса, като някакво момиче от реклама на шампоан. Замисля се. — Да — отвръща най-сетне. — Мисля, че мога.

— Значи почвай.

Мотая се из огромните помещения. Сякаш съм в планетарий, след като всички са си отишли и лампите са угаснали — пусто и малко страшно.

В единия край на залата компютърджиите продължават да спорят; в момента се обсъждат преимуществата на Linux пред Windows. Да се нарече дебатът им академичен, тъй като компютрите всъщност няма да вършат нищо, ще се посрещне като кръвна обида. Точно това обичат да правят компютърджиите — да спорят за операционната система. Помолиш ли ги да спрат, само ще събудиш подозренията им, че в „Пития Корпорейшън“ нещо не е както трябва.

Откривам Джес в другия тъмен ъгъл да играе на аркадната игра. На масата в предвидливо монтирана поставка се мъдри кутия кока-кола.

— Знаеш ли, че черешката ти дава сто точки? — казва тя, без да вдига очи.

— Чия черешка?

Тя се усмихва.

— Мисля, че в четвъртък ще се натъкнеш на Ед Нейпиър — казвам аз.

— Чудесно.

— Склонна ли си да минеш през всичко това?

— През кое? — пита тя, все още без да поглежда нагоре. Насочва дръжката на джойстика наляво, после нагоре. Масата се разтърсва. Кока-колата шуми в подставката.

— През каквото се наложи.

— „Каквото се наложи“ — повтаря тя. — Силициевата долина си казва думата.

— Искам да кажа, че не си длъжна да го правиш.

Едва сега Джес ме поглежда.

— Ако не те познавах, щях да реша, че ревнуваш.

— Не ревнувам. Просто съм загрижен.

— Не е нужно. — Откъм играта се чува мляскащ звук — играчът на Джес е фатално нагризан.

— Добре тогава. — Обръщам се и се отдалечавам.

— Но все пак оценявам ревността ти — обажда се тя зад гърба ми.

Каня се да възразя, че не ревнувам, но осъзнавам, че думите ми ще прозвучат кухо и неискрено.

— Четвъртък — казвам и отивам да се включа в спора за операционните системи, който изведнъж става неимоверно завладяващ.

Когато вечерта се прибирам, Тоби лежи на дивана и гледа професионална борба по телевизора. Двама почти голи мъже се блъскат и дънят под френетичните крясъци на водещите.

Затварям вратата и казвам:

— Здрасти, Тоби.

Той не се обръща. Живее у мен вече седмица. Онова, което отначало изглеждаше като добра идея — възможност за възстановяване на отношенията баща — син — е изгубило част от лустрото си. Тоби е прикован от гипсирания крак и патериците и така упоен от перкодан и бира, че му е трудно да се движи. Затова прекарва времето си на дивана, докато аз съм в офиса. Професионалната борба е новото му хоби.

Гледането на професионална борба.

— Знаеш ли, че не можеш да намалиш звука на телевизора? — казва той вместо поздрав.

— Известно ми е.

— Адски е дразнещо.

— Искаш ли да излезем? Да пийнем по нещо? — Единствено алкохолът е в състояние да подлъже Тоби да излезе от апартамента.

— Ех, татко, наистина ми се иска да изляза навън с теб — безизразно отвръща той. — Само дето не мога да се движа, нали разбираш.

Свивам рамене и мятам ключовете на масата до вратата. Тръгвам към банята.

— Онзи мексиканец мина днес — казва Тоби.

Заковавам на място.

— Мексиканец ли?

— Хазяинът ти.

— Младият?

— Да.

— Арабин е — обяснявам. — Може би египтянин.

— Интересно — казва Тоби на телевизора, макар да не изглежда особено заинтригуван. Под дюдюканията на публиката единият от борците се катери по въжетата на ринга и се готви да се метне във въздуха и да се стовари върху гръбнака на противника си. — Както и да е, беше много любопитен. Зададе цял куп въпроси.

— Какви въпроси?

— Кой съм. С какво си изкарваш хляба.

Чакам го да продължи. Той не го прави. Борецът полита и се стоварва с трясък на тепиха, понеже се разминава на косъм с гърлото на противника си.

— Какво му каза? — питам.

— Как какво? Че си мошеник и че измъкваш от хората честно спечелените им пари.

— Лъжеш — казвам, изненадан и впечатлен от суховатото му чувство за хумор. После обаче се сещам, че не съм съвсем сигурен дали не е лишен от подобни екстри. — Нали?!

— Разбира се, че лъжа, наивнико. Казах му, че си предприемач.

— Така е много по-добре.

— И че точно така измъкваш парите на хората.

Оставям Тоби и мрачната му ирония и отивам в тоалетната, изпикавам се и си измивам ръцете и лицето. Взирам се в огледалото. Изглеждам уморен. Дните на подготовка преди удара, когато непрекъснато чакаш и планираш, са най-изтощителните. Излезеш ли на сцената, адреналинът си казва думата и всичко тръгва нахъсано. Дотогава обаче се бориш с отегчението и апатията. Наплисквам се със студена вода.

Връщам се в дневната и успявам да се настаня до Тоби на дивана.

— Мислех си нещо — казва той.

— Нима?

— Може би мога да ти помогна.

— С какво?

— С каквото си се заел. С твоята… нали се сещаш… работа.

— С моята работа ли? — повтарям тъпо. Толкова съм изненадан от предложението му, че не знам какво да кажа.

Той решава, че не разбирам какво има предвид. Изпитва нужда да е по-конкретен:

— С удара, с който си се заел. Мога да ти помогна.

Поклащам глава.

— Но… ти си… — Махам с ръка към гипса му.

— Имам патерици. Мога да ходя. Ще обясня, че е от падане със ски. Не съм единственият гипсиран на света.

Отново поклащам глава.

— Виж, целта на всичко това е твоята безопасност — обяснявам му. — Правя го, за да те измъкна от неприятностите,

— Наистина ли?

— И затова не искам да се въвличаш в нещо, което може… да се оплеска.

— Но потърси помощта на онази жена. На яката мадама.

Има предвид Джес.

— Тя е приятелка.

— А аз какво съм?

— Ти си ми син.

Едва сега Тоби се обръща към мен.

— Татко, рискуваш целия си живот заради мен. Не съм ти казвал колко съм ти задължен.

— Ти си ми син — повтарям.

— И затова ми позволи да помогна. Правиш нещо за мен. Нека допринеса и аз. Вече съм голям, колкото и да отказваш да го приемеш. Мога да вземам решения.

— Тоби, ако нещо се оплеска…

— Загазваме. Знам. Но поне ще загазваме заедно. Баща и син. Не би ли трябвало да е точно така?

Не, иска ми се да отговоря. Би трябвало бащата да закриля сина си. Би трябвало синът да се изкачи на раменете на баща си, за да може да достигне до нови висини. Да надмине баща си.

Но аз съм заслепен от себичността си. Изпитвам удоволствие от възможността да покажа на Тоби моя свят, който толкова дълго съм крил от него. Никога не съм осъзнавал, че съм бил толкова себичен, но молбата му отваря шлюзовете на желанието и внезапно ми се приисква да го запозная с всичко — със седмиците подготовка, с грижите, с планирането, със занаята. Тоби ме познава единствено като загубеняка в Ломпок, като мошеника, отмъкващ парите на дебеланите от Средния запад. А сега мога да му покажа кой съм в действителност — професионалист, човек, посветил дълги години — всъщност целия си живот — на усъвършенстване на изкуството си.

— Тоби, идеята не е добра — казвам с половин уста.

Но и двамата прекрасно знаем, че този аргумент е като борбата, която гледаме по телевизията — без грам истина, — и че Тоби е спечелил мача преди още да е стъпил на ринга, точно като мускулестия блондин на екрана.

19

Четвъртък сутрин е и шофирам на двайсетина метра зад Ед Нейпиър.

Следя го вече цяла седмица, така че вече сме стари познайници. Сякаш съм му любовник — знам точно разписанието му и малките му прегрешения. Всяка сутрин става в шест, излиза през северната порта на имението си в Удсайд и бъбри около минута с мъжа от охраната, който прилича на бивш футболен защитник. После пробягва пет километра по Скайлайн Булевард, облечен в сив анцуг. Връща се в шест и половина и изчезва в имението, вероятно за да вземе душ. В осем се появява в червения си мерцедес SL със свален гюрук и отива да закуси в „При Бък“. В три от четирите дни, в които съм го следил, е имал срещи, докато се храни.

През голямата витрина на ресторанта виждам следното — двама млади мъже са седнали срещу него; прекалено са нервни, за да докоснат палачинките си, докато му представят разни PowerPoint презентации на лаптопа си. Нейпиър дъвче съсредоточено, докато младоците натискат шпацията. Всеки път се вглеждат напрегнато в Нейпиър, мъчат се да разчетат реакцията му — да продължат ли към следващия екран? Или да продължат да говорят върху този? Да прескочат на следващия раздел? По-бързо? Или по-бавно?

Ако ви се отвори възможност да представите нещо на Ед Нейпиър, послушайте съвета ми — давайте по-бързо.

Нейпиър е като свадлив тийнейджър и не е в състояние да контролира изражението си. Обикновено физиономията му е отегчена. И докато младежите говорят за фирмата си и обясняват как несъмнено ще станат следващите Майкрософт, клепачите на Нейпиър се отпускат. Дъвченето става по-бавно. Тялото му се отпуска.

Предприемачите не забелязват това, а продължават да приказват за интернет, IP адреси, капитализиране на виртуални активи или виртуализиране на капитали, за портали и шлюзове, докато накрая не се появява сметката, Нейпиър я прибира и се сбогува.

След това отива в офиса си — ниска постройка край яхтклуба на Редуд Сити. Паркира в подземния гараж и изчезва от погледа ми за следващите три часа, които най-вероятно прекарва на спикърфона и гласът му ехти из офиса и подлудява секретарката и рецепционистката.

Точно в дванайсет отново измъква мерцедеса си от гаража и отива да обядва. Най-често посещавано заведение — „При Зибибо“ в Пало Алто. Обичайна продължителност на мероприятието — два часа. Обичайна напитка — бутилка сансер.

По време на обяда се провеждат още срещи. Повечето като че ли са с раболепни репортери, които грижливо си водят записки на всичко казано, а някои носят и фотоапарати и камери. Същевременно обаче ставам свидетел и на среща с привлекателна млада червенокоска, която едва ли е стъпвала във факултета по журналистика. Съмнявам се, че госпожа Лорън Нейпиър ще научи за този обяд.

След това работният ден на Ед обикновено приключва. Той се прибира в дома си в Удсайд и изчезва от полезрението ми, или се отбива в Менло Клъб, за да поиграе голф, преди да пийне на верандата.

Едва ли може да се нарече тежък живот. И не кой знае колко претрупан с работа. Но пък се съмнявам, че и аз бих работил много по-усилено, ако имах няколко милиарда в сметките си. Ако изобщо ми хрумне да работя.

Осем сутринта е и следвам Нейпиър, който изкарва мерцедеса от имението си. Завива наляво и съм убеден, че отива да закусва в „При Бък“. Набирам номера на Джес. Тя вече се е настанила в ресторанта и очаква пристигането му.

Вдига още на първото позвъняване.

— Да?

— Идва. Ще е при теб след пет минути.

— Готова съм.

— Успех.

— Ще се видим след час — казва тя и затваря.

Карам на три коли зад Нейпиър чак до паркинга на ресторанта. Когато го виждам да слиза от колата си и да се насочва към входа, продължавам към офисите на „Пития“. Знам съвсем точно какво предстои да се случи с Ед Нейпиър. Всичко е режисирано и планирано. Това е заварката. Това е моментът, когато Ед Нейпиър си въобразява, че командва положението, че взима всички решения, че контролира изцяло живота си. Измамникът обаче знае нещо различно — че решенията всъщност никога не са твои собствени, че когато избираш пътя си, всъщност влизаш в капан, заложен специално за теб. При това влизаш с радост. Направо се хвърляш в него.

Ето какво става.

Нейпиър влиза в ресторанта, може би с намерението да се срещне с поредните млади предприемачи, а може би просто да закуси на спокойствие. Няма значение — когато види Джес да седи сама в предния салон и да поглежда часовника си, всичките му планове отиват по дяволите.

Бавно отива до масата й.

— Здравейте — поздравява я. — Джесика Смит, нали?

Тя вдига очи.

— Да.

За миг погледът й не изразява нищо. Познава го отнякъде, но откъде по-точно? После изведнъж се сеща и на лицето й се появява огромна лъчезарна усмивка, достатъчна да разтопи сърцето на всеки мъж.

— Да — повтаря тя. — Господин Нейпиър.

— Моля-моля — казва той. — Господин Нейпиър беше баща ми. Аз съм Ед.

— Ед.

— Идвате или си тръгвате?

— Имах среща — отговаря тя и отново си поглежда часовника. — Само че ми вързаха тенекия. Ама и вие инвеститорите сте едни… Себелюбиви типове.

— Кажете ми името му и ще уредя да го убият.

— Това ще ме направи ли съучастничка?

— Не е престъпление, ако не ви пипнат. — Той сяда срещу нея. — Мога ли да седна при вас? — пита със закъснение.

— Разбира се.

— Поръчали ли сте нещо?

— Не.

— Аз черпя. — Той махва на сервитьорката. Поръчва си обичайното — две рохки яйца, три малки палачинки, бекон. Джес се спира на същото.

Когато сервитьорката се отдалечава, Нейпиър се навежда през масата, сякаш има да сподели нещо с Джес.

— Проверих за „Пития“ в енциклопедията.

— Моля?

— За „Пития“. Нали така се казва компанията ви. Направих справка. Била е пророчица в Делфи. В Древна Гърция.

— И какво?

— И все още не мога да схвана — казва той.

— Какво да схванете?

— Какво означава името.

— Гърците са вярвали, че тя може да вижда бъдещето — обяснява Джес. — Хора са изминавали стотици километри, за да чуят думите й.

— Разбирам — казва Нейпиър, макар да не разбира нищо. Замисля се. — И какво, значи с това се занимава компанията ви? Вижда бъдещето, така ли?

Джес се усмихва.

— Занимаваме се с… — Млъква насред изречението и поклаща глава. — Франклин ще ме убие, ако разбере, че сме разговаряли.

— Франклин?

— Съдружникът ми.

На Нейпиър му е нужно известно време, за да се сети за мен.

— А, онзи възрастният.

— Смята, че не бива да разказваме на никого с какво се занимаваме.

Нейпиър кима.

— Мнозина са като него. Потайни. Сякаш тутакси ще хукна към тайната си лаборатория, за да възпроизведа онова, върху което са се трудили години. Сякаш мога да го направя.

— Франклин е много подозрителен.

Подозирам, че точно това е моментът, когато Нейпиър пита:

— А вие с Франклин… — И прави неясен жест с ръце.

— Дали сме заедно ли? О, не. Просто сме делови партньори.

На лицето на Нейпиър се изписва облекчение. Може би се навежда над масата с вълча грация.

— Не бих казал, че съм разочарован да го чуя.

— Какво ще правите след закуска? — пита го Джес.

Нейпиър свива рамене. Нима е възможно? Да не би да го сваля?

— Елате в офиса ни — продължава тя. — Ще ви покажа с какво се занимаваме.

И Ед Нейпиър бърза да се съгласи, макар че, разбира се, изборът изобщо не е негов.

И ето че той тръгва след нея в червения си като череша мерцедес към Менло Парк. Профучават през Уилоу и продължават покрай извивката на залива до Дъмбартън Бридж. Спират на паркинга на „Пития“ и слизат от колите. Наблюдавам ги през щорите от кабинета си. Часът е едва десет, но вече е двайсет и шест градуса и асфалтът започва да се размеква. Нейпиър присвива очи от ярката светлина.

Джес посочва входа.

Чувам ги във вестибюла до кабинета ми. Джес дрънчи с ключовете си. Накрая вратата се отваря.

-.. тъкмо се нанесохме — чувам края на изречението й. — Преди седмица.

— А преди къде бяхте? — пита Нейпиър.

— О, преди беше очарователно. Работехме си вкъщи.

— Истински предприемачи. Възхищавам ви се.

— Да видим кой е тук. Франклин? Питър? — вика Джес.

Това е знак за мен. Тръгвам към приемната. Завивам зад ъгъла и се заковавам на място, правя се на изненадан, че виждам Нейпиър.

— Джес, какво…

— Спокойно, Франклин. Случайно срещнах господин Нейпиър в „При Бъкс“.

— Здрасти, Франклин — малко по-гръмко и по-приятелски от естественото казва Нейпиър. — Радвам се да те видя!

— Аз също — отвръщам, макар тонът ми да намеква за нещо друго. — Джес, мисля, че се разбрахме…

— Че не бива да говорим за „Пития“. Така е. Но на Ед може да му се има доверие. Предложи ни помощта си.

— О — казвам. — Защо не каза по-рано?

Гласът на Нейпиър е топъл и мек като стар пуловер.

— Виждал съм много бизнес планове, Франклин. Знам кое работи и кое — не. Дори и да не искаш парите ми, може и да съм ти от помощ. — Той свива рамене. — А кой знае? Може пък да проявя интерес. Зле ли ще ви се отразят един-два милиона? Няма ли да ви помогнат да минете на следващото ниво?

Преструвам се, че обмислям думите му.

— Дайте ми думата си — казвам накрая.

— За какво?

— Че каквото и да чуете и видите, си остава тук. Че няма да се разприказвате пред никого. Нито пред съдружници, нито пред преса, нито дори пред жена си.

— Франклин, това е грубо — обажда се Джес.

Нейпиър махва с ръка.

— Не, не, изобщо не е грубо. Това е просто предпазливост. Възхищавам ви се. Добре, Франклин, имаш думата ми. Каквото и да ми покажете, ще си остане между нас.

— Е, добре…

Обръщам се и тръгвам към вратата.

— Това май означава, че трябва да го последваме — чувам да казва Джес зад гърба ми.

Обиколката започва от сървърното помещение. Отключвам и отварям вратата, за да може Ед Нейпиър да надникне.

Питър Рум е седнал на пода и трака на клавиатурата; до краката му е оставена кутия тоник. Синът ми Тоби се е подпрял на патериците си до него и му говори нещо. Държа Тоби изкъсо. Обясних му, че може да се мотае из „Пития“, да гледа и да слуша — като част от обучението му за мошеник. Ролята му обаче е на компютърджия. На мълчалив компютърджия. Заръчал съм да си запази остроумията и самочувствието за себе си. Дотук добре.

Отстъпвам, за да позволя на Нейпиър да огледа спокойно. Помещението, което преди няколко дни бе съвсем пусто, сега е преобразено. Претъпкани с компютри метални лавици скриват напълно стените. Стотици оранжеви кабели висят в невъобразими плетеници като косата на киборг. Десетки рутъри примигват с жълти и зелени светлинки. Светлинките — а те са хиляди — създават хипнотизираща, направо психиделична атмосфера. Към всичко това се добавя шумът от стотици вентилатори — изненадващо висок, като от буен поток.

— Това е мозъкът на „Пития“ — обяснявам през шума. — Целият софтуер върви тук, в това малко помещение. — Кимам към Питър. — Ед, това е Питър Рум. Главният програмист.

Питър бързо се изправя. Прекрачва кутията тоник и се здрависва с Нейпиър.

— Приятно ми е.

— Питър, можеш ли да обясниш накратко на господин Нейпиър какво става тук? — казвам.

— Разбира се. — Той посочва стената компютри. Гласът му се надига над рева на вентилаторите. — Това пред вас са сто машини с Хеоп процесори, работят с операционната система Linux. Честотата на всеки процесор е един гигахерц. Може и да не изглежда кой знае какво, но компютрите са свързани. Можете да си ги представите като голям компютър. Ефективната изчислителна скорост за софтуер, проектиран специално да работи в подобна паралелна среда, достига един терафлоп.

Нейпиър кима велемъдро.

— Питър, не можеш ли да го кажеш на по-нормален и разбираем език? — обаждам се аз.

— Ох, добре — отвръща той. — Да го кажем по този начин. Компютрите в това помещение са способни да извършат един трилион изчисления с плаваща запетая в секунда. Само за да получите представа какво означава това, ще ви кажа, че Националната метеорологична служба неотдавна купи един суперкомпютър Крей, с чиято помощ да предвижда пътя на ураганите. Този суперкомпютър струва двайсет и пет милиона долара. Всички машини в това помещение струват около двеста и петдесет хиляди долара. И същевременно тук има четири пъти по-голяма изчислителна мощ от тази на Крей.

— Изумително — отбелязва Нейпиър.

— Общо взето, това е най-мощният съществуващ софтуер за разпознаване. Използваме генетични алгоритми и невронни мрежи, за да анализираме огромни масиви от данни.

— Благодаря, Питър — казвам аз. — Хайде да идем в залата и да представиш една демонстрация за господин Нейпиър.

Питър кима и забързва по коридора пред нас към голямата конферентна зала. Нейпиър, Джес и аз напускаме сървърното помещение и бавно тръгваме след него.

— Единствената причина да се ограничим със сто компютъра е липсата на свободно пространство — казвам аз. — Добавим ли още сто, изчислителната мощ ще се увеличи десетократно.

— И какво правят тези компютри? — пита Нейпиър.

— Елате, ще ви покажа — отвръщам аз.

Стигаме до конферентната зала. Джес включва видеопроектора и натиска един ключ на стената. От тавана с тихо бръмчене се спуска бял екран. Питър се е навел над масата отпред.

— След секунда ще съм готов — казва, докато трака по клавиатурата.

Предлагам на Нейпиър да седне срещу екрана. Посочвам ключа за осветлението.

— Джес, ще бъдеш ли така добра?

Джес гаси лампите. На екрана се вижда единствено мигащ курсор.

Отивам при централната маса и заставам пред екрана. Курсорът мига върху бузата ми.

— Трябваха ни дванайсет месеца да разработим софтуера, използван от „Пития“. Идеята зад проекта е да съберем стотици готови компютърни компоненти и да напишем софтуер, специално пригоден да използва целия им потенциал. Софтуерът моделира реалния хаос, като разбива сложността му на малки прости уравнения. „Пития“ е в състояние да пресъздава съвсем точно всичко онова, което изглежда прекалено сложно и на пръв поглед не може да бъде представено в линеен вид.

— Разбирам — казва Нейпиър и си поглежда часовника. Изгубили сме го. Мисли си, че е било вълнуващо да кара чак дотук в жегата, щом има възможност да пофлиртува безмозъчно с Джес, но и през ум не му е минавало да слуша за моделиране, софтуер и теории на хаоса. — Само да ви предупредя, че в единайсет имам среща в офиса си.

— Франклин, мисля, че отегчаваш господин Нейпиър — казва ми Джес. — Извинявай… на Ед.

И му се усмихва и му намигва. Той й се усмихва в отговор.

— Защо не го кажем с прости думи? — продължава тя. — Да поговорим например за какво може да се използва този софтуер.

Нейпиър кима.

— Слава Богу, че има отдели по маркетинг.

Тя се разсмива.

— „Пития“ може да се използва по стотици начини. Например за прогнозиране на времето. За по-точно очертаване на зоните на торнадо. Дори за предсказване на земетресения.

— Ясно — казва Нейпиър. Виждам как в главата му се въртят печалби и загуби. Мисли си — печалбата от предсказването на земетресение е нулева.

— Разбира се, предсказването на земетресения едва ли може да се нарече завладяваща демонстрация на един продукт. Затова Питър ни помогна да направим друга.

Джес кима към Питър. Той натиска някакъв клавиш. Екранът се изпълва с графика, показваща вълнообразни зелени криви — дневните котировки на борсови акции.

— Чии акции са това, Питър? — питам аз.

— Пише АДУ — отвръща той. — Момент да проверя. Американски домашни услуги.

— С какво се занимават Американски домашни услуги? — интересувам се.

— Нямам представа — отвръща Питър.

— Добре де, давай нататък.

Питър отново натиска клавиш. Графиката се променя и започва да показва цената на акциите в реално време. Последната зелена точка, показваща актуалната цена, непрекъснато се движи — нагоре, надолу, отново нагоре. Движението изглежда съвсем хаотично.

— Добре, Питър, включи „Пития“ — казвам аз.

Той натиска още един клавиш.

— Готово.

Отначало не се случва нищо. После в дясната част на екрана, далеч от последния зелен индикатор, се появява червен кръг. До него с малки букви пише: „90 % увер.“

— Това е предвиждането на „Пития“ за цената на акциите през следващите петнайсет секунди — обяснявам аз.

Истинската цена тръгва надолу, далеч от току-що появилия се кръг.

— След секунда… — казвам аз.

Червеният кръг става по-тъмен. Надписът му се променя на „93 % увер.“ След малко: „95 % увер.“

— „Пития“ твърди, че е деветдесет и пет процента уверена, че акциите на АДУ ще достигнат цена двайсет и два долара и пет цента през следващите десет секунди — казвам аз.

Като с магия, кривата престава да пълзи надолу и поема нагоре.

„98 % увер.“ — обявява „Пития“.

Кривата продължава да пълзи нагоре към червения кръг. Накрая зелената точка се озовава в центъра му.

Кръгът ярко заблестява. Появява се текст: „Целта е постигната“.

— Ето — казвам аз. — „Пития“ предсказа точно цената на акциите на АДУ.

Нейпиър е изгубил дар слово. Взира се в екрана с увиснало чене.

— Разбира се, „Пития“ не е проектирана за финансово прогнозиране — казвам аз. — В действителност тя трябва да решава сложни изчислителни задачи — както казах, да се занимава с метеорологични прогнози, вулкани, разломи. Може да се окаже полезна дори и в областта на биотехнологиите, при анализирането на молекулите на лекарствата.

— Чакайте малко. — Нейпиър продължава да се взира в екрана. — Това чудо наистина ли предсказа как точно ще вървят акциите?

— Да — отвръщам аз. — Е, поне за следващите петнайсет секунди. При срок над една-две минути точността намалява значително.

— Можете ли да го направите отново?

— Разбира се — казвам аз, но тонът ми е несигурен. — Но предназначението на софтуера всъщност не е…

— С които и да е акции? — прекъсва ме Нейпиър.

— Да, разбира се. Избирайте вие.

— Джи Ем.

— Добре. — Обръщам се към Питър. — Джи Ем, Питър. Да ти казвам ли как се пише?

Той ме поглежда свирепо.

— Знам как. — Чуква няколко клавиша и на екрана се появява курсът на акциите на „Дженеръл Мотърс“. — Това са продажбите за деня — обяснява Питър и натиска един клавиш. А това е положението в момента…

Отново виждаме реалновремевото движение на цената. Този път движението е по-френетично. Цената се върти около седемдесет долара. Зелената точка се издига и пропада, тресе се като в епилептичен припадък, докато хиляди акции всяка секунда сменят собствениците си. Истинска лудница — нагоре, надолу, отново нагоре.

— Добре — казвам аз. — Да я пуснем на „Пития“.

— Момент. — Питър натиска още няколко клавиша и в десния край на екрана, на ниво 70.25 долара, се появява червен кръг. Надписът до него гласи „92 % увер.“

Не откъсваме поглед от екрана. Цената на „Дженеръл Мотърс“ се мени, както й скимне — надолу до 69.50, после пак нагоре. Нивото на увереност се увеличава с всяка секунда: 93 %… 94 %…

— Ама че лудница… — казва по-скоро на себе си Нейпиър.

Цената се отдалечава още повече от червения кръг на „Пития“. Въпреки това нивото на увереност продължава да расте — 95 %… 96 %.

— Май този път не уцели — отбелязва Нейпиър.

Сякаш за да го зашлеви през устата, зелената точка спира падането си и отново започва да пълзи нагоре. Подминава 69.90, после 70 долара.

Степента на увереност на „Пития“ вече е 97 %… 98 %…

Цената на акциите продължава да расте. Накрая достига червения кръг — 70.25 долара. На екрана се изписва: „Целта е постигната“.

— Ебавате се — казва Нейпиър.

Кимам на Джес. Тя включва осветлението. Поглеждаме Нейпиър. Той продължава да зяпа екрана.

— Това цени в реално време ли бяха?

— Да — отвръщам аз. — Можете да ги проверите, когато се приберете в офиса си. Колко е часът? — Всички си поглеждаме часовниците. — Добре, десет и двайсет. Като се приберете, вижте как са вървели акциите на „Дженеръл Мотърс“ по това време. Ще се уверите, че са били по седемдесет долара и двайсет и пет цента.

— Мили Боже — тихичко казва Нейпиър.

— Хареса ли ви? — пита Джес.

— Дали ми харесва ли? — Нейпиър се изправя в стола си. — Изумен съм. — Обръща се към мен. — Колко хора знаят за това? Освен мен?

Правя се, че броя наум.

— Да видим. Аз, Питър и Джес. Тоби също. Някои от компютърджиите.

— Споменавали ли сте за това пред някой инвеститор?

— Не.

— Добре. Нека си остане така.

— Не разбирам — глуповато казвам аз.

— Желая да инвестирам в компанията ви. По дяволите, купувам я веднага. За колкото кажете.

— Видя ли, Франклин? — тихо се обажда Джес.

Не й обръщам внимание.

— Но защо? — питам.

— Не разбираш ли? — Нейпиър се завърта в стола си към мен. — Ще ви направя богати.

— Но става въпрос за съвсем малки промени в цените — казвам аз. — Десет цента тук. Пет там.

— А я го умножете по десет хиляди акции! — отвръща Нейпиър. — По сто хиляди акции. И ако можете да го правите по сто пъти на ден…

— А това законно ли е? — питам.

— Естествено — отвръща Нейпиър. — Защо да не е?

— Прилича ми на измама — отбелязвам.

— Това е като да броиш картите във Вегас — обяснява Нейпиър. — Опиташ ли го в моето казино, ще те изритат. Няма обаче закон, който да ти забранява да се опитваш.

— Ясно — казвам. Държа се така, сякаш за първи път ми минава мисълта, че „Пития“ може да се използва за правене на пари. — Но софтуерът наистина не е проектиран за това.

Нейпиър се обръща към Питър Рум.

— Ти ли си го написал?

— По-голямата част. Аз и още няколко момчета.

— Можеш ли да добавиш нещо? Да го накараш да купува и продава автоматично като брокер?

Питър свива рамене.

— Ако имам добра брокерска къща…

— Какво ще кажеш да използваш моята? „Шваб“?

Питър поклаща глава.

— Не, ще трябва да използваме нещо с автоматизирани алгоритми. Като при протокола на Федералната система за обмен на данни.

— Имам сметка в Дейтек — обаждам се аз.

— Това ще свърши работа — казва Питър.

Нейпиър се обръща към Джес. От вежливостта и склонността към флиртове не е останала и следа. Сега е на нокти — безжалостен, целенасочен, делови ловец на пари. Дадеш ли на такива като него избор между легло и пари, винаги ще изберат второто.

— Джесика, трябва да държиш всичко това покрито — казва той. — Не бива да говориш наляво-надясно.

— Добре.

Нейпиър става от стола си.

— Господа. — Обръща се към Джес. — Джесика. — Посочва към екрана. — Искам да инвестирам във вас. Да бъдем равнопоставени партньори. Аз покривам рисковете. Вие използвате парите ми. И задържате половината от онова, което спечелим.

— От онова, което спечелим ли? — повтарям тъпо. — Но софтуерът не е проектиран за…

Нейпиър не ми обръща внимание. Вади от джоба си чекова книжка. Навежда се над масата и започва да пише със златната си химикалка. Откъсва чека и ми го подава.

Чекът е за петдесет хиляди, платими в брой на приносителя.

— Депозирайте го при брокера си — казва той и се обръща към Питър. — В сряда искам да направим един малък експеримент. Да пробваме с истински пари.

Питър сякаш се кани да възрази, но премисля. Вече Нейпиър командва парада. Точно както трябва да си въобразява.

20

През 90-те години на 19 в. из страната обикаляли телеграфисти и обирали хората. Мошеникът избирал жертвата си — богат бизнесмен — и му обяснявал как в работата си (като телеграфист в „Уестърн Юниън“) получавал резултатите от всички конни надбягвания за всеки следобед и как работата му била моментално да препраща резултатите на пунктовете за залагане, за да се изплащат печалбите.

После телеграфистът правел предложение на жертвата. Той — с огромен риск за самия себе си — можел да забави резултатите до един или друг пункт за няколко минути — достатъчно, за да може жертвата да заложи на известния му победител. После двамата щели да си разделят спечеленото.

Измамата станала много популярна и се появявала във все по-сложни варианти. Отначало може и да е имало истински телеграфисти, които наистина спазвали обещанията си. Но не след дълго номерът бил подет от обичайните заподозрени — хора, нямащи абсолютно нищо общо с телеграфа. Раздували как можело (с подходящото оборудване) да се „прехванат“ телеграфските съобщения и как благодарение на няколкото минути предимство можели да се натрупат цели състояния. Трябвала само известна сума пари, колкото за необходимото оборудване. Ако жертвата била съгласна да финансира предприятието, мошеникът можел да купи каквото трябва и двамата щели да забогатеят…

Разбира се, в действителност не се купувало никакво оборудване и не били „прехващани“ никакви резултати от надбягвания. Въпреки това измамникът снасял уж „вътрешна информация“ по телефона на жертвата, която чакала в пункт за залагания. Естествено развълнуваният шаран залагал. Ако „вътрешната информация“ се окажела вярна (шанс едно на седем), измамникът можел да прибере допълнителна сума — своя дял от залога. Ако обаче всичко отивало по дяволите, измамникът пропадал вдън земя с парите за апаратурата.

Това елементарно изпържване получило доста изтънчени разновидности, при които се организирали фалшиви пунктове за залагане, където подставени лица залагали на напълно въображаеми надбягвания. И всичко това заради една-единствена жертва.

Така измамниците създавали измислен свят — сценично представление, в което единствено жертвата няма представа, че е герой в постановка. Шоуто било толкова убедително, че горките наивници наистина вярвали, че са хванали Господ за шлифера и че богатството не им мърда. Случвало се измамниците дори да позволят на жертвата да спечели на няколко залагания благодарение на „вътрешната информация“, само и само за да засилят апетита й. После, когато шаранът съвсем се разгорещи, мошениците го пускали да плува — тоест да се прибере и да събере всички възможни пари, може би дори да заложи имотите си или да изтегли заем от банката си. След което жертвата се връщала при деловите си партньори, готова да направи един-единствен залог, който да ги направи по-богати, отколкото са сънували и в най-мокрите си сънища! Естествено в този случай забогатяват единствено мошениците.

Механизмът за прибирането на парите бил различен. Понякога мошениците снасяли „вътрешната информация“ по начин, който можел да се разбере погрешно — и естествено точно така ставало. Например непосредствено преди решаващия старт жертвата получавала обаждане от рода на „Класира се Бързата сянка“. Жертвата затваряла телефона, отивала забързано към гишето и залагала сто хиляди долара, че Бързата сянка ще спечели надбягването. Сделката е сключена, парите са прибрани, мошеникът идва при жертвата, поглежда талона и надава ужасен вик. „Не! Трябваше да заложиш, че Бързата сянка се е класирала! А не че е спечелила! Не схващаш ли разликата между класиране и спечелване?“ След което, въпреки отчаяните молби на шарана към „шефа“ на пункта, гишетата се затваряли и мнимото надбягване започвало. Едва ли е нужно да обяснявам, че Бързата сянка се класира на второ място и че талонът на шарана не струва и пукната пара.

Възможно е също мошениците да подплашат жертвата — отряд полицаи в сини униформи нахлува в пункта в решаващия момент, точно когато жертвата се кани да прибере печалбата. Пред входа спират фалшиви полицейски камионетки, готови да приберат всички присъстващи. Шаранът се измъква от лапите на мнимия закон, а стоте му хиляди долара отиват на вятъра. Въпреки това жертвата се прибира щастлива, че поне й се е разминало удоволствието да кисне зад решетките.

През двайсетте години Жичният удар изчезва. Телеграфите са изместени от по-напредничави комуникационни технологии, а и самите хора стават по-отракани.

Днес се смята, че Жицата е мъртва, че модерните технологии са я превърнали в чаровна реликва от една отминала пъстроцветна епоха. В края. на краищата днешният свят е твърде отракан, за да се върже на подобен номер.

21

На следващата сутрин и четиримата — Джес, Питър, Тоби и аз — сме в офисите на „Пития“, играем на джагата и чакаме Нейпиър да направи следващата стъпка. Не е ясно каква точно е тя и кога ще бъде направена, но докато си играем, научаваме отговорите — в десет сутринта на стъклената врата на офиса се чука.

Оставям джагата, за да отворя. Тоби куцука зад мен с патериците си. Във вестибюла стои едър мускулест тип с костюм, войнишка прическа и тъмни коси и кожа. Отварям.

— Да?

— Изпраща ме господин Нейпиър. Иска да ви откарам и четиримата на летището.

Зад него виждам паркирана дълга черна лимузина с работещ двигател.

— Не съм облечен за официални срещи — отвръщам.

Мъжът с войнишката прическа ме гледа безизразно.

— Имаме ли право на избор? — питам.

— Честно казано, не.

Оценявам откровеността му. Казвам му да ни изчака отвън и двамата с Тоби се връщаме при джагата.

— Ед Нейпиър ни се подмазва — казвам. — Опитва се да спечели сърцата и умовете ни.

— Жалко, че сме безсърдечни — отбелязва Джес и завърта ръчката с рязко движение на китката си.

Лимузината ни откарва до летището на Пало Алто — голямо колкото пощенска марка, с една-единствена писта. Спираме до частен „Сайтейшън“ X, който чака пред хангара със запалени двигатели.

Шофьорът учтиво ни отваря вратата. Слизаме. Люкът на самолета е отворен, стълбата е спусната. Мъж в пилотска униформа подава глава от входа и се усмихва. Добре дошли на борда — надвиква той рева на двигателите.

На борда има място за осем пътници, а ние сме само четирима. Пищната руса стюардеса също влиза в сметката, но пак имаме място да се опънем. Нейпиър е заредил самолета с шампанско, розе от Ридж и совиньон блан от Марлборо. За мезе се предлага черен хайвер и стриди. Стюардесата снове напред-назад и разнася питиета и ордьоври с увлечението на търговец на фъстъци.

Стига до мен. Избирам си чаша бяло вино.

— Позволено ли ви е да ни кажете накъде летим? — питам деколтето й, докато се е навела над мен.

— Позволено? — Тя ме поглежда объркано. — Разбира се. Отиваме в Лас Вегас.

— Разбира се — казвам аз.

След излитането Тоби и Питър разкопчават коланите си и се оттеглят в задната част на салона. Забелязвам, че лицето на Питър е бледо и изпито, с тревожни бръчици около устата. Дали е част от номера? Великолепно изпълнение на ролята? Или си бие главата и съжалява, че се въвлякъл във всичко това, че внезапно се е разтревожил за евентуалните последици? Гледа потиснато през прозореца и разсеяно поглажда дългата си червена опашка.

За разлика от него, Тоби е направо блеснал с чаша шампанско в ръка. Или и той играе брилянтно ролята си и се преструва на лекомислено хлапе със замаяна от случващото се глава, или наистина е лекомислено хлапе със замаяна от случващото се глава.

С Джес седим един до друг в предната част на самолета. Възможно е да има камери и микрофони, освен това Нейпиър сигурно ще разпита платиненорусата стюардеса, щом кацнем, затова запазваме мълчание и всеки гледа през прозореца си. Утешавам се от докосването на топлата кожа на ръката й. Стюардесата едва ли го забелязва — пък и едва ли ще го сметне за важно, за да го съобщи на Нейпиър, ако я попита, — но аз тайно се надявам ръката й да остане на същото място до края на полета. Джес не я помръдва. Може би чувства същото.

Точно след час и половина кацаме в Лас Вегас. На пистата ни очаква друга дълга лимузина — този път бяла. Натоварваме се в нея и сме посрещнати от друг костюмиран здравеняк.

— Господин Нейпиър ви праща много поздрави — казва шофьорът през рамо. — Съжалява, че не може да ви посрещне лично, но ще се срещне с вас в „Облаците“.

„Облаците“ е хотелът на Нейпиър. Един от най-новите, с цена два милиарда долара — колосален игрален дом, осигуряващ предостатъчно материал за критиците на Нейпиър. Можете да си представите заглавията в бизнес изданията: „Запратен в облаците“, „Прищявката на Нейпиър“ или „Заоблачен разсъдък“. Както винаги, Нейпиър доказваше, че критиците му не са прави. Хотелът беше завършен и по всяко време на годината стаите му са заети.

Предполагам, че посетителите не могат да се наситят на облечените като ангели пикола с малки крилца на гърба, от звуците на арфа в лобито и на сиво-бялата цветова схема, в която е изпълнено всичко — от тоалетните през коридорите, та чак до казиното.

Шофьорът спира пред централния вход. „Облаците“ е огромна сграда от бял варовик, построена в пищен ренесансов стил. Сигурно нещо подобно би се привидяло на Микеланджело, ако прекали с отровните гъби — трийсет и шест етажа рококо и богато орнаментирани корнизи, гротескни водоливници, надвесили се по ъглите, статуи на херувими с разперени ръце, било в знак на приветствие, било като предупреждение.

Шофьорът слиза от лимузината и ни отваря вратата. Излизаме навън. Тоби поглежда нагоре, смъква слънчевите си очила и казва:

— Жестоко.

Шофьорът ни повежда към рецепцията. Влизаме. Струите на климатичната инсталация са толкова студени, че топките ми се свиват и стават като костилки на черешки. В отсрещния край на залата млада жена докосва нежно струните на огромна арфа и свири нещо като профанизирана версия на „Спомени“. Или може би на „Вкарай ме в играта“. Или пък на „Звездното знаме“. За жалост арфата е труден инструмент.

Огромно петнайсетметрово знаме виси от тавана. Върху него е представена художествена концепция за нов хотел. Надписът гласи: „Новият „Трокадеро“ на „Казина Нейпиър“. Очаквайте в най-скоро време!“

Шофьорът ни съпровожда през лобито до една дискретна ниша с бюро с табелка „VIP посетители“ и казва:

— Стигнахме.

Тоби се опира на патериците си и се обръща към мен.

— VIP… жестоко…

Зад бюрото седи красива брюнетка с големи сини очи. Плюс бяла рокля и две големи ангелски крила на гърба. Подозирам, че усмивката й е принудена; сигурно е болезнено да седиш по цял ден на стол и да се превиваш напред заради тия проклети фалшиви израстъци.

— Клариса, това са хората на господин Нейпиър — казва шофьорът.

— Благодаря, Чарли — отговаря тя.

Шофьорът кима и се отдалечава. Синеокият ангел се обръща към нас. Усмивката й става още по-широка.

— Добре дошли в „Облаците“! Господин Нейпиър нареди да направя престоя ви при нас незабравим! — Отваря едно чекмедже и изважда четири електронни карти-ключове. — Всеки от вас ще бъде настанен в апартамент в кулата. На трийсет и шестия етаж. — Раздава ни ключовете. — Картите ще са ви нужни и за асансьора. Етажът е изолиран.

— Ъъъ, вижте, а колко точно ще ни струва това удоволствие? — обажда се Питър.

Усмивката е залепена здраво на лицето на синеокия ангел, подобно на охлюв върху стената на аквариум.

— Подарък от господин Нейпиър специално за вас. Този уикенд всичко е за сметка на заведението. Наредено ми е да се погрижа да не ви липсва нищо.

— Страхотно — казва Тоби.

— С картите можете да ползвате услугите във фитнеса, спа-центъра и всеки от шестте ресторанта на хотела. Разбрах, че сте дошли без никакъв багаж. Можете да пазарувате с картите във всеки бутик в преддверието. Моля, не се притеснявайте. За господин Нейпиър е удоволствие да бъдете негови гости.

— Много мило — отбелязвам аз.

— Господин Нейпиър каза първо да се приберете в стаите си и да се освежите — казва ангелът. — След това бъдете така добри да се срещнете с него в един часа на трийсет и петия етаж на шампанско и хайвер, за да отбележите новото съдружие.

За да стигнем до асансьора, трябва да минем през казиното. Всички хотели в Лac Вегас са проектирани по този начин. Трябва да минете през казиното, независимо къде искате да отидете. Търсите портиера ли? Минете през казиното и завийте наляво. Мисля, че е само въпрос на време местните архитекти да направят следващата логическа стъпка — да разположат казиното насред стаята ви, между леглото и тоалетната. „Да бе, сера гърмящи лайна от снощното суши, така че я да си пробвам късмета на блекджек, преди да съм пръснал кенефа“.

— Ако не знаех как стоят нещата, щях да си помисля, че Ед се мъчи да ни прикотка — тихо казва Джес, докато вървим през казиното.

Мелодичните звуци от игралните автомати са направо хипнотизиращи. Осветлението е меко, приканващо. Иска ми се да поостана за момент.

— Мислиш ли? — казвам, но вниманието ми е насочено към Питър Рум, който върви на пет метра пред нас, сякаш физически да покаже как се чувства — откъснат. — Питър се държи странно, не ти ли се струва? — тихо промърморвам на Джес.

— Компютърджии — свива рамене тя, сякаш това обяснява всичко.

Стигаме до асансьорите и натискаме бутона, означен със „Само за кулата“. Изчакваме за миг, след което се разнася тих звън и вратите се отварят. Сякаш по сценарий, отвътре излиза Лорън Нейпиър, ослепителна в специално шит бял костюм от три части, с малка чантичка на шахматно разположени черни и бели квадратчета. Косата й е прибрана на стегнат кок. Усмихва ми се.

— Привет.

Кимам й.

Тя се кани да каже нещо, но забелязва Тоби, Джес и Питър и размисля. Обръща се и се отдалечава. Гледам задника й, докато изчезва в казиното.

— Коя е тази? — пита Тоби.

— Жената на Нейпиър — обяснявам.

— Значи е женен?

— Когато му изнася. — Докато го казвам, кой знае защо, си мисля за Джес.

Срещаме се в един часа. Целият трийсет и пети етаж е огромен апартамент с прозорци вместо стени, от които се открива изглед към проблясващите светлини на Ивицата долу и към пустинята на югозапад. Очакват ни маси с бели ленени покривки, отрупани с натрошен лед, върху който са подредени отворени миди, малки купички хайвер и стриди. На една съседна маса вече са наредени напълнени и готови за пресушаване чаши шампанско.

Ед Нейпиър не се вижда никъде. Вместо него се натъкваме на двама едри типа от личната му охрана с пъхнати в ушите слушалки и жици, изчезващи под саката им. Застанали са стоически в края на помещението.

Питър, Джес и моя милост се мотаем около масите, без да сме сигурни дали можем да си вземем. Естествено Тоби няма подобни задръжки. Подпира се на патериците си и си пълни чинията. Поглъща първата хапка като причастие.

— Фантастично, Франклин — казва, като натъртва на псевдонима ми така, че той прозвучава още по-нелепо, отколкото е. — Задължително трябва да опиташ.

Преди да успея да го изгледам свирепо, на входа настъпва кратка суматоха. Нейпиър влиза в апартамента, съпровождан от тъмнокосия ангел от VIP рецепцията. Вижда ни и ни се усмихва лъчезарно. Заради карибския му тен зъбите му блестят като лиможки порцелан. Облечен е в безукорен костюм на Армани с жълта вратовръзка и бяла риза. Целият блести като тукашните реклами — хиляди развълнувани ватове. Пристъпва напред и се обръща към нас като към цяла тълпа:

— Скъпи приятели — казва, протяга ръка към бодигардовете си и разтърква пръсти. Единият от мъжете вижда знака и забързва към масата с шампанско. Грабва една и я пъха в ръката на шефа си.

Нейпиър я вдига, без да му обръща внимание.

— Добре дошли. Благодаря, че се отзовахте така бързо. Надявам се пътуването ви да е било приятно.

Следва пауза. Не съм сигурен дали държи реч, или очаква някаква реакция от наша страна. Накрая вземам управленско решение и казвам:

— Беше много приятно.

— Добре, добре. — Той ми кима, сякаш съм се представил чудесно с речта си. — Франклин, с нетърпение очаквам началото на нашето сътрудничество. Искам утре четиримата да се забавлявате добре в хотела ми.

Приемете го като израз на благодарност от моя страна. За мен е удоволствие да работя с вас.

Вдига чашата си. Следва нова пауза. Сещам се, че ни чака да вдигнем тост с него. Вземам чаша шампанско от масата и я подавам на Джес. После подавам втора на Питър. Каня се да дам на Тоби, но той естествено вече е преполовил една.

Задържам чашата за себе си и я вдигам.

— Дай Боже.

— Дай Боже — повтаря Джес.

— Е, да натрупаме пари заедно — казва Нейпиър.

Пием. Трябва да призная, че това е най-изтънченото шампанско, което съм опитвал. Свикнал съм с онова, което си купуваш от кварталния супермаркет точно преди Коледа и което без съжаление можеш да излееш на нечия глава в края на голяма среща по софтбол. А това в устата ми е превъзходно като електрически нектар. Определено не е предназначено да се използва вместо шампоан.

— В сряда ще проверим „Пития“ с реални пари — казва Нейпиър. — Франклин, депозира ли чека ми в брокерската си сметка?

— Да — отвръщам. — Ще бъде одобрена до сряда.

— Питър, дотогава софтуерът ще бъде ли готов да прави реална търговия?

— Предполагам — начумерено отвръща програмистът. Прилича на дете, което са го попитали дали си е почистило стаята.

По лицето на домакина ни пробягва сянка на загриженост, но бързо изчезва и Нейпиър отново се усмихва.

— Отлично! Е, а сега… — Той посочва тъмнокосия ангел, застанал до входа на апартамента. — Искате ли по някое чипче?

Чувам „чипсче“, което не ми се връзва особено с кристала и хайвера. После забелязвам, че брюнетката носи четири малки кутии от черно кадифе. Раздава ни по една.

Тоби пръв отваря своята. Вътре има чипове с логото на казиното. Черни, тоест по сто долара. Доколкото мога да преценя, са двайсет и пет. Това прави двайсет и пет стотачки черпене. Отварям своята кутия. Вътре има същото.

— Подарък са — казва Нейпиър. — Моля ви да ги използвате на воля в казиното и да се забавлявате. Сега сте мои партньори. Искам да споделя всичко с вас.

Естествено, сещам се за неизказаната част от уравнението — и той иска да споделяме всичко с него.

Сякаш за да потвърди подозренията ми, Нейпиър отива до Джес. Тя се усмихва топло.

— Джес, искаш ли да дойдеш с мен? Знам, че като отговорник по маркетинга ще се заинтересуваш от някои делови аспекти на „Облаците“. Нека те разведа.

Тя се усмихва сдържано. Той я хваща под ръка и я повежда към изхода.

— Забавлявайте се! — извиква ни през рамо.

Двамата с Джес излизат, а аз продължавам да се взирам след тях. Виждам ги през отворената врата да стоят в късия коридор и да чакат асансьора. Накрая той пристига. Джес и Нейпиър влизат в кабината и започват спускането си надолу към покоите му, където несъмнено ще й покаже много интересни „делови аспекти“, за които до момента не е имала ни най-малка представа.

След четири часа съм в казиното на една маса за блекджек, където се залагат по десет долара. Вече съм върнал подаръка на Нейпиър и съм обогатил трезорите на казиното с двеста от собствените си долари.

Аз самият съм изненадващо лесна мишена за човек, който изкарва хляба си, като обира другите. За съжаление във вените ми тече кръвта на комарджия — винаги удвоявам залога, въпреки че шансовете са против мен, и никога не мога да се спра. Със закъснение осъзнавам, че се наслаждавам прекалено много на тръпката, когато поглеждам тайно поредната карта. Всяко попадение е съблазнително, изпълнено с примамливи възможности.

Сега държа деветка и петица. Крупието открива шестица. Здравият разум ми казва да пасувам, но не мога да се сдържа. Помръдвам пръст по зеленото кадифе и искам нова карта. Крупието — малайка на средна възраст — ми пуска деветка. Ох. Двайсет и три. Изгарям.

Крупието прибира чиповете ми. Поглеждам остатъка — жалки четиридесет долара. До мен е седнал старец с шапка с вместимост около десет галона. Налапал е огромна пура.

— Трябваше да си останеш на четиринайсет — казва ми със силен тексаски акцент.

— След дъжд качулка — отвръщам.

Залагам още два червени чипа. Този път ми се падат седмица и петица. Крупието открива червено вале. Смътно си спомням, че трябва да продължавам всеки път, когато имам дванайсет, независимо какво открива крупието. Или бъркам? Може би съм просто безсилен пред тръпката, която усещам при обръщането на следващата карта? Чувствам се изгубен и абсолютно неуверен.

Правя знак, че пасувам.

Крупието вади карта от тестето и дава на стария каубой до мен осмица. Той има двайсет. Крупието раздава на себе си деветка. Каубоят печели. Аз губя.

— Трябваше да продължиш, щом имаш дванайсет — казва каубоят.

— Стига бе — отвръщам. — Може пък да искам да дам част от парите си на Ед Нейпиър.

Каубоят оставя пурата си в пепелника. Устните му са влажни като близалка.

— Бог е свидетел, че определено ще му свършат работа.

— Така ли? — Залагам още два червени чипа. Крупието ми раздава поп и седмица. Седемнайсет е доста добра ръка, не мислите ли? Особено когато крупието си открива нищо и никаква петица? Но вече не съм толкова сигурен. Всичко ми е като в мъгла. Откакто видях Джес да потегля на личната обиколка с Нейпиър, не мога да фокусирам картите.

— Така чувам — казва каубоят. — Говори се, че построяването на това чудо едва не го разорило. Два милиарда долара, все заеми. Един приятел от Комисията по хазарта твърди, че нямал дори пари за „Трокадеро“.

Оглеждам казиното, хилядите посетители, пъхащи монети от по двайсет и пет цента в игралните автомати, тълпите зад масите за блекджек.

— Като гледам, не го е загазил сериозно.

— Това тук е само илюзия — простичко казва каубоят.

Отново поглеждам ръката си. Седемнайсет. Крупието има петица. Здравият разум ми казва да пасувам. Майната му на здравия разум. Помръдвам пръст. Крупието ми дава карта.

— Синко, ти си най-лошият комарджия, на когото съм попадал — отбелязва каубоят.

Крупието ми е дало четворка. На себе си раздава десетка и още една петица. Моите двайсет и едно бият нейните двайсет.

Каубоят поклаща глава и добавя:

— Дори и лудите имат късмет.

Върви ми само едно раздаване. Всъщност това може ли изобщо да се води вървене? След като чиповете ми изчезват, напускам масата и се мотая из казиното. Поглеждам си часовника. С изненада откривам, че вече е шест. Нима съм играл четири часа? Струва ми се невъзможно.

Отсреща виждам бар, издигнат на платформа над нивото на казиното. Решавам да се натряскам. Тръгвам към бара, но на двайсет метра от него се заковавам на място. Спира ме онова, което виждам. Тоби е седнал на един висок стол, подпрял несигурно патериците до себе си. Навел се е напред и говори непринудено — а може би дори флиртува — с Лорън Нейпиър.

Първата ми мисъл е, че синът ми нарочно се мъчи да провали удара, може би от детинско бунтарство. Възможно ли е наистина да е толкова себичен, така глупав, че да изложи на риск всичко онова, което правя… заради него?

Тръгвам право натам и изкачвам стъпалата. Приближавам Тоби и Лорън Нейпиър. Забелязват ме чак когато заставам между тях. Не й обръщам внимание и впивам поглед в Тоби.

— Какво правиш?

Той се усмихва.

— Нищо. Просто си приказваме.

Отговаря отнесено, сякаш казва на дъртия си да се успокои — просто си бърбори със сладката гимназистка на обществено място, нищо особено.

Поглеждам нагоре към един от десетките черни стъклени глобуси, взиращи се в нас като очи от небето.

— Наблюдават ви — казвам на малоумния си син.

Лорън се усмихва и тихо казва:

— Успокой се. Правиш сцена.

— Не разбираш ли? Ако мъжът ти ни види да си говорим…

— Той ми нареди да си говорим — отвръща тя.

— Какво?!

— Каза ми да прекарам известно време с всеки от вас. Да се добера до каквото е по силите ми.

— Защо? Подозира ли нещо?

— Предпазлив е. — За миг ми се струва, че се гордее със съпруга си. — Както и да е, просто си бъбрех с Тоби. Между другото, той е чудесен младеж. Още щом го видях, разбрах, че ти е син. Много добре изглежда.

Тоби се изчервява. Не е ясно дали комплиментът е адресиран към мен, или към него. Може би точно това е идеята.

— Седни и се успокой — казва ми Лорън. — Ще те черпя едно.

Изсумтявам и придърпвам един стол. Опитвам се да го напъхам между Тоби и Лорън, но техните столове са прекалено близко един до друг, така че оставам малко назад. Лорън привлича вниманието на бармана и ми поръчва бира. Обръща се към мен.

— Нали това ще пиеш?

— Става.

Гледам я, докато урежда сметката. Все още е облечена в белия костюм от по-рано. Изглежда спретната и свежа като елегантно бельо. Косата й е прибрана на кок и виждам тила й, меката му извивка, няколкото свободно падащи руси кичура. Забравил съм колко е привлекателна. Спомням си онзи следобед в църквата, когато разговаряхме за първи път сериозно — как през следващите няколко часа не ми излизаше от главата. Помня тясната й жълта тениска, съвършените й гърди, белите зъби и порочната усмивка. Представям си я гола и кой знае защо си мисля за ноктите на краката й, боядисани в червено, и си въобразявам как ли ще изглеждат увити около кръста ми.

Плановете ми започват да се променят. Вместо да се натряскам ми се приисква да ме сложат да си легна.

Бирата ми пристига.

— Тъкмо казвах на Тоби, че Ед не спира да говори за вас — казва тя. — Твърди, че фирмата ви е най-изумителното нещо, което е виждал.

— Сериозно?

— Е, кажи ми какъв е планът.

— По-добре не.

— Същото каза и синът ти.

Чувствам се леко засрамен, че съм се усъмнил в Тоби. Може пък да е по-надежден, отколкото си мисля.

Лорън свива рамене.

— Добре де, не ми казвайте. Щом си решен да спазиш уговорката ни…

— Разбира се.

— … прави каквото искаш.

С крайчеца на окото си забелязвам, че Тоби я зяпа. Настойчивият му поглед изнервя.

Тя си поглежда часовника.

— Чудя се дали мъжът ми е свършил горе.

— Свършил?

— С изчукването на партньорката ти, Джесика.

Сигурно съм погледнал изненадано, защото тя отбелязва:

— Разбира се, че знам. В края на краищата нали ме помоли да изляза. — Замълчава. Потърква брадичка с театрално тъжна физиономия. — Как изобщо мога да се върна при него?

Оставя въпроса да увисне във въздуха.

Усещам ерекцията си. Явно Тоби има същата реакция — зяпнал е Лорън Нейпиър, както куче зяпа овнешки бут.

— Тоби, хрумна ми нещо — казвам тихо, изваждам си портфейла и му давам две стодоларови банкноти. — Ето ти малко пари. Защо не поиграеш на автоматите?

Той поглежда парите, но не ги взема.

— Всъщност надявах се да поостана.

Интересно усещане е да ти се прииска да нариташ задника на собствения си син. Признавам, че все още не бях попадал на тази нишка от пъстрия гоблен на живота ми.

— Тоби, синко — казвам нежно. — Не се ли разбрахме нещо?

Той ме поглежда озадачено.

Продължавам с все така тих и спокоен тон:

— Че можеш да дойдеш, но си длъжен да ме слушаш за всичко. Че сега аз командвам, а ти просто се учиш. Нали?

Тоби се взира в мен. Не мога да разчета физиономията му. Устните му са свити в тънка усмивка, но не ми се вижда особено радостен.

Хвърля поглед към Лорън Нейпиър. Лицето й е безизразно и ведро. Сигурно подобни неща й се случват непрекъснато — бащи и синове да се изправят един срещу друг заради нея.

— Тоби — отново повтарям тихичко.

Накрая той кима. Взема двете стотачки от ръката ми. Скача на здравия си крак и взема патериците.

— Ще огледам казиното.

Искам да му благодаря и да го потупам по рамото, за да го успокоя, но той изкуцуква толкова бързо, че нямам време да реагирам.

Следвам Лорън Нейпиър през казиното към асансьора. Тя натиска копчето и двамата мълчаливо чакаме. Вратите се отварят и изчакваме шестима японски бизнесмени да слязат. Те оглеждат Лорън, докато минават покрай нас — тя е с повече от педя по-висока от тях, истинска нордическа гайджин. Сигурно в родината си са тихи и учтиви, инженери или директори, които никога не биха си позволили така открито да зяпат красиво момиче. Лас Вегас обаче ни прави хлъзгави, освобождава ни от задръжките ни и ни кара да правим неща, които не бива.

Като например това: влизам в асансьора с Лорън Нейпиър и знам, че ми предстои да правя секс с нея. Тя натиска копчето, на което пише 33.

— С мъжа ми имаме отделни етажи — обяснява ми.

— Колко удобно.

— И за двама ни.

Стигаме на трийсет и третия етаж и минаваме по къс коридор. Тя пъха картата си в четящото устройство. Електронната ключалка изщраква и Лорън отваря вратата с побутване с пръст.

Озоваваме се в скромен апартамент, обзаведен в аскетичен азиатски стил. Леглото представлява ниска платформа с тънка постелка. До него има лакирано черно китайско сандъче с червени ръбове. Черно бюро с ваза, в която е сложена една-единствена орхидея; листата на цветето са бели с кървавочервени пръски. На стената е окачен плазмен телевизор.

Тя затваря вратата и ме целува, без да каже нито дума. Не съм целувал жена от шест години — още отпреди да вляза в затвора. Странно ми е да усещам езика й в устата си и съм изненадан от агресивността й, от силата, с която притиска тила ми.

Разкопчава ризата ми и ноктите й оставят следи върху косматите ми гърди. Помъква ме към леглото. Събличаме се един друг. Любим се.

Оказах се прав за ноктите на краката й. Наистина са червени като ярките захарни петлета, които можеш да си купиш в някое кино.

След час, когато сме приключили един с друг и сме задоволили любопитството и отегчението си, напускам трийсет и третия етаж и се прибирам в апартамента си.

В асансьора си мисля за Джес и Нейпиър, чудя се колко ли пъти са го направили и дали на Джес наистина й е харесало, или просто ми прави услуга и изиграва своята роля в удара.

Гледам се в огледалото в банята и си мисля за Джес. Успокоявам се с мисълта, че при един удар понякога се налага да пробуташ на жертвата си нещо влажно, за да й размътиш ума и да я изкараш от равновесие.

На сутринта един от биячите на Нейпиър ни откарва до летището с лъскавата лимузина. Натоварваме се в самолета и отлитаме обратно към Пало Алто.

Същата платиненоруса стюардеса, която ни съпровождаше на идване, отново се грижи за нас и е готова да ни сервира шампанско и вино. Никой — дори Тоби, колкото и да е странно — не се отзовава на предложението й.

Пътуваме мълчаливо. Тоби не ми говори. Аз не говоря с Джес. Питър не разговаря с никого. Всеки е седнал в собствената си редица и зяпа през прозореца. Кацаме и изпитвам облекчение, че мога да се отделя от екипа, пък било и само за час — тишината е станала направо болезнена.

Точно това е проблемът на Големия удар, ако искате да знаете. За подготовката му са необходими месеци. Не можеш да го направиш самичък, така че ти се налага да събереш екип способни специалисти. Налага се да работите заедно, така че трябва да познаваш отблизо всеки от тях, да можеш да предвидиш всеки ход на всеки от екипа. И освен това се налага да си имате доверие.

А към какви хора ще се обърнете с предложение заедно да измамите някого? Много ясно — към мошеници. И точно там е проблемът. Как можеш да се довериш на други да ти пазят гърба, когато тайно се страхуваш от това, което може да правят зад него?

22

Прибирам се в квартирата си. Имам две съобщения от Силия. Първото е оставено вчера, в три следобед. „Обади ми се“. Второто е отпреди час — от единайсет сутринта. Този път гласът й звучи по-загрижено.

— Кип, къде си? Силия е. Моля те, обади се.

Вдигам слушалката и набирам номера й. Тя отговаря на първото позвъняване.

— Аз съм.

— Къде беше? — Казва го като обвинение.

— Разведени сме, Силия. Забрави ли?

— Тревожех се. Къде е Тоби?

Когато лимузината ни остави пред квартирата, Тоби реши да не слиза с мен, а да прекара малко време сам из Пало Алто. Помоли шофьора да го откара в центъра. Не ми каза кога ще се върне. И дали изобщо ще го направи.

Решавам да не влизам в такива подробности.

— В града е. Мотае се.

— Всичко наред ли е?

— Да. Какво има?

— Трябва да поговорим. Вчера минаха едни хора.

— Какви хора?

— Двама мъже. Казаха, че са от полицията. Показаха значки, но сега не съм чак толкова сигурна.

— Как се казваха?

Тя се колебае. После си признава:

— Не помня. — Следва пауза. — Съжалявам, Кип.

— Няма нищо. Какво искаха?

— Точно там е странното. Питаха за теб. Много неща.

Побиват ме ледени тръпки. Полагам усилия гласът ми да звучи безстрастно.

— Какви неща?

— Кой си, къде живееш, от какво живееш. Много смътни въпроси. Точно затова се усъмних.

— И какво им каза?

— Нищо. Кълна се. Казах им, че сме разведени. Че не сме разговаряли от години. Обаче май не ми повярваха.

— Браво — казвам аз. — Много добре си направила. Благодаря ти, Силия.

— Кип, какво става? Всичко наред ли е?

— Всичко е идеално.

— Да не би да… — Тя млъква и дава на заден. — Още ли работиш в химическото?

— Не.

— Разбирам. — Гласът й звучи разочаровано. — Мислех, че този вид работа ти харесва.

— Харесва ми — отвръщам. — Просто се наложи да се заема с нещо друго. За известно време.

— Тоби участва ли?

— Разбира се, че не — лъжа аз.

— Кип, внимавай — казва тя. — Тоби се радва, че отново си тук. Харесва му, че отново си като всички други. Така че… не отивай никъде.

Иска да каже — внимавай да не те пипнат и да те вкарат отново в Ломпок, идиот такъв.

— Обещавам — отвръщам аз. — Всичко ще е наред.

— Кажи му да се обади, когато се върне.

— Добре.

Затваряме.

Обикалям апартамента и се мъча да открия дали не е бил претърсван, докато ме е нямало. Всичко изглежда наред, няма нищо подозрително. Отивам в спалнята. Отварям шкафа. Бельото ми си стои подредено на спретнати купчинки, недокосвано от никого.

Апартаментът изглежда точно както съм го оставил. Но да претърсиш нечие жилище, без да оставиш следи, не е трудна задача; повечето полицаи — и престъпници — знаят как да го направят.

Чудя се кой ли е посетил Силия. Най-вероятно са били хора на Нейпиър. Възможно е обаче и Сустевич да е решил да ме провери. В края на краищата държа негови шест милиона долара. Може да ме е видял да се качвам в загадъчен самолет в Пало Алто и да е започнал да нервничи. Може хората му да са ме следили през цялото време и да следят какво става с парите им, досущ като бдителни инвеститори. Може да ме наблюдават дори в този момент.

Отивам в дневната, рязко дърпам завесите. Поглеждам навън зад розовите храсти и се мъча да надникна през оградата към улицата. Не виждам никакви спрели коли, снишили се зад таблото екипи, блясък на бинокъл от съседния покрив.

Може пък посетителите на Силия да са били истински ченгета. Може да са решили да ме проверят, защото някое птиче им е казало, че съм на път да сгазя лука.

Което естествено ме кара да се запитам — кое е птичето? И какво точно пее?

Сряда е и е време да позволим на Ед Нейпиър да направи своя борсов удар.

Тоби се прибра вчера вечерта, след двудневно отсъствие. Изкуцука в квартирата в девет, докато се опитвах да се напия на масата в кухнята, за да мога да заспя. Държа се, сякаш помежду ни не се бе случило нищо.

— Здрасти, татко. Пиенето сам е лош знак — каза високо. Подпря патериците на стената и се настани срещу мен. — Така че нека ти помогна.

Речено-сторено. Довършихме бутилката „Джак Даниълс“ — поредният пример за любовни отношения между баща и син. Кой смее да твърди, че съм лош баща?

Попитах го къде е бил цели два дни.

— В един хотел в центъра — мъгляво отвърна той. — Просто исках да остана сам за известно време.

Сигурно трябваше да го натисна повечко, да попитам за името на хотела, за да мога да проверя думите му, но какъв смисъл имаше? Какво се надявах да открия? Важното бе, че Тоби се е върнал, че е в добро настроение и че случилото се във Вегас е минало и забравено…

Така че тази сутрин той е в офиса. Нейпиър пристига с аленочервения си мерцедес — може би от закуска в обичайния си ресторант, а може пък току-що да се е измъкнал от постланото си с пера и перушина легло. Почуква на стъклената ни врата с необичайна енергичност.

— Добро утро, Франклин — казва, когато отварям. — Готов ли си да направим малко пари?

Духът му е приповдигнат. При повечето хора е така, когато си мислят, че ще получат нещо от нищо.

Водя го в конферентната зала. Джес вече е приготвила всичко — екранът е свален от тавана, осветлението е намалено, проекторът е включен. Единственото, което не е направила, е да покаже, че забелязва моя милост. Не сме разговаряли от Вегас.

Питър е работил върху софтуера през последните четиридесет и осем часа. На Ед Нейпиър му предстои да види наистина впечатляващо представление.

Издърпвам един стол за госта и той се настанява пред екрана.

— Чекът за петдесет хиляди е одобрен и депозиран в брокерската ми сметка в Дейтек — казвам аз. — По твое предложение ще използваме парите, за да купуваме акции въз основа на предсказанията на „Пития“. Питър, защо не обясниш какво става на екрана?

Питър излиза напред и посочва екрана.

— Добре. Всъщност е съвсем просто. В момента претърсваме пазара за акции на пет компании, чиято цена „Пития“ е в състояние да предскаже с висока степен на увереност. Нямам представа кои точно ще избере — всичко зависи от състоянието на пазара в момента, когато започнем. Спрели сме се само на дългосрочните, за да избегнем ограниченията на краткосрочните продажби. Никаква алчност. Просто пет компании, по десет хиляди долара на всяка. Можем да използваме някакъв маргин, така че да купуваме акции на стойност двайсет хиляди от всяка компания. Някакви въпроси?

Нейпиър поклаща глава и казва:

— Давай.

— Добре.

Питър се връща при клавиатурата си, набира нещо. На екрана се появяват пет борсови графики — тънки зелени линии, показващи колебанията в цените на акциите на интервали от една минута. В десния край на всяка има червен кръг — предсказаната от „Пития“ цена.

— Интервалът на обновяване е около трийсет секунди — казва Питър. — В момента „Пития“ влиза в играта.

В същия миг до всяка от графиките се изписва количеството средства и акции: „$10000/1101 акции“, „$10000/784 акции“…

— Виждате, че „Пития“ току-що е купила хиляда и сто акции от „Епъл“ и седемстотин осемдесет и няколко от „Ю Ес Стийл“. - обяснява Питър.

Гледаме как „Пития“ изписва купените акции на още три компании.

— Добре — казва Питър. — Вече сме инвестирали всичко в пазара и сме заложили всичките петдесет хиляди. Петдесетте хиляди на господин Нейпиър. Да видим дали предсказанията на „Пития“ ще се сбъднат.

— По-добре да се сбъднат — обажда се Нейпиър, но от дружелюбния му тон става ясно, че няма никакви съмнения.

До всеки червен кръг се появява степента на увереност. 92 %… 95 %… 93 %…

Секундите минават, степените на увереност се увеличават. Вече са 95 %… 96 %… 98 %…

Цените на акциите се покачват към червените цели.

Минават още десет секунди.

На всяка от петте графики зелените линии се колебаят, но неумолимо пълзят нагоре. Постепенно наближават кръговете.

— Сега — казва Питър.

В бърза последователност, подобно на падащи плочки домино, цените попадат в мишените си, червените кръгове един след друг заблестяват ярко и се появява надпис „Целта е постигната“.

— А сега да видим как сме се справили.

Питър трака нещо на клавиатурата. Графиките изчезват и вместо тях на екрана се появяват пет реда числа:

— Май сме направили към три хиляди долара — отбелязва Питър. — Всъщност малко по-малко, след като се изплатят комисионите.

— Само толкова? — обажда се Тоби. — Някакви си три хиляди?

— Не е зле за трийсет секунди работа — казвам аз. — Каква възвръщаемост е тази?

— Почти шест процента — отвръща Джес.

— Да — казвам аз. — Шест процента за трийсет секунди. Представете си, ако го правим отново и отново. Възможно е да реинвестираме печалбите си на всяка половин минута. Можем да програмираме компютъра да го прави автоматично. Ако продължим все така, възвръщаемостта ще бъде… — Гласът ми замира. — Доста голяма — завършвам най-сетне.

— Направо астрономическа — казва Нейпиър, който продължава да се взира в екрана. Не може да откъсне очи от него.

Помещението е потънало в тишина. Взираме се в Нейпиър, който все още е зяпнал екрана. Накрая той се обръща към Питър.

— Можеш ли да го направиш? Днес? Още сега?

— Кое?

— Да го накараш да се повтаря. Да продължава да избира акции отново и отново.

— Не — отвръща Питър. — За днес няма да стане. Ще е нужна малко работа. Не кой знае колко…

— А за утре?

— Може би… — отвръща Питър. Обръща се към мен. — Какво ще кажеш, Франклин?

Свивам рамене.

— Да кажем, че ви дам двеста бона — предлага Нейпиър. — Още сега. Тази сутрин. До утре ще бъдат в сметката ви. Тогава ще можем ли да го повторим отново?

— Да — казвам аз.

Той се обръща към Питър.

— Значи за утре, нали? Ще го направим достатъчно пъти, за да удвоим парите. Като експеримент. Става ли?

Питър се колебае. Поглежда ме. Кимам.

— Да, добре — съгласява се накрая той.

Нейпиър става. Оправя си вратовръзката. Кима на останалите.

— Много добре. — Помамва ме с пръст. — Франклин, ела с мен.

Излизаме от конферентната зала и аз затварям вратата.

— Какво му е? — пита той.

— На кого?

— На Питър.

Свивам рамене.

— Смята, че правим нещо незаконно.

Погледът на Нейпиър се впива в мен.

— Така ли е?

— Не.

— Тогава няма за какво да се безпокои.

Кимам.

— Дай ми банковите ви сметки. Ще депозирам двеста хиляди. Утре ще видим дали „Пития“ може да ги удвои.

Нейпиър си тръгва и аз се връщам в конферентната зала. Вместо усмивки и радостни викове ме посреща мълчание. Четиримата гледаме през прозореца как Нейпиър изкарва мерцедеса си от паркинга.

— Е, не беше трудно — обажда се най-сетне Джес, когато Нейпиър се изгубва от поглед.

— Да — съгласявам се аз.

Но не изпитвам кой знае какъв триумф. Знам, че скоро ще стигнем точката, от която връщане няма. Ед Нейпиър ще ни пробва още един последен път, като прехвърли близо четвърт милион в банковата ни сметка.

Повечето дребни мошеници биха се отказали в този момент. Ще си поделят тези двеста бона и ще се изпарят от града,

За нас обаче това е само началото. Скоро ще накараме Нейпиър да набере скорост и този четвърт милион вместо тлъста сума ще ни се вижда съвсем дребна и незначителна, като някаква грешка при закръглянето.

Ето това е разликата между дребните мошеници и хора като мен. Амбицията. И нагласата, че можеш да го направиш, желанието да промениш света. Щом като ще играеш, играй на едро, така мисля аз. Щом ще рискуваш да попаднеш в затвора или да умреш разчленен от някой мафиот, то нека ударът ти да е възможно най-голям. Друга възможност няма да ти се отвори.

Но докато седя на конферентната маса и гледам забързаните коли по Бейфронт, изпитвам нещо странно. Спомням си следобеда на масата за блекджек, за това как настоявах да продължа, когато трябваше да пасувам. И как това — неизбежно, напълно предсказуемо — ме бе довело до провал и в крайна сметка — до пълен фалит.

Да, знам какво си мислите.

Но не всичко се развива по начина, по който си въобразяваме. Понякога в реалния живот предчувствията се оказват напразни.

23

Прибирам се с Тоби. Той е седнал на задната седалка в хондата и е протегнал гипсирания си крак на предната, използва скоростната кутия като отоманка.

— Е, тате, кажи ми какъв е планът.

Поглеждам го в огледалото.

— Знаеш какъв е.

— Само в най-общи черти — казва той. — Затова ми кажи дали съм прав. Утре Нейпиър ни дава парите. Оставяме го да спечели. Той набира скорост и е готов да заложи още повече. Така ли е?

Движим се по брега, покрай солниците. Каргил е собственик на двайсет и пет хиляди акра солници в този район. От Златната треска отпреди век и половина те добиват сол тук, като прокарват водата от залива през диги и насипи и я оставят да се изпарява на слънце. През сухата есен прибират останалата бяла маса. Отвратителен процес, който оставя крайбрежието (вече белязано със сталагмити) по-бедно, но пък прави американските производители на чипс неизмеримо по-богати.

— Нещо такова — отвръщам.

— И как свършва всичко?

— Как си мислиш, че свършва?

— Нямам представа. Разкарваш го, така ли? Караш го да си помисли, че всички сме изгубили, че сме банкрутирали и затова той не ни търси сметка.

Изненадан съм от внезапния интерес на Тоби към * работата ми.

— Откъде това любопитство?

— От желанието ми да се науча.

— Да не би да кроиш планове да наследиш занаята?

— Не. — Той се взира в очите ми в правоъгълника на огледалото. Взира се изпитателно, мъчи се да разбере дали не се майтапя. — Просто съм любопитен — казва, но извръща поглед.

Иска ми се да му се извиня, но нямам тази възможност. Забелязвам нещо странно в огледалото. Черен линкълн. Предното стъкло е тонирано, така че едва различавам очертанията на двама мъже зад него. Колата ме следи.

— Не се обръщай — казвам на Тоби. — Следят ни.

Тоби моментално се обръща и проточва врат, за да види какво става. Още от петгодишен не слушаше какво му се говори.

— Кои са тези?

— Не знам. Виждал ли си тази кола преди?

— Не.

Натискам газта и гледам как стрелката на спидометъра скача до 110 км/ч. Шмугвам се в лявото платно, профучавам покрай едно бавно волво, карано от монахиня в черни одежди. Докато я задминавам, тя поклаща глава и ме поглежда мръснишки. Засрамвам се и извръщам очи.

— Татко, май сестрата ти показва среден пръст — казва Тоби.

Продължавам напред. И наистина, в огледалото виждам как монахинята размахва среден пръст зад стъклото.

— Е, това определено не може да се види всеки ден — отбелязва Тоби.

Така си е. Поглеждам назад и установявам, че линкълнът продължава да ни преследва на обичайните четири коли зад нас. Забелязвам табелката с номера: С5К-885.

— Запиши — казвам на Тоби. — С5К-885.

— Добре - казва Тоби. Следва мълчание. — Ъъъ… да имаш химикалка?

Поклащам глава. Това хлапе винаги е било разочарование за мен. Навеждам се към жабката и лакътят ми закача гипсирания му крак.

— Ох! — казва той.

— Май е по-добре да си свалиш крака.

— Ох, не мога.

Отварям жабката. Намирам евтина химикалка и му я мятам през рамо.

— С5К-885.

— Добре, чакай малко, чакай малко…

— С5К-885 — повтарям аз.

— Как беше?

— С5К-885.

— По-бавно.

С…5…К…

— Татко, внимавай!

Набивам спирачки. Пред мен — не на място сложен светофар, неизвестно защо светещ червено. Между мен и него — четири автомобила, покорно спрели пред сигнала.

Хондата се разтърсва, изскърцва и се плъзга по асфалта. Започваме да поднасяме, губя контрол. Опитвам да завия наляво, в посоката на поднасянето — точно както те учат да правиш.

На кого му е хрумнала кретенската идея, че трябва да завиваш в посоката на поднасянето? Трябва да го открия и да обсъдим въпроса по-подробно. Рязкото завъртане запраща предницата в бетонния разделител между източните и западните платна на магистралата. Блъскаме се в стената и усещам как коланът ми се опъва и се впива в гръдния ми кош.

Дори в този миг си мисля за Тоби. Чувам се да произнасям думите — което е невъзможно, тъй като целият инцидент трае по-малко от секунда. „Господи, дано си е сложил колана. Моля те, Тоби, дано поне веднъж да си направил каквото трябва“.

Чува се нещо като изстрел, въздушната ми възглавница се отваря. Тъканта ме зашлевява през лицето като женска длан. После се отпуска и увисва върху волана като смущаващо напомняне за страстния изблик.

Спрели сме насред магистралата, обърнати срещу движението. Виждам как линкълнът дава мигач, минава в дясното платно и продължава нататък.

След това забелязвам волвото да лети право към нас. Монахинята набива спирачки. Гумите й започват да пушат. Чува се пронизителен писък. Ръцете й са се вкопчили във волана, зъбите й са стиснати като на вкочанен труп.

Волвото намалява дотолкова, че сблъсъкът му с хондата е по-скоро приятелско потупване. Отхвърлен съм един-два сантиметра назад. Чувам как фаровете се пръскат. Виждам я през предното стъкло. Добре е — явно е добре, тъй като ме псува здравата, макар думите й да са приглушени от двете дебели стъклени прегради.

Обръщам се бавно към Тоби. Ужасявам се при мисълта какво мога да видя — че е мъртъв, че вратът му е счупен и от ъгълчето на устата му тече струйка кръв; или пък че изобщо го няма — изхвърчал е толкова бързо през прозореца, че не съм го забелязал, и сега лежи размазан на петнайсет метра от колата.

Вместо това той ме поглежда и се усмихва, вдигнал евтината химикалка до ухото си, сякаш веднага щом всичко се успокои, ще допише номера, който му повторих цели три пъти.

— Господи, татко — казва. — Да не се опитваш да ме убиеш?

Разсмивам се.

— Опитвам се да те спася — казвам, макар добре да си давам сметка, че всичко говори за тъкмо обратното.

Пристига ченге от Менло Парк, взема показанията ни и прави толкова много моментални снимки на мястото на катастрофата, че спокойно би могъл да напълни цял албум.

Не споменавам за преследващия ни линкълн, не измислям никакви оправдания. Казвам самата истина — че гледах в жабката, вместо в пътя. Подминавам факта, че всъщност вината е на сина ми, макар че тайно си мисля точно това.

Ченгето ме проверява за алкохол. Минавам теста. След по-малко от трийсет минути продължаваме с такси. Докато потегляме, гледам как товарят смачканата ми като акордеон кола на един камион и я откарват към автосервиза в Уилоу. Сбогом, моя вярна хондичке.

Таксито ни откарва до Пало Алто и ни оставя пред квартирата. Възрастният ми хазяин господин Сантуло ни очаква на прага. Облечен е с потник, от който надничат белите косъмчета на гърдите му, и със синята хавлиена роба. Как ли е научил кога ще се прибера? Нима е стоял тук часове наред и ме е чакал да се появя? Това ли ще донесе старостта и на мен — самотни дни и часове стоене на прага в очакване някой да дойде? Ще има ли изобщо някой, който да идва при мен?

— Кип — казва той. — Трябва да ми помогнеш.

— Добре, господин Сантуло — казвам и посочвам Тоби. — Запознахте ли се със сина ми?

— Внук ми го няма — отговаря той на друг въпрос.

— Добре, господин Сантуло — казвам и се обръщам към Тоби. — Веднага идвам.

Мятам му ключовете. Те дрънкат, докато летят. Тоби ги улавя и тръгва към апартамента.

Следвам господин Сантуло до втория етаж. Спираме при вратата на апартамента му, той дълго търси ключа във връзката и накрая успява да го намери.

Жилището му прилича на изложба от 50-те - маслиненозелен диван, кафяв килим с цвета на стари обувки и кухня на бъдещето, както са си я представяли навремето, с механизирани кафеварки и електрически котлони.

— Сядай — маха към дивана господин Сантуло. — Искаш ли хайбол?

Влизал съм в апартамента на господин Сантуло точно пет пъти и той всеки път ми предлага хайбол. Оглеждам помещението. По лавиците над телевизора, на кухненския плот, на всяко свободно място виждам стари снимки на жена му (отдавна покойница) и на самия господин Сантуло като млад — богат, щастлив, изпълнен със сили, пълен с пари и преуспяващ, готов да завладее света. Представям си го с жена му преди четиридесет години в този апартамент, как забавляват приятели, наливат уиски със сода и го предлагат на гостите в дневната и на балкона. Чувам буен смях, неприлични шеги, кискащи се жени. Из апартамента сигурно тичат и деца, блъскат се в краката на големите, хващат ги за снимки и целувки.

Поглеждам господин Сантуло. Сега е стопен във всеки смисъл на думата — стройната му фигура се е изгърбила, косата му е побеляла, лицето му е изпито, от зъбите са останали жълти и черни корени. Жена му е мъртва вече двайсет години. Дъщеря му почина неотдавна. Самичък е. Светът му се е свил до площта на къщата му и до петте метра бетон, водещи до тротоара пред нея.

На каква възраст се случва това? На каква възраст светът, който така си свикнал да командваш, се свива до размерите на ключалка? Внезапно ли става? Може би някоя сутрин се събуждаш и осъзнаваш, че всичко е свършило — че връзките ти с живота са изчезнали? Или е постепенно, като бавното спускане на мрака? До този момент ми е било жал за господин Сантуло заради растящата му деменция. А сега се питам — всъщност това не е ли проява на милост?

— А колко по-различна е моя милост? Аз съм петдесет и четири годишен бивш мошеник. Жена ми ме е напуснала. Само допреди три седмици почти не разговарях със сина си. Нямам нищо — нито семейство, нито работа, нито приятелка. Събуждам се сам. Спя сам. Сигурен съм, че ще умра сам. Може би точно така се получава. Опитваш се да оправиш грешките си, очакваш животът ти да стане по-добър, а той просто отминава.

— Да — отвръщам на господин Сантуло. — Мисля, че един хайбол няма да ми се отрази зле.

Хайбол означава уиски, лед и джинджифилова бира, сервира се във висока чаша. Макар да се смятам за талантлив пияч, запознат с всички аспекти на хобито, със срам трябва да си призная, че нямах никаква представа какво представлява този коктейл. Нито пък че е толкова великолепен. Но пък и откъде бих могъл да знам? В момента пия първия хайбол, правен в Америка поне от 1962-ра насам.

Господин Сантуло сяда на дивана до мен, като оставя бутилката „Олд Търки“ и кутията джинджифилова бира отворени на бара като някакво мъчително обещание.

— Кип — казва той. — Трябва да ми помогнеш.

Отпивам от хайбола си.

— Как, господин Сантуло?

— Сметките ми — казва той и посочва масивното бюро в края на стаята. Върху него виждам дебела купчина листа и чекова книжка. — Да ги плащаш вместо мен, става ли?

— Сигурен ли сте? Нима ми доверявате подобно нещо?

Той се изсмива. Може би това означава да. А може и да не е чул въпроса.

Ставам от дивана, довършвам питието в чашата си, разклащам леда. Отивам до бюрото, преглеждам сметките. Бумащина за три месеца — кабелна телевизия, електричество, телефон, вода. Пред последните сметки е напечатано заплашителното „Последно предупреждение“.

— Не виждам проклетите цифри! Прекалено дребни са! — казва господин Сантуло.

— Къде е внукът ви? — питам аз. С други думи — защо не помолите него?

Господин Сантуло кима и казва:

— Внук ми е арабин.

— Да — отвръщам. — Знам.

Мисля, че това разминаване ще означава край на разговора ни и че сега ще се оттегля с купчината хартии в апартамента си и ще прекарам следващия час в сортиране и пресмятане на сметки.

— Добре, господин Сантуло. Ще се погрижа за това. Няма проблем. И благодаря за хайбола.

Господин Сантуло кима и казва:

— Иска да променя завещанието.

— Кой това?

— Внук ми. Но аз му казах, че знам какво е намислил. Знам — повтаря и размахва показалец към мен.

— Така ли?

— Знам какво е намислил — отново заявява старецът.

Оставям внимателно празната си чаша на бюрото и събирам сметките. Взимам чековата му книжка.

— Ще платя всичко това и ще го пусна по пощата.

— Благодаря, Кип.

Кимам.

— Внук ми е арабин — обяснява ми господин Сантуло, докато вървя към вратата.

— Аха — съгласявам се и внимателно затварям след себе си.

И тъй, ето до какво се свеждат нещата.

Всички мамят. Някои хора го правят левашката, опитват се да откраднат от собственото си семейство. Някои са паднали толкова ниско, че обират възрастните и безпомощните.

Така че ако се премислят всички страни, колко лош съм всъщност? Всеки изпържва всекиго. Аз съм единственият с достатъчно скрупули, за да се опитвам да живея почтено от това.

24

На сутринта се събуждам рано и се измъквам от дивана. Тоби все още спи в спалнята ми. Вземам телефона от кухнята и се обаждам на Джес.

— Добро утро. Спиш ли?

— Хмм — отвръща тя. Представям си как се протяга в леглото си в тясна тениска, а зърната на гърдите й изпъкват под смачкания памук като розови пръстчета. — Какво има?

— Нищо. — Мъча се да говоря тихо. — Не сме разговаряли от Вегас. Сама ли си?

— Разбира се.

— Всичко наред ли е? С Нейпиър?

— Хмм. — Все още е сънена. Може би в момента търка очи и гледа часовника. Поема си дъх, прозява се. — Иска да се видим довечера — казва най-сетне. — Казал е на жена си, че ще има делова вечеря.

— Разбирам. — Опитвам се да говоря неутрално.

— Точно това искаше, нали?

— Да.

— Правя го заради теб. Искаш да съм близо до него. Точно така каза.

— Да, добре. Точно така казах. — Макар да не съм много сигурен — особено сега, след като го повтарям на глас.

— Знаеш ли кое е странното?

Изсумтявам.

— Не ме удари.

— Кой?

— Ед — отвръща тя.

За момент фамилиарното споменаване на малкото му име ме изкарва от релси.

— В смисъл?

— В самото начало ми каза, че удрял жена си. Това правеше нещата по-лесни. Нали се сещаш, ударът. Затова донякъде очаквах… нещо. Ако не удар, то може би поне заплаха. Но засега няма нищо. Държи се като истински джентълмен.

— Може би все още не го познаваш достатъчно добре.

— Хмм… — Тя се замисля над думите ми. — Доста добре го познавам — отсича накрая. И това ме убива мъничко отвътре.

— Разбирам.

— Има и още нещо,

— Какво нещо?

— Сякаш нещо не му е наред. Не мога да определя какво точно. Нещо не ми звучи наред.

— Мислиш ли, че ни е усетил?

— Ед ли?

Отново на малко име. „Да, Ед — иде ми да кажа. — Шаранът“.

— Мисля… — Тя млъква за момент, обмисля думите си. — Мисля, че е… подозрителен.

— А ние точно това искаме — казвам аз.

— А ние точно това искаме — повтаря тя. Чувам шумоленето на чаршафи. Представям си я как се надига и се обляга на таблата на леглото. — Работата е, че не е станал милиардер просто така. Не се е родил богат. Спечелил е парите си.

— Говориш, сякаш имаш угризения.

За първи път тя се раздразва.

— Нямам угризения. Просто ти посочвам нещо. Че в него има нещо странно и че трябва да внимаваме.

— Ти трябва да внимаваш — отвръщам.

— Всички трябва да внимаваме — казва тя.

След като затваряме, се питам — ще ми прости ли някога Джес за онова, което се каня да направя?

Хондата ми е още в сервиза, така че с Тоби отиваме на работа с такси. Нейпиър се появява в 10:02. Този път не е сам — води със себе си мускулест бияч, когото не съм виждал до момента. Мъжът върви на крачка зад Нейпиър по коридора към конферентната зала. Струва ми се, че виждам под сакото му нещо издуто.

Нейпиър не си прави труда да ни го представи. Посланието му е ясно. Сега аз командвам фирмата, така че ви представям директора по човешки ресурси господин Мускул и неговия помощник господин Глок. Тяхна грижа е работата ви в „Пития“ да е възможно най-плодотворна,

Конферентната зала е подготвена като вчера — свален екран, затъмнено осветление, бръмчащ компютър.

— Парите в сметката ли са? — пита ме Нейпиър.

— Двеста хиляди долара — отвръщам аз.

— Да ги удвоим — казва Нейпиър, сякаш поръчва на момчето на бензиностанцията да напълни резервоара догоре. „Разбира се — мисля си. — Хайде да удвоим двестате бона. Искаш ли да проверя и маслото ти?“

— Цяла нощ работих върху софтуера — казва Питър,

Очаква някаква похвала. Не я получава.

— Както и да е, ето какво ще прави — продължава той. — На всеки трийсет секунди „Пития“ ще проверява целия пазар за много вероятни изменения в цените. Всеки път ще избира десетте най-вероятни победители и ще инвестира по десет процента от сумата във всяка компания. В края на всеки цикъл ще прави нов опит, като използва и допълнително спечелените суми. Ако бъдем консервативни и приемем, че печалбата ни е четири процента на всеки трийсет секунди, ще удвоим парите за…

— Десет минути — обажда Нейпиър.

— Точно така — потвърждава Питър.

Хвърлям поглед към Джес. Тя ме гледа, сякаш иска да каже: „Виждаш ли? Изобщо не е тъп“.

— Готов съм — казва Нейпиър.

Питър поглежда към мен. Става все по-нелепо да се преструвам, че аз командвам парада. Въпреки това кимам и му давам знак да действа.

Питър отида до клавиатурата и набира команда. Екранът се запълва от десет малки графики. „Пития“ начертава десет червени кръга. След трийсет секунди девет от мишените са улучени.

Моментално се появяват десет нови графики. Нови десет мишени. Минават трийсет секунди. Десет попадения.

Цикълът се повтаря още девет пъти. Десет попадения… девет… десет… осем…

Взираме се мълчаливо в екрана. Хипнотизиращо е. При всяка нова графика усещаме нов прилив на ендорфин. Печелим три хиляди тук, четири хиляди там. Скоро губя дирите на сумата, но знам, че трябва да е голяма.

— Господи! — прошепва Тоби.

След десет минути седим отпуснати като наркомани в столовете си и продължаваме да гледаме екрана, макар търговията да е приключила.

— Това е — обажда се най-сетне Питър.

Отново се чува тракане на клавиши. Появява се таблица, показваща печалбите за деня. Последният ред гласи: „Състояние на сметката: $ 483163.30“. За десет минути сме успели да удвоим парите на Ед Нейпиър, че и отгоре.

Излизам при екрана и придърпвам спикърфона. Набирам телефонен номер. Разнася се приятен женски глас:

— Благодаря, че се обаждате на Дейтек Онлайн. На телефона е Бони. Бихте ли ми казали номера на сметката си?

Казвам номера на сметката си.

— Здравейте, сър — отвръща Бони. — Какво мога да направя за вас?

— Бони, ще бъдете ли така добра да ми кажете точното състояние на сметката ми към този момент?

— Момент, сър — отвръща тя. Чуваме приглушено тракане на клавиатура някъде в Средния запад. — Готово — оповестява тя. — По сметката ви има четиристотин осемдесет и пет хиляди сто шейсет и три долара. И трийсет цента.

— Благодаря — отвръщам и затварям.

Кимам на Тоби, който се е облегнал на патериците си до стената. Той пали лампите.

Шестимата примигваме от внезапната силна светлина.

— Искам парите веднага да бъдат преведени в банковата ми сметка — казва Нейпиър.

Кимам.

— Заемам се.

— Не че ти нямам доверие, партньоре — добавя Нейпиър. — Просто искам да съм сигурен, че всичко е тип-топ. — И се обръща към новия ни директор по човешките ресурси с ютията. — Човек не бива да е прекалено доверчив. Особено когато става въпрос за истински пари.

25

Вечерята е пържоли на грил. Държа под стълбището в задния двор на господин Сантуло една ръждива скара. Заедно с Тоби я изкарваме навън. Седим на евтини сгъваеми столове, отпиваме бира направо от кутиите и гледаме как горят дървените въглища.

Топла августовска вечер е. Аз съм по тениска и джинси, синът ми седи до мен и изпитвам точната противоположност на deja vu. С други думи — имам чувството, че никога не съм изживявал такъв съвършен момент, за мое вечно съжаление и срам.

Има нещо хипнотизиращо в дървените въглища, в миризмата на газта за горене и светулките, проблясващи край розмариновия храст на господин Сантуло. Думите са излишни. Просто самото седене е истинско блаженство.

След няколко седмици ударът ще е свършил и ще се махна оттук — ще изчезна за няколко месеца, а може би и за години. Ще наема къща някъде, може би къща на кокили, със сламен покрив, на брега на морето. Ще взема сина си със себе си. Или пък ще взема Джесика Смит.

А не мога ли да взема и двамата? Не се замислям върху този въпрос. Защото знам отговора. И той е — не.

Хвърлям пържолите върху нагорещената скара.

— Искам да поговорим за удара — казва Тоби.

— Давай.

— Ще се опитам да позная какво ще се случи. Кажи ми дали съм прав.

Обръщам пържолите с вилица и свивам устни — нито съм съгласен, нито имам нещо против.

— Ед Нейпиър си мисли, че разполага със сигурен начин да прави пари на борсата. Освен това се нуждае от средства заради хотела, който се опитва да купи.

Усещам го, че ме гледа с надеждата да го окуража. Преструвам се, че не съм забелязал, и продължавам да бода пържолите с вилицата.

— И тъй, ние позволяваме на Нейпиър да прави все по-големи и по-големи залози, като плащаме с парите на Професора, и всичко изглежда истинско. После го оставяме да направи едно последно голямо залагане. Нещо обаче се обърква, той губи, а ние прибираме парите му.

— Как искаш пържолата?

— Полусурова.

— Значи трябваше да те попитам преди пет минути. Добре опечена добре ли е?

— Идеално.

Прехвърлям пържолите в блюдото и покривам грила. Отново усещам погледа на Тоби върху себе си.

— Е? — казва той.

— Какво „е“?

— Това ли е номерът?

— Да — казвам. — Това е. Повече или по-малко.

— Повече или по-малко ли?

— Яж — казвам. И с това въпросът приключва.

26

На следващата сутрин се събуждам от звънящия телефон в кухнята.

— Ало?

Мисля си, че е Джес и че иска да сподели как е минала срещата с Нейпиър.

Оказва се самият Ед. Още съм сънен, но някъде подсъзнателно се питам откъде е научил телефонния ми номер. Дал съм му единствено номера на мобилния.

— Франклин? Ед Нейпиър е. — И по телефона гласът му е същият като на живо — гръмък, началнически, готов да промени света.

— Здрасти.

— Проверих в банката. Парите са пристигнали. Всичките четиристотин хиляди долара. Изглежда, всичко е истинско.

— Нима си се съмнявал в мен?

— Искам двамата с Тоби да закусите с мен. Елате в дома ми, в Удсайд. Трябва да поговорим.

— Да, добре — отвръщам.

Записвам си адреса. Затварям.

Отивам в спалнята. Както обикновено, Тоби още спи. Будя го.

Таксито ни оставя пред централната порта на имението на Нейпиър. Посреща ни човек от охраната на средна възраст, гледа с любопитство след отдалечаващия се бакшиш. Едва ли много от деловите сътрудници на Нейпиър пристигат по такъв начин.

Казвам му, че съм Франклин Едисън и че съм дошъл да се видя с господин Нейпиър.

— Да — отвръща мъжът и проверява в бележника си. — Господин Нейпиър се обади и каза, че ще дойдете. Оттук, моля.

Затваря портата зад нас и ни повежда по настлана с каменни плочи пътека. Имението се издига над нас на върха на хълма. Построено е в испанско-мавърски стил: бял варовик и покрит с извити червени керемиди покрив.

— Еха — казва Тоби. — Страхотна къща.

Пътеката стига до увенчана с арка лоджия, обзаведена с плетени мебели от виеща се палма и саксии с червени бугенвилии. Къщата ми прилича подозрително много на изложбената зала на Ралф Лорън. Почти очаквам да ни посрещне наперена блондинка в рокля с растителни мотиви. Представете си разочарованието ми, когато вместо нея се появяват две мутри с костюми.

— Тези господа ще ви поемат нататък — казва мъжът от охраната и кима на здравеняците.

— Бихте ли ме последвали — казва единият от тях и ме сграбчва за лакътя.

Другият хваща ръката на Тоби.

— Хей — казва той и се опитва да се измъкне, но мъжът го е хванал здраво. Тоби явно очакваше превъзходна закуска на верандата, може би варени яйца и мимози, но явно плановете на Нейпиър са други.

Мутрите ни повеждат през арката към къщата. Минаваме през дневна, обзаведена великолепно в стил хасиенда от трийсетте, с кафяво кожено канапе и билярдна маса. За момент се надявам, че ще ни оставят при тази очарователна маса и ще мога да поупражнявам щеката си, докато чакам появата на Ед. За жалост вероятността за това е нищожна. Мутрите ни помъкват по дълъг коридор. За разлика от лоджията и дневната, опити за украса на коридора почти липсват. Най-просто кафяво дърво. Започват да ме обземат лоши предчувствия.

Стигаме до стоманена врата в края на коридора. Единият от здравеняците пуска лакътя ми и бърка в джоба си. Измъква връзка ключове. Отключва и отваря вратата.

От преструвките за вежливост не остава и следа. Блъскат ни напред в студена бетонна стая, осветена с индустриални флуоресцентни лампи. Покрай отсрещната стена е сложена маса и два сгъваеми метални стола. Питър и Джес стоят до масата. Изглеждат бледи. Ръцете на Питър треперят.

— Здрасти — казвам и се обръщам към Джес. — Как изкара снощи?

Едната мутра затваря вратата зад нас и заключва. Другата бърка в джоба си и вади пистолет.

— Господин Нейпиър няма ли да закуси с нас? — питам.

— Все още не — отвръща типът с пищова.

— Трябва първо да направим нещо ли?

Другата мутра се усмихва и се приближава до мен.

— Да. Първо обаче аз трябва да направя нещо — казва и без никакво предупреждение забива юмрук в корема ми.

— Ууф — изпъшквам и рухвам на колене. Другият мъж — онзи с пистолета — стои на стража до вратата и ме гледа безизразно.

— Хей… — почва Тоби и прави крачка към мен.

Мъжът с пистолета се обръща и се прицелва в главата му. Синът ми премисля, спира и вдига ръце.

— Спокойно де — казва. — Спокойно.

С добро дясно извъртане мутрата замахва с крак, сякаш за да ритне футболна топка. За съжаление в случая топката съм аз. Тежката му обувка се забива в гърдите ми, изкарва ми въздуха и ме запраща назад. Чувам писъка на Джес. Сгромолясвам се върху бетона, като се мъча да държа брадичката си опряна на гърдите, за да не си ударя главата в пода. Замаян съм. Вдигам немощно ръка над себе си, за да се защитя.

Явно мутрата има нагласата „мога да го направя“, на която толкова се възхищава Ед Нейпиър. Разбирам го, защото той не се задоволява единствено с употребата на юмруци и ритници. Пресича стаята и сграбчва единия от металните столове. Сгъва го като изящен чадър, връща се при мен и го вдига високо над главата си. Стоварва го с все сила върху гърба ми.

— Моля ви, спрете! — изкрещява Джес.

— Чакай — мъча се да кажа, но не съм сигурен дали успявам. Главата ми пулсира. Усещам течност в гърлото си. Не знам дали е слюнка, или кръв.

Свил съм се като зародиш и се гърча жалко на пода. Ръцете ми са върху главата и лицето, за да се предпазя от следващия удар — сигурен съм, че няма да закъснее. Но той така и не идва. Чувам единият от биячите да прочиства гърлото си. После се разнасят други звуци — изщракване на ключалка и скърцане на врата.

Поглеждам нагоре. Ед Нейпиър се е присъединил към компанията. Затваря вратата и казва:

— Здрасти, Франклин Едисън. — Усмихва се и повтаря името. — Франклин Едисън, нали така? Или предпочиташ да те наричам Кип Ларго?

С мъка се изправям на колене.

— И двете стават — отвръщам примирено.

— Знам кой сте, господин Ларго — казва Ед Нейпиър. — Вие сте мошеник. Току-що излязъл на свобода. Лежали сте пет години във федералния затвор, защото сте обирали дебелаци.

— Не е вярно — казвам. Имам предвид обирането на дебелаците. Тоби и Джес са тук, така че искам да обясня, че Диетичното тесте си беше реален продукт и че може дори да е помогнало на някоя и друга дебелана; вкараха ме на топло не заради него, а заради подправените документи. Усещам обаче вкуса на кръв в устата си и установявам, че ми е трудно да дишам. Пропускам подробностите.

— Да не би да си въобразяваше, че можеш да измамиш мен? — казва Ед Нейпиър. — Знаеш ли кой съм?

Кимам.

Нейпиър се обръща към мутрата.

— Кажи му.

Мутрата идва до мен и ме изритва в гърдите, с което ме запраща отново на пода.

— Това е Ед Нейпиър — обяснява ми на висок глас.

Опитвам се да се претърколя настрани от мъчителите си по бетонния под. Забелязвам, че оставям кървава диря.

— Добре — предавам се. — Сега разбирам.

— Какъв е номерът, Кип? — пита Нейпиър. — Няма никаква „Пития“, нали?

— Стига сте ме били — казвам.

— Тоя май не ме чу — казва Нейпиър на мутрата.

Мутрата ме приближава и ме изритва в лицето. Вратът ми изпуква. Поглеждам надолу и виждам два от зъбите си на пода.

— Господин Нейпиър те попита нещо — казва мутрата.

— Моля ви — повтаря Джес. — Ще го убиете.

— Интересно предвиждане — отбелязва Нейпиър. — Деветдесет и девет процента съм сигурен, че може и да си права.

— Спрете. Моля ви — казвам аз. Бъркам с пръст устата си и го поглеждам. Червен е от кръвта. — Добре — казвам. — Прав си. Няма никаква „Пития“.

— Какво се опитваше да направиш? — пита Нейпиър. — Да ме измамиш? Какво си въобразяваш, мамка му? Знаеш ли кои са ми приятели? Знаеш ли какви хора са ми партньори?

Закашлям се. Струва ми се, че ще изгубя съзнание. Губенето на съзнание не влиза в плана. Нито пък ритникът в лицето. Хората на Нейпиър малко се престарават.

— Не е каквото си мислиш — казвам.

— Кажи ми тогава какво да си мисля.

Отново се закашлям. Изстенвам.

— Май пак не ме чу — обръща се Нейпиър към своя човек.

Мутрата тръгва към мен и се приготвя за нов ритник.

— Чакай — казвам аз. — Ще ти кажа.

Нейпиър вдига два пръста. Мутрата замръзва с вдигнат крак като балетист, който всеки момент ще се впусне в танц.

— Наистина е измама — казвам. — Тук си прав. Но парите са истински. Печалбата е истинска.

Мутрата поглежда Нейпиър, сякаш пита — вече мога ли да го ритна?

— Имаш трийсет секунди, за да разкажеш всичко — казва ми Нейпиър.

На лицето на мутрата се изписва смущение. „Трийсет секунди? Не мога да стоя половин минута на един крак!“ Обувката му докосва пода.

— Трябваха ни парите ти, за да проработи — казвам аз. — Не се опитваме да те оберем. Ще ти ги върнем. Парите, които направихме вчера сутринта, са си съвсем истински.

— Глупости на търкалета.

— Софтуерът… не предсказва нищо. Няма никакви генетични алгоритми. Никакви неврални мрежи. Всичко е съвсем просто. Прехващаме нарежданията на брокерите. Сменяме IP маршрутизирането. На всички онлайн играчи — Дейтек. Америтрейд, И-Трейд. Прехващаме всичките им нареждания. Те пристигат първо при нас. Задържаме ги за двайсет, максимум за трийсет секунди. Софтуерът ни ги анализира. Залагаме на първия и освобождаваме останалите.

— Намали малко — казва Нейпиър. — Повтори го отново.

Поемам дъх. Закашлям се. Поглеждам си ръцете. Опръскани са с кръв.

— Съвсем просто е — повтарям. — Когато някой направи нареждане по интернет за закупуване на акции, ние го прехващаме. То пристига първо при нас, а не при брокера. Събираме хиляди нареждания — даже стотици хиляди — и разбираме какви акции ще купуват хората. Ако видим, че хиляда души купуват акции на една компания, ние купуваме преди тях. Цената на акциите се покачва, защото всички се мъчат да купуват. Правим парите и продаваме акциите.

— Значи изпреварвате…

— Прехващаме борсовата информация, преди да бъде продадена. Няма пострадали.

— Незаконно е — казва Нейпиър.

Свивам рамене.

— А защо е цялата тази постановка? „Пития“? Защо ви трябвам аз?

— Заради парите. Трябва ми капитал.

— Обясни ми.

— Имаме на разположение месец, най-много два, преди да ни спипат. Затова ми трябваш. Трябва да направим колкото се може повече пари за един месец, преди да са се усетили. Щом можем да играем само няколко пъти, поне да е на едро.

— Смяташе да ме обереш — казва той, макар че гласът му вече не звучи толкова сигурно.

— Не — казвам аз. — Кълна се. Парите са истински. Разделям ги с теб петдесет на петдесет, точно както се разбрахме. Нали провери сметката си. В нея има четиристотин хиляди. Не се опитвам да те обера.

— Ако ме лъжеш, ще те убия.

— Не те лъжа.

— И въпреки това мога да те убия.

Нейпиър впива поглед в мен. Претегля онова, с което разполага. Аз съм мошеник, но пък съм прехвърлил четиристотин хиляди в банковата му сметка. Малко хора ще тръгнат да мамят с подобни суми. Явно съм се захванал с нещо.

— Значи все пак има софтуер — казва Нейпиър.

— Не е кой знае какво. Всеки може да го направи. Ние просто го направихме първи. Трудната част е с прехващането на нарежданията.

— Как го правите?

— Мога да ти покажа — казвам аз.

Намирам се в сайтейшъна на Нейпиър, на шест хиляди метра над земята. Питър е настанен до мен. Тоби и Джес са в задната част на самолета. Нейпиър е заспал, хърка на предната седалка и сънува за следващия си уикенд в Санта Круз или пък за предстоящата вечеря с омари в Палм Бийч. Биячът с изцапаните с кръв тежки обувки седи срещу нас напълно буден, не затваря очи нито за миг.

При последното ми посещение на този самолет една платиненоруса блондинка със страхотни цици ми предлагаше хайвер и шампанско. Сега пък ме зяпа мускулест тип от италиански произход с големи пори. Времената се менят.

Позволиха ми да се почистя, преди да ни замъкнат на летището. Под почистване имам предвид, че ми бе позволено да събера избитите си зъби от пода, да ги сложа в джоба на панталона си и да измия кръвта от лицето си със студена вода. Въпреки усилията ми съм сигурен, че когато кацнем в Ню Йорк, няма да ми предложат работа като модел.

След шест часа полет кацаме на Ла Гуардия. На изхода ни посрещат двама дебелаци с костюми. Здрависват се с Нейпиър и се покланят почтително. Повеждат ни към паркинга. Очаквам най-малкото лимузина, може би ролс-ройс. Те обаче ни изпращат до един боядисан в синьо и зелено микробус с жълта сигнална светлина на покрива.

— Както пожелахте, господин Нейпиър — казва единият от дебелаците.

Натикват ни в задната част на сервизния микробус. Настъпваме някакви навити медни кабели, секачи за жица и кожени ремъци. Нейпиър и мускулът му сядат на задните седалки, а двете нюйоркски мутри се настаняват отпред.

— Накъде, господин Нейпиър? — пита шофьорът, когато излизаме от паркинга.

Нейпиър се обръща назад към мен.

— Къде е?

— В центъра — казвам аз. — На Четиринайсета и Пето.

Поемаме през Куинс и минаваме през тунела Мидтаун, за да стигнем Манхатън. Половин час след тръгването ни спираме пред една пететажна сграда в стил ар деко. До вратата върху стоманена плоча са гравирани думите „Дейтек Секюритис“.

Скачаме на тротоара. Една от нюйоркските мутри ни подава бели каски. Макар всеки от нас да изглежда нелепо по свой начин, Ед Нейпиър несъмнено е най-абсурдната картинка — загар от Сейнт Барт, вратовръзка на Хермес, костюм на Армани — и към всичко това бяла пластмасова каска. Но пък на мен ми липсват два предни зъба и имам на челото рана с формата на свастика, също като на Чарлз Менсън. Може пък Нейпиър да се смее на мен.

— Покажете ми — казва той.

Питър повежда групата по тротоара. На ъгъла с Пето спира и посочва един капак на улицата.

— Това е.

Нюйоркските мутри неуспешно се опитват да вдигнат капака с пръсти. Един от тях поклаща глава, отива до микробуса и се връща с щанга и фенерче. Отваря капака и го плъзга по асфалта.

— Там долу — казва Питър.

Навежда се, хваща се за една скоба и се спуска надолу. Поглеждам Нейпиър за разрешение да го последвам. Той кима.

— Стой на стража — казвам на Тоби.

— Няма къде да отида — отвръща той и посочва гипсирания си крак.

Следвам Питър под улицата. Спускаме се шест метра надолу. Цари тъмнина и хлад. Доколкото можем да видим в тъмното, стената е покрита с дебели кабели и PYC тръби. Отдръпвам се от стълбата, за да направя място на Нейпиър. Той скача до мен. Джес е след него.

— Дайте ми фенера — вика Нейпиър на хората си.

Мускулът му пуска фенера в отвора. Нейпиър го улавя. Обръща се и насочва лъча в лицето на Питър.

— Ето тук го направих — казва той.

Посочва стената. Нейпиър насочва фенера натам и осветява черен пластмасов куб колкото кутия за пури. Върху него спазматично примигват две зелени лампички.

— Дейтек имат Т-3 магистрала, която минава оттук и стига до офиса им. — Питър посочва един черен кабел с дебелината на кутре, снаден към задния панел на черната кутия. — А това тук е изходът — обяснява и посочва втори черен кабел от другата страна. — Мислете за това нещо като за рутър. Инсталирахме го преди месец и половина. Всеки стигащ до Дейтек пакет първо минава през тази кутия.

— И прехващате всичко на входа? — обажда се Нейпиър.

— Именно. Щом пристигне в кутията, пакетът се прехвърля в офиса ни в Калифорния. Ние решаваме дали да го препратим моментално към Дейтек, или да го задържим.

— И ако е нареждане за купуване на акции, го задържате — казва Нейпиър. Вече започва да разбира номера.

— Точно така — казва Питър. — Можем да наредим на опашка десетки хиляди нареждания. Преглеждаме ги и преценяваме кой какви акции купува. Ако видим, че много хора са се насочили към някоя конкретна компания, слагаме нашата заявка на първо място. Веднага щом ни регистрират, пускаме всички останали заявки от опашката. На думи всичко изглежда тромаво, но на практика процесът е бърз. Прехвърлянето на информацията до Калифорния и обратно трае около една десета от секундата. Плюс времето, през което задържаме нарежданията.

— И никой не е забелязал? — пита Нейпиър.

— Засега. Сигурно в крайна сметка ще се усетят. Ние обаче никога не задържаме нарежданията прекалено дълго. Най-много за трийсет секунди. И не непрекъснато. А само за по няколко минути на ден. Затова ще мине известно време, преди да ни спипат.

— Какво ви кара да мислите, че изобщо ще ви спипат?

— Защото винаги те спипват — отговарям аз вместо Питър. — Такова е правилото. Така е устроен светът.

Нейпиър кима. Много добре разбира това правило. Целият му живот — купуването на първото казино с мафиотски пари, комисионите на генуезката фамилия, рушветите на Комисията по хазарта на Невада — всичко това са примери как не е бил спипан — засега. Знае, че ще дойде и неговият ред.

— Освен това тук имаме едно устройство в Омаха при Америтрейд и едно при И-Трейд — продължава Питър. — Само с тяхна помощ сме в състояние да следим около четиридесет процента от дневния оборот на Насдак. Може да не изглежда кой знае колко, но е достатъчно, за да гарантира на практика, че можем да определим как ще се движат едни или други акции.

— Изумително — казва Нейпиър и се замисля. — Нещо свързва ли кутията с вас? Да речем, че някой слезе тук и намери устройството.

— На всеки четиридесет и осем часа устройствата се свързват със сървърите ни в Калифорния — казва Питър. — Ако сървърите не отговорят с правилния контролен код, устройствата са програмирани да изтрият собствената си памет. Просто престават да работят. Сякаш изобщо ги няма. Ако някой слезе и намери кутията, няма да открие нищо, което да сочи към нас. Това са все компоненти, които можеш да си купиш във всеки магазин за радиолюбители.

— Добре — казва Нейпиър.

Докосвам с език венеца си и усещам празнините, където доскоро бяха двата ми предни зъба.

— Какво ще кажеш? — обръщам се към Нейпиър.

Той кима.

— За шайка говеда много ви бива.

Кацаме в Пало Алто в единайсет вечерта. Нейпиър ни откарва обратно в имението си.

Минаваме през лоджията под песните на щурчета в топлата нощ. Усещам аромата на жасмин и розмарин. Минали са дванайсет часа, откакто ядох бой от хората на Нейпиър, и не бих отказал едно питие.

Нейпиър ни води през дневната в трапезарията. Масата е застлана с бяла покривка и украсена със свещници.

— Сядайте — казва той.

Настаняваме се. Появява се мъж с костюм и с бутилка вино в сребърна кофичка. Налива ни по чаша.

— А сега да пием за новото ни съглашение — казва Нейпиър.

— Какво ново съглашение? — питам.

— Аз ви давам пари. Вие продължавате да правите, каквото правите. Тоест правите пари на борсата. Делим всичко осемдесет на двайсет.

— Не сме се разбирали подобно нещо — възразявам.

— Както казах, това е нашето ново съглашение — обяснява Нейпиър.

— А ако откажа? — питам, макар да знам отговора.

— Тогава ще ви издам. Ще се обадя на ФБР и ще им обясня как манипулирате цените на акциите. Ще влезеш отново в затвора, Кип, при това за доста време. Разбра ли ме?

Кимам.

— И още нещо — казва той. — Открия ли, че ме крадете по какъвто и да било начин, че сте отмъкнали дори цент, ще наредя да ви убият. Всички.

Поглежда ни един по един, бавно (може би в реда, в който ще ни убие?), за да се увери, че сме го разбрали.

— Е. — Нейпиър вдига високо чашата си. — А сега да пием за нашето ново сътрудничество.

Екипът ми се обръща към мен за насока. Свивам рамене, сякаш искам да кажа — майната му.

— За новото ни сътрудничество — казвам. — И за пълната и безусловна почтеност.

Всички следват примера ми и вдигат чашите си.

Забелязвам, че Нейпиър се усмихва, сякаш съм казал нещо смешно.

27

Естествено в кутията под Четиринайсета улица в Манхатън има само една батерия от девет волта, захранваща двете мигащи зелени лампички. Въпреки завързаното обяснение на Питър как устройството прехваща интернет пакети и ги препраща в Калифорния, където анализираме десетки хиляди борсови операции, реалността е много по-прозаична. Кутията не прави нищо друго, освен да мига. Не прехващаме нищо. Не анализираме нищо.

Просто караме зелените лампички да мигат.

Да не сте си помислили друго? Не забравяйте — това е история за измама. При всяка измама всеки играе ролята си. И всеки знае, че това е постановка. С едно-единствено изключение. Най-важното нещо в такава ситуация е да се увериш, че изключението не си ти.

28

Когато на сутринта се събуждам, по някакъв мистериозен начин съм транспортиран в катедралата в Шартър във Франция; главата ми е здраво закрепена в огромната камбана на върха на камбанарията. Далече долу някакъв монах свири весела версия на „Янки Дудъл“ на карильон.

Поне така се чувства главата ми. Трябва ми известно време да осъзная, че не съм в Шартър, а на много по-безинтересно място — лежа върху изкуствената тапицерия на дивана в стаята си в Пало Алто, в локвичка слюнка, с насинен гръден кош, два липсващи зъба и болка в главата, горяща като магнезиева ракета на мокър от дъжда път.

Надигам лице от дивана. Разтривам бузата си и усещам, че тапицерията се е отпечатала върху кожата ми като дъска за шах. Опитвам се да си спомня какво бе станало снощи — дългия полет от Ню Йорк, вечерята у Нейпиър, вдъхновеното от заплахи сътрудничество, няколкото чаши вино и тихото прибиране до квартирата ми в колата на Джес.

Поглеждам часовника. Десет сутринта, събота. С препъване минавам през дневната и с изненада откривам, че докато съм бил пребиван от разни мутри, MrVitamin.com е продал стока за 983 долара. Струва ми се невъзможно, така че сядам пред компютъра и зареждам списъка с транзакции, за да проверя лично. Няма грешка, продажбите са съвсем истински, от цялата страна — шишенце витамини тук, таблетки рибено масло там. Причината за внезапния интерес към уебсайта ми е загадка. Може да се е появил добър отзив в пресата, а може и да е просто щастлива случайност. Въпреки това ми е приятно да знам, че ако Големият удар не успее и оцелея след фиаското, може би имам бъдеще в интернет търговията на дребно.

През следващия половин час прелиствам жълтите страници, звъня на зъболекари, опитвам се да намеря наблизо клиника със спешен кабинет.

Накрая взимам такси до Сан Хосе, за да отида при зъболекар с екзотично чуждестранно име, пълно с изненадващи съгласни и подозрително празно разписание.

Все пак доктор Чатчадабенджакалани, ако наистина е доктор, е приятен и способен. Кабинетът му се намира на втория етаж над някакъв виетнамски ресторант и е чист, макар да се долавя смътната миризма на нампла — тайвански сос за риба. Преди да се излегна на зъболекарския стол, бъркам в джоба на панталона си и му предлагам двата си предни зъба — през последните два дни си ги нося като талисмани. Забелязвам, че корените им са почернели.

Доктор Чатчадабенджакалани протяга ръка и любезно ги взима. Вдига очилата на челото си и разглежда внимателно зъбите ми, все едно е амстердамски търговец на диаманти.

— Не са добри — обявява накрая и ми ги връща, ако случайно си ги искам.

— Не е нужно — отвръщам аз. — Задръжте ги.

След два часа отново съм в Пало Алто с два блестящи бели резеца. Устата ми е като нова. Не съм ядосан от сметката за петстотин долара, представена ми от милия доктор на излизане. Разглеждам я като делови разход — по същия начин, по който хората гледат на различните такси и разходи за фотокопирни услуги. Да ви се е случвало да си сменяте предните зъби, след като мутрите на жертвата ви са ви ритали в лицето? При моята работа подобни разходи са си в реда на нещата.

Тоби седи на дивана и тихо говори по мобилния си телефон.

— Ще затварям — казва, когато влизам. — Татко е.

После прекъсва връзката и тупва телефона на дивана до себе си.

— Кой беше? — питам.

— Мама.

— Какво иска?

— Просто се обади. Да се увери, че съм жив.

Оставям ключовете на масата до вратата и влизам.

Тоби ме зяпва в устата.

— Зъбите ти изглеждат добре.

— Доктор Чатчадабенджакалани ми ги оправи.

— Майтапиш се.

— Тайванец.

— Не мислиш ли, че точно затова са толкова изостанали, че още ядат с клечки? Толкова много време губят в изговарянето на собствените си имена, че не им остава възможност да изобретят такива прости неща като вилицата.

Сядам до него.

— Мисля, че това е много расистко от твоя страна.

— Но пък е вярно, нали?

— Сигурно.

— Мога ли да те питам нещо?

Свивам рамене.

— Искаше Нейпиър да разбере кой си, нали? Нарочно го остави да се сети, че си мошеник. Това също е част от удара, вярно ли е?

— Май обучението в занаята не спира нито за миг.

— Не искаш ли да ме учиш?

— Не искам да се занимаваш с това, с което се занимавам аз. Искам да станеш доктор. Или инженер. Или зъболекар. Знаеш ли какво научих днес? Че печелят доста добре.

— Малко е късно за такива неща — казва той. — Аз съм, каквото съм.

Иска ми се да попитам: „И какво е то?“, но успявам да си затворя устата и да не обидя сина си.

— Никога не е късно да се промениш.

Той се усмихва подигравателно.

— Имаш предвид като теб, нали?

Въздъхвам. Понякога е наистина много гаден. На кого ли се е метнал? На мен или на Силия? После разбирам — на баща ми. Гаден кучи син. Или внук?

— Да — отговарям на друг въпрос. — Наистина очаквах Нейпиър да научи за мен. Това е единственият начин номерът да проработи. Трябва да повярва, че прави нещо незаконно.

Тоби кима.

— За да го разкараме накрая. Да се престорим, че ни арестуват или нещо такова. Нали?

Не отговарям. Ставам от дивана.

— Умирам от глад. Искаш ли да ти взема нещо за хапване?

— Току-що ядох.

— Добре. След малко се връщам.

Излизам.

Краят на август е и Станфорд е в лятна ваканция. Университетският булевард, който през есента е пълен със студенти и скейтъри, сега е спокоен. В съботния ден целият град изглежда пуст и някак нереален, като филмов декор. Без да спирам да крача по тротоара, изваждам мобилния си телефон и набирам номера.

Силия вдига на второто позвъняване.

— Ало?

— Здрасти, Кип съм.

— Здрасти, Кип. — Чувам я да казва нещо на онзи, който е до нея — нещо от рода на „мъжът ми…“ После долавям мъжки глас и шумолене на вестник. Накрая тя отново заговаря по телефона: — Какво има?

— Тоби ме помоли да ти се обадя. Иска да ти се извини, че е затворил така ненадейно.

— Моля?!

— Когато разговаряхте преди малко. Стана му неловко, че е прекъснал разговора така рязко. Помоли ме да ти кажа, че съжалява.

— Аз не… Не съм разговаряла с Тоби…

— Странно — казвам. — Сигурно нещо съм объркал. Както и да е. Как вървят нещата при теб?

— Да не се обаждаш просто да си дърдориш?

— Че как иначе? Как е Карл? Всичко наред ли е?

— Всичко е идеално — отвръща тя. Ледено. Идеално.

— Е, добре — казвам. — Май не уцелих подходящия момент.

— Не… просто…

— Разбирам. Ще се чуем по-нататък. Дочуване, Силия.

— Дочуване.

Затварям и пускам телефона в джоба си.

Излиза, че Тоби е доста сносен лъжец. Не е разговарял по телефона с майка си. Сигурно съм сгрешил с преценката си за гените. Може пък в крайна сметка да е наследил моите.

Решавам да прескоча закуската и направо да обядвам.

По пътя пъхам две монети от по четвърт долар в машината за продажба на вестници и измъквам „Сан Хосе Мерк“. После продължавам към „Ел Поло Локо“ и си поръчвам тако с риба и кола. Продавачът ми подава номерче.

— Вие сте номер тринайсет — казва ми. — Ще ви извикам, когато е готово.

Настанявам се на една маса и започвам да чета вестника. Подобно на актьор в гигантска кармическа шега, разгръщам на бизнес страниците и се натъквам на снимката на Ед Нейпиър в смокинг, застанал зад рулетка. Май не мога да се измъкна от него дори когато просто искам тако с риба. Статията е за борбата на Нейпиър за купуването на стария „Трокадеро“. Онова, което отначало бе не особено интересна история за недвижими имоти, явно се е превърнало в гледана от всички сапунена опера. В най-общи линии сюжетът е следният: старото казино „Трокадеро“ банкрутира. Ед Нейпиър се появява като рицар на бял кон и предлага да го купи, да го разруши и на негово място да построи най-голямото казино в Лас Вегас — четири пъти по-голямо от „Облаците“! (Точно така вестниците цитират Нейпиър — с възклицателен знак след възбудените му прокламации! Хотелът ще бъде огромен! Най-огромният в Лас Вегас!

Акционерите на стария „Трокадеро“, които само преди седмици са предполагали, че ще видят мизерни центове срещу всеки инвестиран долар, се съгласяват на сделката. За беда на Нейпиър в същия момент се появява друг играч и прави конкурентно предложение. Това предложение е от малко известен консорциум от европейски и японски инвеститори. Затова Нейпиър повдига залога си и предлага освен да изкупи акциите по номинал да изплати допълнителни премии. Европейците и японците вдигат мизата още повече. Нейпиър отново плаща пода и качва отгоре. Започва война на наддаване и вестниците надушват историята. Според някои Нейпиър изобщо няма толкова пари. Компанията му е частна и почти никой не знае финансовото й състояние, но според слуховете далеч не било розово. Някои твърдят, че построяването на „Облаците“ едва не докарало Нейпиър до банкрут. Някои политици започват да мърморят за връзките му с организираната престъпност. Други пък недоволстват, че „Трокадеро“ — последното потенциално място за развитие в Ивицата — не бива да бъде продавано на чужденци от Европа и Япония.

Зад целия този пушек и шумотевица на вестникари и политици е ясно едно — че две компании са се вкопчили в смъртен двубой за хапка за милиард долара. Ед Нейпиър закъсва с парите и се нуждае от свежи сили, ако иска да спечели наградата.

Естествено точно в този момент се появявам аз.

Докато си мисля за всичко това, забелязвам как някой се настанява на стола срещу мен. Оставям вестника и виждам Дмитрий, служителя на „професор“ Сустевич.

— Здрасти, Дмитрий — поздравявам. — Как вървят работите на лошия гангстер?

— Моля, елате с мен — казва той.

— Съжалявам, Дмитрий. — Бъркам в джоба на ризата си, вадя номерчето и му го показвам. — Номер тринайсет съм. Чакам си такото с риба.

— Професора иска да ви види.

— И аз него. Но след като си изям такото.

Високоговорителят изпращява.

— Номер тринайсет — обявява нечий глас. — Номер тринайсет.

— Виждаш ли?

Ставам. С изненада усещам нечия ръка на рамото си. Обръщам се и виждам Ховсеп, специалиста по събиране на кибритени клечки на Сустевич. Откъде се е появил? Някакъв дълъг студен пръст ме смушва в бъбрека. Трябва ми известно време да осъзная, че всъщност не е никакъв пръст.

— Какво ще правите? — питам. — Ще ме застреляте направо в „Ел Поло Локо“ ли?

— Това пък какво е? — Дмитрий ме поглежда объркано.

С известно закъснение си давам сметка — мисли си, че говоря за някаква част от тялото, за която не е чувал.

— Не — обяснявам. — Искам да кажа, да не сте решили да ме убиете насред ресторанта?

— Да — простичко отвръща Дмитрий.

— Професора ли ви нареди? Да ме застреляте на публично място?

— Да — отново казва Дмитрий. Погледът му е абсолютно безизразен.

— Добре — предавам се. — Ще ям после. Колата ви отвън ли е?

Отвеждат ме до черен линкълн. Потегляме на север по I-280.

След половин час спираме пред имението на Сустевич в Пасифик Хайтс. Едър мъж излиза от кабинката на охраната и се навежда над вратата на автомобила.

Дмитрий сваля прозореца и казва нещо на руски. Двамата се разсмиват. Може би си казват резултатите от хокея в Москва или си припомнят колко добре са си изкарали в стриптийз клуба снощи. Може пък да се смеят на това, което ме очаква.

Мъжът от охраната се връща в кабината си и желязната порта се отваря. Линкълнът продължава напред и портата се затваря със силен метален звън.

На портика пред имението ме посреща същият як блондин, който преди толкова много седмици ми опипа топките, докато ме проверяваше за оръжие.

— Пак ти — казвам. — След последния път се надявах, че поне ще завъртиш един телефон.

— Клетъчният телефон, ако обичате — казва той и протяга ръка.

Бъркам в джоба си, вадя моторолата и я стоварвам в дланта му.

— Моля, вдигнете ръце — казва русото говедо.

Вдигам ръце. Руснакът ме претърсва — ръцете, гръдния кош. Коленичи, проверява глезените и бедрата ми отвътре, после набързо стиска тестисите ми. Накрая се изправя.

— Елате с мен.

Повежда ме към фоайето — голямото помещение със скъпите черни и бели мраморни плочки и огромното стълбище. На масата в средата има букет гладиоли, подредени като за погребение. „Професор“ Сустевич слиза по стълбите тъкмо когато влизам.

— А, господин Ларго — посреща ме той. — Благодаря, че дойдохте.

— Не бих пропуснал за нищо на света.

— Моля, елате с мен — казва Сустевич, минава през фоайето и отива в дневната. Следвам го. — Искате ли да хапнете нещо?

— Рибено тако.

— Рибено тако ли? — Той ме поглежда объркано. — Нямам представа какво е това.

— Просто израз. Когато си радостен, възкликваш „рибено тако!“

— Аха.

— Така говорят днешните хлапета. MTV поколение, нали разбирате.

— Хмм. — Той ме поглежда внимателно. — Нещо за пиене?

— Рибено тако, да!

Той кима.

— Разбирам. — Отива до масичката в ъгъла и отваря бутилка „Джони Уокър“ син етикет. — Пиете ли скоч?

— Днес да — отвръщам и посочвам зъбите си. — Току-що бях на зъболекар.

— Така ли?

— Две мутри ми избиха предните зъби.

Той ме оглежда.

— Личи си.

— Доктор Чатчадабенджакалани — казвам аз. — Трудно можеш да го кажеш без предни зъби. Истински майстор. И само за пет стотака.

— Аха. — Сустевич пълни две чаши и ми подава едната. — Знаете ли защо поисках да се видим?

Пресушавам уискито си на три глътки. Решавам, че ще имам нужда от него.

— Предполагам, ще ме заплашвате и ще ми кажете да ви върна парите, които ви дължа. Или нещо друго.

— Да — казва Професора. — Точно така.

— Не искам да ви обидя, но не можехте ли просто да се обадите? Трябваше ли да бия целия път дотук?

— Но искам да ви направя една демонстрация.

— Това не ми харесва — отвръщам.

Сустевич се обръща на своето дясно и проговаря на празната стая.

— Дмитрий. — Произнася името съвсем тихо, сякаш Дмитрий е застанал до него. В продължение точно на една секунда Сустевич прилича на луд, разговарящ с невидим приятел. После, сякаш по силата на някаква магия, Дмитрий се появява иззад ъгъла и застава точно на мястото, където гледа Сустевич.

— Да, Професоре?

— Още с колко време разполага господин Ларго? Докато ни върне дванайсетте милиона?

— С осем дни.

Професора кима.

— Осем дни. Не е много. — Обръща се към мен. — Ще можете ли да ми се издължите?

— Мисля, че да. Но да кажем — просто да кажем, — че ви помоля за още няколко дни. Възможно ли е?

— Да — казва Сустевич.

— Е, добре тогава. — Започвам да си мисля, че в крайна сметка Професора е разумен човек.

— Но ще ви отрязвам по един пръст за всеки допълнителен ден — казва той.

Кимам.

— Разбрах. Значи десет дни е максимумът.

— Не непременно.

— Мисля да се опитам да се вместя в първоначалния срок.

— Много мъдро от ваша страна. Дмитрий, бъди така добър да заведеш господин Ларго в мазето и да му демонстрираш колко важно е навременното връщане на дълговете.

— Знаете ли, наистина няма нужда — казвам аз.

Дмитрий вади от джоба си пистолет и ми се усмихва.

— Моля, елате с мен.

Обръщам се към Сустевич.

— Вижте, ние сме делови партньори. Не е нужно да се прибягва до насилие.

— Доколкото разбрах, неотдавна сте били на летището в Пало Алто. Качили сте се в частен самолет. Два пъти за два дни. Надявам се, че няма да се опитате да изчезнете, без да сте се издължили. Би било неразумно.

— Напълно съгласен.

— Моля, елате с мен — повтаря Дмитрий.

— Няма — отвръщам.

Дмитрий опира дулото в челото ми и небрежно обира спусъка.

— Чакай малко де — казвам и бавно вдигам ръце. — Дай малко по-спокойно с тоя спусък. Изглежда страхотно във филмите, но е доста неразумно да се прави на практика, особено при свален предпазител. Къде си го научил, по дяволите?

— В руската армия — отвръща Дмитрий.

— О — казвам.

— Дмитрий се пали много лесно — обяснява Сустевич. — По-добре ще е да идете с него.

— Добре.

Дмитрий вдига дулото на пистолета към тавана.

— Ще се видим след осем дни — казва Професора. — Ще бъдете тук, нали?

— Със звънчета и музика.

— Е, тогава рибено тако, господин Ларго — казва Сустевич, помахва ми с пръсти за довиждане, обръща се и излиза.

— Рибено тако и за вас.

Дмитрий ме повежда по някакво тъмно стълбище към мазето. То представлява голо бетонно помещение, три на три метра, осветявано от една-единствена крушка в емайлова фасунга и с ключ-шнур. Подозирам, че за мнозина това мазе е било последното нещо, което са виждали.

— Добре, Дмитрий — казвам. — Каква е идеята? Ще ме пребиеш ли?

— Да.

— Не е нужно. С шефа ти сме партньори. Правя пари за него. Работя за него.

— Да.

— Дмитрий, в Русия може и да си въртите бизнеса, като бъхтите служителите си, но това тук е Силициевата долина. Новата икономика. Всеки работи на свободна практика. Интернет променя всичко. Всеки работи върху „Проект Аз“.

— Да — съгласява се той. И с това предупреждение забива дясно кроше в челюстта ми. Политам назад и рухвам на пода. Болката ме пронизва от опашката до врата. Дали не съм си счупил нещо?

— По дяволите — казвам. — Току-що платих петстотин долара на шибания зъболекар. Да не си луд?

Веднага съжалявам за въпроса си, защото Дмитрий явно го приема като предложение за поведение. Получавам як ритник в зъбите. Ако не болеше толкова, сигурно щях да се разсмея — плодовете на труда на доктор Чатчадабенджакалани се разпиляват по пода; единият зъб се удря в отсрещната стена и отскача като топче на рулетка.

— О — пъшкам тъжно и докосвам с показалец новата дупка в устата си.

— Добре — казва Дмитрий. — Това е. Имате осем дни. Следващия път ще ви накарам да пиете киселина.

— Да пия киселина? — Поклащам глава. — Вие, руснаците, не сте с всичкия си.

— Да — съгласява се Дмитрий. Навежда се и ми подава ръка. Преди малко ме е бъхтил и ми е избил преден зъб, а сега ми е другарче. Изправя ме и ме потупва по гърба. — Осем дни. Трябва да ни платите дванайсет милиона долара.

— Знам — отвръщам. — Или в противен случай ще ме убиеш с киселина.

— Сина ви също — напомня Дмитрий и вдига пръст. — Не забравяйте сина си.

Таксито до вкъщи излиза сто и двайсет долара. Истинско безумие, решавам, докато слизам и затръшвам вратата. От катастрофата насам съм похарчил повече пари за таксита, отколкото за купената втора ръка хонда.

Прибирам се и правя две бързи телефонни обаждания — до сервиза на Ханк, за да попитам за колата ми („след три дни е готова“) и до доктор Чатчадабенджакалани („направо идвайте“). След още едно возене с такси до Сан Хосе (двайсет и три долара), две инжекции новокаин и след още малко си имам нов преден зъб, който — за съжаление — само приблизително подхожда на стария ми нов преден зъб. След като го закрепва за венеца, доктор Чатчадабенджакалани вдига пред лицето ми огледало като бръснар, който ти показва новата ти прическа.

— Става ли? — пита ме.

Взирам се в новата си двуцветна усмивка в сиво-кафяво и бяло, нещо като хотелското лоби на Ед Нейпиър. Майната му. Времето за прелъстяване на жени отдавна е отминало.

— Добра работа, докторе.

Докторът ме придружава до бюрото в приемната и вкарва разходите в компютъра си. Очаквам някаква отстъпка — в края на краищата съм купил три зъба за дванайсет часа, — но доктор Чатчадабенджакалани ми връчва сметка за двеста и петдесет долара — точно половината от цената на първоначалните два.

На излизане съм принуден да си призная, че оприличаването с „делови разходи“ бързо издиша. Когато доктор Чатчадабенджакалани весело ме изпраща с „До скоро!“, само махам с ръка, без да се обръщам.

Вечерта с Тоби гледаме борба по телевизията. Този спорт започва да ми харесва. Гледам как двама намазани с олио дългокоси здравеняци се търкалят по ринга и ми хрумва, че имам много общо с Убийствената осмица и Франки Юмрука. Разбира се, двамата са играещи по сценарий актьори и по-голямата част от карикатурното насилие си е чиста измама — най-обикновена хореография. Но въпреки това от време на време се случва нещо неочаквано — прекалено далеч изнесен удар, подхлъзване, ненавременен скок или забравено претъркулване. Насиняват се мускули, чупят се кости. Знам, че е имало дори времена, когато не са липсвали и смъртни случаи.

Езикът ми докосва двата ми разноцветни предни зъба. Единствената разлика между моята измама и тяхната е в количеството заложени пари. Разбира се, както и моментът с пиенето на киселина. Доколкото знам, нито един професионален борец не може да се похвали с подобно удоволствие.

Телефонът звъни. Вдигам. Ед Нейпиър е.

— Утре сутринта. Прехвърлям пари в сметката ти. Три милиона.

— Три милиона — повтарям аз. — Добре.

— Помниш ли какво се разбрахме?

— Разбира се.

— Не помисляй да направиш някоя глупост.

— Няма.

— Обади ми се, когато одобрят парите.

Затваря.

Тоби се обръща към мен.

— Кой беше?

— Ед Нейпиър.

— И какво?

— Утре сутринта ще прехвърли три милиона долара в сметката ми.

— Три милиона — казва той. — А дължиш на Сустевич само дванайсет. Горе-долу същото.

— Горе-долу — съгласявам се.

Тоби се усмихва и кима. За първи път през живота си го виждам впечатлен от баща си.

29

Понеделник сутрин е и тримата с Тоби и Джес играем на джагата.

Играенето на джага е миниатюризирано насилие. Въртим китките си и блъскаме с редиците пластмасови футболисти едно нещастно жълто топче. Масата се тресе и трещи. Топчето лети, блъска се в стените, рикошира.

Завъртам китка. Пластмасовият ми играч улучва топчето.

— Не! — крещи Джес.

Топчето профучава покрай защитника й и попада в мрежата.

— Мамка му — изругава тя. — Къде е Питър, по дяволите?

Двама на един сме — аз и Тоби срещу Джес. Питър го няма цяла сутрин. Засега можем да минем и без уменията му на програмист, но отчаяно ни трябва за играта.

— Тоби, обади му се.

— Току-що му се обадих.

— Обади му се пак.

Тоби отстъпва от масата, хваща патериците си, куцука към телефона. Набира номера на Питър, изслушва съобщението, затваря.

— Не отговаря на мобилния си.

— Опита ли на домашния?

Тоби кима.

— Къде е? — отново пита Джес.

— Ще дойде — отвръщам. Вадя топчето от вратата. — Пет на два — казвам и пускам топчето срещу един от малките й пластмасови играчи.

Питър пристига малко след единайсет, блед и без дъх.

— Трябва да поговорим — казва още от вратата.

Тоби, Джес и моя милост продължаваме да играем.

Джес губи катастрофално.

— Идвай веднага — казва тя и показва мястото до себе си, без да вдига очи от масата.

Тоби хвърля. Джес завърта играчите си и запраща топчето към вратата ни. Тоби рязко дърпа защитниците наляво, с което разтърсва масата. Спира удара със силно тракане.

— Трябва да поговорим — отново казва Питър Рум.

Посяга към масата, взема топчето и го пуска в джоба си.

— Хей! — протестира Тоби.

— Важно е — казва Питър.

Поглеждам го.

— Какво има?

— Напускам.

— Какво?

— Напускам.

— Не можеш да напуснеш — казвам. — В момента сме в разгара на… на онова, с което сме се захванали. Трябваш ни.

— Нещо става.

— В какъв смисъл?

— Следят ме.

— Следят те — казвам. — Голямата работа. Нас с Тоби също ни следят. Нали, Тоби?

— Вярно е. Така изкараха акъла на татко, че катастрофирахме. Едва не убихме една монахиня.

— Сигурно са хората на Нейпиър — обяснявам на Питър. — Или пък на Сустевич.

— Не мисля — отвръща той. — Прекалено много са. Май са цели пет екипа. Едни ме чакат на паркинга, когато се прибирам вечер. Други ме следят по сто и първо. Видях трета група вчера на Маунтин Вю. Освен това има нещо в лицата им. Струват ми се познати, но не се сещам откъде. Виждам ги през цялото време по улиците или в заведенията. Казвам ви, следят ме.

— Но кой?

— Полицията.

— Полицията на Пало Алто няма да пусне двайсет души след никого. Предпочитат да свалят котки от дърветата.

— Тогава са от ФБР — упорства Питър.

— Въобразяваш си — успокоявам го.

— Може би. Но въпреки това напускам.

— Питър, успокой се. Не напускаш.

— Няма да вляза в затвора, Кип. Знам, че си стара пушка и за теб това не е кой знае какво. Съжалявам. Излизам от играта. Не си заслужава.

— Първо на първо, това не е никаква игра — казвам спокойно. — Вече не. Заложен е човешки живот. Например моят и на Тоби — добавям, в случай че не е ясно какво имам предвид.

— Но…

Прекъсвам го:

— Второ на второ, определено си заслужава. Говорим за наистина много пари.

— Но ти обеща — казва Питър. — Обеща, че няма да загазя.

— Не си загазил.

— Тогава защо полицията ме следи?

— Питър, няма ли най-после да се успокоиш? — Обръщам се към Джес. — Джес, да си забелязвала някой да те следи?

— Не знам. Може би един-два пъти. Но не съм сигурна.

— Питър, имаме нужда от теб — казвам аз. — До седем дни всичко ще приключи. Ще бъдеш с един милион долара по-богат. Само за седем дни работа.

— Кип, не разбираш ли? Нещата са излезли от контрол. — Поклаща глава и ме посочва. — Виж си зъбите само.

— Какво им е на зъбите ми? — питам внезапно смутен. Скривам двата си предни зъба с горната си устна.

— Различни цветове са, човече.

— Личи ли?

— И още как.

Поглеждам Джес. Тя свива рамене в знак на съгласие.

— Виж какво, почва да става страшно — казва Питър. — Разни яки италианци в костюми те пребиват. После ги заместват руснаци с пищови.

— Дмитрий ми е приятел — възразявам. Спомням си как ми помогна да стана, след като ми изби зъба.

— Съжалявам. Не искам да ме убият. Стига ми да изкарвам и по сто бона годишно. Тези лайна не са за мен.

— Питър, помниш ли какво ти казах, когато ме помоли да се включиш? — Нарочно повтарям думите, този път по-натъртено: — Когато ме помоли да се включиш.

— Какво?

— „Влезеш ли, оставаш докрай“.

— Заплашваш ли ме, Кип?

— Не — казвам и вдигам ръце. — Никога не бих ти направил нищо лошо.

— Да ми направиш лошо? Сега за насилие ли говорим? Срещу мен?

— Казах, че никога не бих те наранил. Успокой се.

Той поклаща глава.

— Питър, Кип не те е заплашвал — казва Джес. — Успокой се. Нужен си ни за още седем дни. После можеш да си вземеш почивка.

— Хайде, Питър — включва се Тоби.

— Още седем дни?

— Още седем дни — потвърждавам. — Моля те.

Питър отново поклаща глава и излиза. Все пак не напуска сърдито, така че оставаме с впечатлението, че можем да разчитаме на услугите му още седем дни. Поне ми се иска да гледам така на нещата.

30

Когато всичко върви добре, човек се чувства като Христос, който превръща водата във вино, храни множеството и възкресява мъртъвци.

Тази сутрин Нейпиър посещава офиса, за да засили това свое чувство. Прехвърлил е три милиона в брокерската ми сметка. След малко ще ги направя на шест и ще му ги преведа обратно. Това е началото на края. След днешния ден Нейпиър ще полудее от алчност. Ще види възможността да умножи хлябовете и ще се възползва от нея. За да открие с голямо закъснение, че парите са като избавлението — не се дават лесно, а когато дойдат, не можеш да ги задържиш задълго.

Гасим осветлението в конферентната зала, включваме проектора и гледаме как „Пития“ рисува десет графики и десет предсказания. Червените кръгове се появяват на екрана един след друг като дъждовни капки в локва, цените на акциите се вдигат и падат, за да попаднат там, където е посочила „Пития“. Правим десет хиляди долара тук. Девет хиляди там. Гледаме как „Пития“ повтаря процеса, всеки път по десет графики, как разиграва по сто хиляди долара на всеки трийсет секунди, докато печалбата ни набъбва до петстотин хиляди долара, после до седемстотин хиляди, а накрая — до един милион.

След четири минути сме направили два милиона долара. След шест — три.

Накрая Питър отива до клавиатурата и набира нещо. Гледаме изпълнената с числа таблица.

— Току-що превърнахте трите милиона долара в шест — обръща се Питър към Ед Нейпиър.

— Нима? — отвръща той. — Никога през живота си не съм работил толкова малко. И така доходоносно.

Включвам спикърфона пред Нейпиър и екипа ми, набирам номера на брокера си и го инструктирам да преведе шест милиона долара от сметката ми в сметката на Нейпиър. Разбира се, не съм в състояние да предскажа наистина цените на акциите; разбира се, „Пития“ не е показала истински борсови транзакции; разбира се, цялата компания „Пития“, софтуерът и технологиите зад всичко това са пълно менте. Въпреки всичко, за да проработи един номер, парите трябва да са истински. Ето защо парите, които депозирам по сметката на Нейпиър, не са илюзия. Това са парите на Сустевич. Неговата инвестиция в удара. Неговият дялов капитал.

Трийсет секунди след като прекъсвам разговора, на вратата на офиса се чука. Излизам да отворя. Тоби и Джес ме следват.

Отварям вратата. Двама мъже — бял и черен, с еднакви костюми и стилни слънчеви очила — се взират в мен.

— Кип Ларго? — пита белият.

— Да?

Той размахва значка.

— Агент Фаръл. Това е агент Кросби. ФБР. Може ли да влезем? Имаме няколко въпроса.

Трета част

Плондерът

31

Повеждам агентите на ФБР по коридора, покрай конзолата Пакман и сървърното ни помещение в стил село на Потьомкин към конферентната зала. Добре поне, че Питър е проявил здрав разум да изгаси апарата и да скрие от агентите уликите за страховитата ни борсова измама, проектирани с ярки цветове на широкия метър и половина екран.

— Е, господа, какво има? — питам. Чувам собствения си глас — дружелюбен, но нервен. Махвам с ръка, предлагам на агентите да седнат на масата. Те нито приемат, нито отказват предложението ми и продължават да стоят напълно неподвижно.

— Вие ли сте главният тук? — обръща се към мен агент Кросби.

— Понякога — отвръщам. — Когато нещата вървят добре.

Опитът ми за хумор се проваля безславно. Кросби се взира в мен. Той е едър, тъмнокож, със стилна прическа отпреди седмица, която сега изглежда занемарена като някое забутано ъгълче от полянка след дълъг летен следобед. Има широки рамене и скована стойка. Може би е бивш военен. Или пък баща му е бил ченге. Гледа ме напрегнато.

— Искам да ви попитам за фирмата ви — казва най-сетне. — За това с какво се занимавате.

— С какво се занимаваме ли? Ами, всъщност е доста сложно… — Замислям се, поемам дълбоко дъх. — И има доста технически подробности…

— Чакай малко, Кип — обажда се Нейпиър и пристъпва напред. — Не си длъжен да отговаряш на такива въпроси.

Агентите се обръщат към него, сякаш го забелязват едва сега.

— А вие сте? — казва Кросби.

— Ед Нейпиър. Аз съм инвеститор в тази фирма. Освен това съм член на борда на директорите. „Пития“ развива нови технологии, но се боя, че трябва да пазим това в тайна. Заради конкуренцията.

— Разбирам — казва Кросби. Присвива очи към Нейпиър, след което поглежда партньора си, сякаш му казва: „Това да не е онзи, за когото го мисля?“

— Чакайте малко — обажда се агент Фаръл. — Ед Нейпиър ли? Ласвегаският Ед Нейпиър?

— Същият.

— Миналия уикенд бях в „Облаците“.

Нейпиър му отправя мегаватова усмивка.

— А стига бе! И как беше?

— Изгубих двеста долара.

— Само толкова ли сме ви оскубали? — казва Нейпиър с буботещия си глас. — Май трябва да наминете и този уикенд!

Агентите се разсмиват. Нейпиър се разсмива. Дори аз се опитвам да се разсмея. Питър стои в ъгъла на залата. Не се смее.

— Е, господин Нейпиър — казва агент Кросби, — тук сме, за да разследваме някои от служителите ви. Двамата с агент Фаръл сме от ОКП… извинете, от Отдела за киберпрестъпления. Получихме съобщения за опити за незаконно проникване в чужди мрежи, започнало от IP адресите на компанията ви.

— Разбирам.

— Обекти на нападението са онлайн брокерски къщи. Дейтек, И-Трейд, Шваб. — Кросби вдига ръка. — Само не ме разбирайте погрешно. Не обвиняваме никого в тази стая в хакерство. Случва се обаче служители да използват служебна техника, за да вършат престъпления.

— О! — възкликвам.

— Така че се надявахме да ни дадете списък на всички служители в „Пития“. Това е името на компанията, нали?

— Точно така — отвръщам.

— За да можем да сверим вашия списък с нашия.

— С вашия?

— Списък на мошеници, престъпници, хора с нечисто минало.

Вдигам поглед и забелязвам Питър. Той се взира в мен, сякаш иска да каже: „На хора като теб“.

— Разбира се — отвръщам.

— После бихме желали да разговаряме с всеки служител. Без формалности. Само по няколко минути на човек. Нали се сещате, понякога е достатъчно ФБР да се появи на прага ти, за да си изкараш акъла и да клекнеш на момента.

— Да — казвам аз. — Проблемът е, че използваме много контрактори. Десетина души. Строго погледнато, те не са наши служители.

— Но знаете кои са — отбелязва Кросби.

— Разбира се.

— Е, това е достатъчно. Значи ще ни представите и списък с техните имена.

Прочиствам гърлото си.

— Какво точно правят тези хакери според ФБР? Защо нападат тъкмо онлайн брокерски къщи? Пари ли крадат?

— Не сме сигурни — отвръща агент Фаръл. — Точно затова искаме да говорим със служителите. За да разберем какво става. — Посочва черепа си, за да покаже къде точно ще стане цялото разбиране.

— Добре. Ще ви направя списък. До ранния следобед ще е готов.

Агент Кросби пристъпва към мен и ми подава визитка. Поглеждам я. В ъгъла й има златен релефен герб на ФБР — орел с наръч стрели в ноктите. Много автентично. Можете да си купите петдесет визитки точно като тази за 34.95 долара в businesscards.com. Повярвайте ми, сигурен съм.

— Можете да се обадите или направо да го пратите по факса — казва Кросби.

— Разбрано — отвръщам. — Ще ви го пратя.

— Господа, ако искате да си изкарате добре този уикенд, защо не минете през „Облаците“? — обажда се Нейпиър. — Ще ви уредя и двамата. Апартаменти в кулата. На трийсет и шестия етаж. Доведете и съпругите си.

— Всъщност не съм женен — казва Фаръл.

— Още по-добре. — Нейпиър му намигва. — И с това ще ви уредя.

Кросби се разсмива.

— Не знам…

— Сериозно. Ето визитката ми. — Нейпиър бърка в джоба си, вади куп визитки. Връчва една на Кросби и една на Фаръл. — Можете по всяко време да се обадите на асистентката ми Клариса. Този уикенд, следващия — когато ви е удобно. Кажете й кои сте. Тя ще се погрижи. Може и да се засечем там.

— Много щедро от ваша страна, но се боя, че не мога да приема — казва агент Кросби. — Приемането на подаръци от заподозрян…

— Нима съм заподозрян? — пита Нейпиър.

— Мъничко. Поне засега.

— Е, добре тогава — свива рамене Нейпиър. — Може би, когато всичко се изясни.

— Да. Може би — съгласява се Кросби. И кима. Аз обаче забелязвам — езикът на тялото на агента се е променил. Вече не е така скован и агресивен. Раменете му са се отпуснали, стойката му е по-спокойна.

Виждате ли как се става милиардер? Когато някой започне да се интересува от криминалните ти изпълнения, предложи му луксозни апартаменти и курви. Вие да не би да сте си мислили, че се иска акъл и здраво бачкане?

Двамата агенти си тръгват. Фаръл стига до вратата и спира с ръка на дръжката. Обръща се към Питър.

— Само колкото да имам какво да запиша, как е името ви?

Лицето на Питър — беше пребледнял още при пристигането на агентите — придобива цвета на едноседмичен сняг — сивкавобяло, разтапящо се.

— Моето?

— Да.

— Питър — отвръща той. — Питър Рум.

Фаръл вади бележник от джоба си и пише нещо.

— Питър Рум — повтаря. Обръща се към Джес и Тоби. — А вашите?

— Тоби Ларго — казва синът ми.

— Джесика Смит.

Фаръл кима. Записва си имената. Щрака химикалката, пъха я в телената спирала на бележника, прибира го в джоба си и казва:

— Благодаря.

Кима на агент Кросби и двамата си отиват.

Шейсет секунди по-късно, след като изгледахме как понтиакът на ФБР излиза от паркинга, Питър прави изявление.

— Това беше — казва той. — Дотук съм.

— Дотук? — повтарям аз.

— Напускам.

— Питър. — Поглеждам многозначително Ед Нейпиър. — Не сега.

— Не ми пука за него — казва Питър. — Няма да вляза в затвора заради теб, него или когото и да било. Махам се.

— Питър, успокой се — казва Нейпиър. — Тези двамата са тъпаци. Повярвай ми. Само душат. Ако знаеха нещо, щяха да ни арестуват. Само че не разполагат с нищо.

— Щом не разполагат, защо дойдоха? Как са разбрали за Дейтек и брокерите?

— Може да си проявил непредпазливост — предполага Нейпиър.

— Майната ти — казва Питър.

— Ей, по-леко — обаждам се аз.

Нейпиър вдига вежда. За първи път, откакто го познавам, говори тихо, едва ли не на себе си.

— Внимавай, Питър.

— Да внимавам? Какво ще направиш? Ще ме пребиеш ли?

Нейпиър продължава да се усмихва.

— Питър, моля за малко повече уважение към господин Нейпиър.

— Дадено — казва Питър. — Уважение ли искаш? Готово. — Поглежда Нейпиър. — С цялото си уважение искам да ви уведомя… — обръща се към мен, — че се махам.

Отива до вратата. Отваря я, спира на прага.

— Между другото — казва, като се обръща към нас, — ако си мислите, че ще оставя тук нещо, което да води към мен, жестоко се лъжете.

Излиза и затръшва вратата.

— Едно от нещата, които съм забелязал — казва Нейпиър, сякаш продължава друг разговор, — е, че тези компютърджии са арогантни лайненца. Винаги се мислят за най-умните.

— В случая с Питър това е вярно — казвам аз.

— Ще видим — отвръща Нейпиър. Заглежда се замислено в далечината. Ако трябва да позная какво си мисли, то най-вероятно е — сега ли да го убия? Или по-късно? — Какво искаше да каже с това, че няма да остави нищо след себе си?

— Не знам.

Нейпиър поглежда към Джес.

— Джесика?

— Нямам представа — отвръща тя.

— Питър се държеше странно напоследък — казвам аз. — Страхуваше се да не го пипнат.

Нейпиър кима.

— Е, сега има да се страхува от други неща.

По-късно, след като Нейпиър си тръгва, двамата с Тоби вземаме такси до сервиза на Уилоу Роуд, за да си прибера най-сетне хондата. Плащам на бакшиша (надявам се да е за последен път), уреждам сметката с Ханк (петстотин долара от застраховката) и поемаме по Уилоу обратно към дома. Ударът приближава кулминацията си — остават още максимум четири дни, — така че чувствам прилив на щедрост и се замислям дали да не заведа Тоби на вечеря.

Синът ми е седнал на задната седалка и гипсираният му крак е отново върху скоростната кутия до лакътя ми. Гледа през страничното стъкло и си мисли нещо. Това е нова страна на Тоби, която до този момент ми е била непозната — замислен и тих. Иска ми се да го бях виждал по-често такъв.

— Нарича се болт, нали? — най-сетне казва той.

— Кое?

— Когато в офиса ти се появяват мними агенти на ФБР, за да подплашат жертвата. Да натиснат Нейпиър.

— За такива ли ги мислиш?

— Трябваше да ми кажеш, татко. Та нали цялата идея беше да ме научиш как се правят удари.

— Цялата идея беше да те отърва от убийци — отвръщам аз.

— Което вече направи.

— Засега.

Отново следва мълчание. Тоби гледа през прозореца.

— Значи съм прав, така ли? — обажда се накрая. — Болт ли е? Агентите от ФБР не са истински, нали?

— Да, не са.

— А просто актьори?

— Просто актьори.

— Добри бяха — казва Тоби. — Много убедителни.

— Благодаря.

— Хареса ми онзи мускулест чернокож. Добър щрих.

— И аз така си помислих.

— И бръснатата глава. Като на Коджак.

Завивам при Мидълфийлд и се насочвам към Пало

Алто. На хоризонта забелязвам дъждовни облаци — нещо необичайно за това време на годината. Обикновено в Северна Калифорния има два сезона — влажен и сух, които никога не се смесват. През последните години обаче започна да вали през лятото и да остава сухо през зимата. Уверен съм, че това е някакъв космически замисъл на Бог да ни вземе акъла. Бяха се появили цели религии, целящи да обяснят защо Бог е решил да постъпи така. Този проблем обаче не ме вълнува. Ударът си е удар, независимо кой го извършва.

— А Питър? — пита Тоби.

— Какво Питър?

— И той просто играе, нали? И това ли е част от номера?

— Тоби, задаваш много въпроси.

— Любопитен съм.

— Любопитството е вредно.

— Просто ми е странно, това е.

— Кое?

— Да си част от удара и да не знаеш какво става.

— Не се засягай. За твое добро е. Колкото по-малко знаеш, толкова по-добре.

Тоби изсумтява. Може би в знак на съгласие, а защо не дори като знак за съзряването си, за това, че най-сетне приема, че някои неща са непознаваеми. А може пък да си е просто изсумтяване, несъзнателно прочистване на гърлото и нищо повече.

32

Големият въпрос на всеки удар е как да го завършиш. Лесно е да откраднеш пари от някого; проблемът е в измъкването. Не искаш жертвата ти да отиде в полицията или — ако е богат, влиятелен и опасен човек — да тръгне по петите ти сам и да те гони до края на света.

В идеалния случай накрая жертвата не би трябвало да подозира, че е изпързаляна. Трябва да остане с впечатлението, че вълнуващото начинание се е провалило заради неразбрано телефонно обаждане, лош късмет или пропускане на удобния момент. Всъщност дори трябва да желае да бъде изпързаляна отново! Ето защо белег на страхотен удар е, когато можеш да изиграеш жертвата си два или три пъти поред с все по-високи залози, докато не отмъкнеш всичко. И ако жертвата си тръгне, без да си дава сметка, че е изиграна, то ти си победителят и би трябвало да се гордееш.

И тъй, как да се отървете от жертвата си, след като сте прибрали парите? Споменатият от Тоби болт е единият от начините. Разигравате го по следния начин.

Подготвяте удара в течение на няколко седмици. Оставяте жертвата постепенно да научи, че с участието си в не особено законна схема може да натрупа без риск огромна сума. Оставяте я да спечели няколко пъти, да стане подвластна на алчността си. Например да спечели на няколко конни надбягвания благодарение на „прехванатите“ телеграфни съобщения. Или да направи един милион на борсата с помощта на нелегален рутър, скрит в сервизните канали на Манхатън.

Следите как вълнението на жертвата расте. Направо можете да видите как устните й се мърдат, докато прави сметки и брои парите, които ще спечели…

И тогава приготвяте финала. Ще има още един голям залог, при който жертвата ще може да натрупа богатство. Но, разбира се, ще трябва да заложи всичко, което притежава.

И жертвата залага на кон…

Или купува един милион акции на борсата…

Или си купува печеливш билет от лотарията от нищо неподозираща старица…

Независимо какъв е номерът, ето какво се случва след това — жертвата печели. Конят финишира пръв. Цената на акциите се утроява. С други думи, жертвата знае, че е само на няколко минути от прибирането на наградата си — милиони долари, несметни богатства! Но в мига, в който се опита да осребри талона си, да ликвидира борсовото си портфолио или каквото там трябва да направи, се случва нещо неочаквано. Може би посещение от ФБР? Опашка от местната полиция? Или телефонно обаждане от областния прокурор?

В типичния случай полицията нахлува в пункта за залагания и заплашва, че ще арестува всички. Жертвата се измъква на косъм от лапите на закона. Благодари на щастливата си звезда. Натъжена е, че не може да си прибере наградата, но и радостна, че не е зад решетките, заклеймена като престъпник и със съсипан живот.

Мисли си как мъничко не й е достигнало да направи удара си, да спечели състояние. Копнее за деня, в който въдичарят ще й се обади и ще й предложи да опитат отново същата схема.

Ето това е голям удар. Когато жертвата не знае, че е измамена. Когато си мечтае за деня, в който ще я одерат отново.

Така че Тоби е прав за агенти Фаръл и Кросби. Те не работят за ФБР. Работят за Елиху Кац, за някой негов приятел или за приятел на приятел. Те са измамници като мен. Централата им е в Лос Анджелис. Можете да ги наемете срещу петстотин долара на човек дневно, плюс разходите и малка комисиона от прибраното накрая. Не знам много за „агент Фаръл“ и „агент Кросби“, но май съм чувал, че са безработни актьори в сапунени опери и че агент Кросби дори имал роля в един нашумял сериал и играл като доктор точно две седмици, но сценаристите решили, че бил „прекалено черен“ и го убили при един инцидент с мотокар, забил се в кафенето на болницата. Доколкото знам, никой от жертвите на агент Кросби не го е разпознал като човека от телевизията. Бялата Средна Америка прекалено много се бои да не бъде обвинена в расизъм и в твърдения „всички черни си приличат“, поради което пропуска очевидния факт, че заплашващият с пандиз агент от ФБР е правил мозъчни операции по телевизията само преди няколко месеца.

Изпитвам перверзна благодарност, че Тоби разкри така бързо механизма на удара. Той знае какво се опитваме да погодим на Нейпиър. Разбира инстинктивно, че появата на ФБР в офиса е постановка, подготовка за финалния болт.

Синът ми Тоби има добри инстинкти. Част от мен се гордее с това. Друга част е разочарована. А трета, трябва да си призная, е мъничко уплашена.

33

Двамата с Тоби се прибираме у дома и вегетираме пред телевизора около час, като гледаме проявите на Световната федерация по борба и нейното „Разбиване!“ (възклицателният знак е част от заглавието на шоуто, а не показател за собствения ми ентусиазъм), след което решаваме да излезем на сандвичи и бира.

Вечерта е топла. От хълмовете откъм запад подухва ветрец и носи миризмата на прах и розмарин. Усещам приближаващия дъжд. Намираме се на три пресечки от дома ми, когато за момент ми хрумва да се върна за чадъра, но решавам да продължа напред (ресторантът е само след още четири преки) и да рискувам. Животът е безкраен низ от залагания, големи и малки. Всеки път, когато излизаш от къщата си, качваш се в колата си или се опитваш да обереш престъпници, е същото — рискуваш. Измокряш се, убиват те. Винаги играеш хазарт.

Тоби се тътри до мен с патериците ми.

— След седмица ще го махна — казва ми. Има предвид гипса.

Не съм сигурен какво да кажа и опитвам с едно:

— Добре. — Решавам, че проявата на родителска съпричастност е недостатъчна, и добавям: — Сигурно с нетърпение очакваш този момент.

— И още как — отвръща Тоби. — Пробвай да изкараш шест седмици в гипс през лятото.

— Предпочитам да се въздържа.

— В такъв случай гледай да не дразниш руснаците.

— Добър съвет.

Вечеряме в бирария „Гордън“ — верига от три заведения в района на Залива, която приготвя своя собствена марка бира и обслужва програмисти и студенти от Станфорд. Ваканция е, половината клиентела липсва и ресторантът е празен. Не ми е кой знае колко до бира, но се чувствам добре, че всичко върви наред (без изненади), и решавам да пийна една-две.

След час и половина се прибираме. Тоби се запътва направо към банята и започва да пикае на отворена врата. Много шикозно.

Решавам да си премълча. Обикалям апартамента, дърпам завесите — последен акорд за деня. След петнайсет минути ще съм заспал. След три дни ще съм в самолет на път към някое далечно и топло място — може би Фукет Бей или Малдивите. Дори ударът да мине перфектно и жертвата да не разбере, че е изпържена, не е разумно да продължаваш да се мотаеш наоколо. Далеч от очите, далеч от сърцето.

Тоби се връща прекалено бързо от банята.

— Няма ли да си измиеш ръцете? — питам го.

— Господи, татко, та вече съм двайсет и пет годишен.

— Двайсет и пет годишен, който току-що е пикал.

— През целия ден е бил в гащите ми. Това е най-чистата част от тялото ми. — Замисля се, решава, че не си заслужава да спори, и свива рамене. Изкуцуква обрат — но в банята. Чувам звука на течаща вода и тракане на сапунерка.

На вратата се почуква. Поглеждам през шпионката. Арабският внук на господин Сантуло. Отварям. Мисля, че е решил да ме тормози за нещо, може би за разрешителното да продавам витамини от квартирата си. Или пък иска да ми чете конско, че съм пил хайбол с господин Сантуло и съм му помогнал със сметките.

Целта на посещението му обаче е друга.

— Здрасти, Кип. Мога ли да вляза?

Правя крачка встрани и го пускам да мине. Той спира до вратата.

— Исках да ти кажа нещо. Двама типове минаха, докато те нямаше.

— Типове?

— Агенти от ФБР. Показаха ми значка.

Изпитвам облекчение. Веднага се сещам, че са „агент Фаръл“ и „агент Кросби“, решили да изиграят перфектно ролята си. Ако случайно жертвата ме държи под око, ще види душещи наоколо копои на Бюрото. Още един убедителен детайл. Идеално. Отбелязвам си да им дам допълнителен бонус, след като всичко приключи. Добри са. Заслужават го.

— Как се казваха? Агент Фаръл? И Кросби?

Арабинът присвива неуверено очи.

— Не — казва той. — Нещо друго беше.

— Единият не беше ли черен? С бял партньор?

Той поклаща глава.

— Не. И двамата бяха бели, мъж и жена. Ето… дадоха ми визитка.

Бърка в джоба си и ми подава визитка. Прилича досущ на визитката на агент Фаръл, само дето тази е отпечатана върху по-плътен мат. Няма да намерите подобни в businesscards.com срещу трийсет и пет долара за петдесет бройки. За да се сдобиете с подобна визитка, трябва да работите във ФБР. В истинското ФБР. На визитката пише „Специален агент Луис Дейвис“, след което е изписан адресът на Федералното бюро в Сан Франциско.

Чак сега изпитвам чувството, че падам, че стомахът ми се опитва да се качи в гърлото ми. Нещо не е наред. В моя удар няма специален агент Луис Дейвис. Или поне не съм наемал такъв.

— Имаше разрешително — казва арабинът. — Претърси апартамента.

— Така ли?

Оглеждам се. Всичко изглежда на мястото си. Поле поглеждам монитора върху масата за карти. Би трябвало да показва скрийнсейвъра с подскачащия витамин, който се включва автоматично двайсет минути след като машината не се използва. Вместо това виждам десктопа. Някой е ровил в компютъра ми в близките двайсет минути. Търсил е нещо. Но какво?

— Питах ги дали искат да говорят с теб — казва арабинът. — Отговориха, че не искат.

— Благодаря, че ми го съобщаваш.

— Точно това е странното — продължава арабинът. — Те ми казаха да ти кажа.

— Така ли?

— Казаха — „Погрижете си господин Ларго да разбере, че сме идвали“.

— Ясно.

Тоби се появява в дневната зад мен.

— Какво има?

— Нищо — отвръщам. Потупвам арабина по рамото. — Благодаря.

— Няма нищо…

Осъзнавам, че арабинът ме е зяпнал.

— Какво има?

— Нищо.

— Кажи де. Какво има?

— Просто… зъбите ти. Различни цветове са.

— Така ли?

— Извинявай. — Той поклаща глава. — Задръж визитката.

Обръща се и излиза.

— Какво означаваше всичко това? — пита Тоби.

— Не съм сигурен.

— Не си сигурен ли? Мислех, че знаеш всичко. Че планираш всичко. Мислех, че няма случайни неща.

— Е, май има. — Мислите ми бясно препускат. Опитвам се да разгадая станалото. Наистина ли наоколо душат агенти на ФБР? Но защо? Какво търсят? Какво знаят? Защо се интересуват от мен? Възможно ли е да са научили нещо за удара?

— Това не звучи много успокоително, татко — казва Тоби.

— Да, така е.

— Искам да кажа, че е от най-впечатляващите неща.

Поглеждам сина си и се мъча да се усмихна. Какво да му отговоря? Тръгвам към спалнята.

— Тази вечер аз съм на леглото. Настанявай се на дивана.

Затварям очи и се опитвам да заспя.

През нощта вали. На сутринта водещият споменава, че дъждът по това време на годината е „шантаво нещо“, и се пита какво ли означава.

34

Ho, както се казва, номерът трябва да продължи. Почнеш ли, механизмът се задейства и връщане няма. Когато двама неочаквани типове се появят на вратата ти с разрешително за обиск, не можеш да вдигнеш ръце и да кажеш: „Край, дотук съм“. Намираш се по средата. Нейпиър е прибрал три милиона от парите на Сустевич. Дължиш дванайсет милиона на руската мафия. Имаш два дни, за да им ги дадеш. В противен случай ще си един от първите, опитали най-новото питие на московските клубове — киселинен хайбол. Една част хлороводородна киселина. Една част джинджифилова бира. Но тази съставка не е задължителна. Разбийте. Разбъркайте. Пийте. Пукнете.

Добре. Сутрин е. Двамата с Тоби пътуваме на работа. Простил съм му за мърляшкото му поведение. В края на краищата ми е син. На кого се е метнал такъв? На мен. Мисля си за времето, когато аз бях на двайсет и пет. Как устройвах номера със собствения си баща. Мразех го и в червата. Сигурно и аз съм пускал пиперливи забележки по негов адрес, когато не беше в пандиза. Правил ли съм го наистина? Опитвам се да си спомня. Бях прекарал последните трийсет години в опити да изтрия спомена за баща си, който ме беше разочаровал по всеки възможен начин — беше ме научил на престъпления, вместо на риболов, никога не делеше отмъкнатото, а накрая умря и ни остави с мама без нищо.

Бях постигнал успехи в забравянето му. Сега той е само мрачно присъствие в края на спомените ми — история, за която не си правя труда да говоря и мисля. Но естествено той е и подтекстът на целия ми живот. Никога не го разбираш, докато не стане прекалено късно. Ето ме мен — на петдесет и четири, слизам надолу по склона на битието си, насочил съм се към края, и едва сега, докато пътувам в колата, за да извърша престъпление със собствения си син, най-неочаквано осъзнавам, че всичко, което съм направил някога — всичко — е реакция срещу баща ми. Опитът ми да напусна неговия свят, връщането ми в него; напускането на Тоби и връщането ми към него; трескавото ми търсене на избавление и неуспехите — поне за момента.

Мислите ли, че съжалявам за себе си? Точно така става с хора като мен. Ние сме свръхгерои, напълно контролиращи всяка нишка в живота си. В мига, в който някой осуетява грижливо разработения ни план, изпадаме в паника. Спокойно. Това е единственият начин да довършиш удара си. Като запазиш спокойствие. Като не изпускаш от очи наградата. Почти си я достигнал.

Лош знак е да говориш сам на себе си.

35

Вместо да отидем в офиса, с Тоби продължаваме към града. Пътуваме към центъра по Монтгомъри Стрийт — невъзможно тясно шосе, служещо едновременно за източна граница на Чайнатаун и за основна артерия на финансовия район. Целият път е осеян с евтини магазинчета и предупредителни знаци. От шахтите се вдига пара. Колите паркират на две и три редици, понякога на тротоара, друг път насред платното. Улицата е едновременно непроходима и неизбежна. Накъдето и да си се запътил в центъра, трябва да минеш по нея — но го правиш на свой риск и се ругаеш за опита.

Натискам клаксона, ръкомахам и се мъча да стигна до Сансъм. Целта ни е пирамидата на Трансамерика - характерният триъгълник в силуета на Сан Франциско. Паркираме под земята, записваме се на входа и се сдобиваме с табелки на посетители, които трябва да закачим на ризите си. Отиваме на осемнайсетия етаж до офиса на „Рифкайнд, Стюарт и Келог“ — адвокатска кантора, на която съм се спрял по съвет на Елиху Кац.

Джесика вече ни чака в приемната.

— Вече им казах кои сме. Питър още го няма.

— Няма и да дойде — казвам аз.

Тя кима, сякаш е очаквала подобен отговор. Отивам до рецепцията и говоря с една брюнетка, която сякаш току-що е слязла от корицата на „Плейбой“. Юристите винаги се уреждат с най-красивите секретарки. Така и не успяват да възмъжеят по време на дългите сухи години в училището, колежа и юридическия факултет. Накрая, двайсет години след началото, стават партньори и всичко се изплаща. Във формата на чернокосо момиче с колаген на устните и страхотни цици.

— Аз съм Кип Ларго, а това е Тоби — обяснявам. — Групата вече се събра.

Брюнетката натиска бутон на интеркома.

— Харис, групата на господин Ларго е тук. — Сваля слушалката, изправя се. — Оттук, моля.

Повежда ни по един къс коридор. Забелязвам как Тоби оглежда задника й. Озоваваме се в конферентна зала — прозорци от тавана до пода, великолепен изглед към Залива на осемнайсет етажа надолу.

— Желаете ли вода? — пита брюнетката.

Бързо отказвам от името на целия екип. На практика искам да избегна глупавото флиртуване на Тоби, Което ме поставя в неудобно положение.

— Господин Стюарт всеки момент ще дойде — казва тя и излиза.

— Страхотно парче — казва Тоби, след като вратата се затваря.

— Сядай си на мястото — казвам му.

Харис Стюарт се появява след две минути. Въпреки гръмко звучащото си бяло англосаксонско и протестантско име той е дребен и плешив, с вид на славянин, с тяло като на руска матрьошка — голяма кръгла дол на част и лъскава глава отгоре.

— Приятно ми е да се запознаем, господин Ларго — казва той. Здрависваме се. — Елиху Кац е добър приятел на фирмата ни.

Може би това е знак за нещо, а може би не. Елиху Кац не е тук от вчера. Навремето, когато работеше с пълна сила и мамеше както много известни хора, така и напълно непознати, използваше адвокати за какво ли не — предимно за да забъркат някоя каша или да го измъкнат от друга. За тази кантора знам онова, което ми е казал самият той — че ще се съгласят на всичко, което поискам от тях, колкото и необичайно да изглежда.

Сядаме на масата — аз, Тоби и Джес от едната страна, господин Харис Стюарт — от другата.

— Знам, че времето ви е ценно — казва Стюарт, — така че няма да ви го губя. Запознах се с искането ви. Има една компания, която е съвсем чиста. Собственикът е податлив. Можем бързо да стигнем до споразумение — двеста и петдесет хиляди, плюс таксите. Като цяло, по-малко от триста хиляди общо.

— Звучи добре. За каква фирма става дума?

— Нарича се „Протеинови продукти Халифакс“.

— Протеинови продукти?

— Произвеждат рибено масло — обяснява Стюарт. — Извличат мазнина от черен дроб на треска, мастни киселини от вътрешности, такива неща.

— Може ли да се живее от подобно нещо?

— Явно не — казва Стюарт. — Прекратили са дейността си от три години. Нито една операция от деветдесет и шеста. Само че поддържат документите си изрядни и затова все още фигурират в списъка на Насдак. Без никакви продажби на акции, за които да си заслужава да се говори.

— Идеално. Можете ли да го направите днес?

— Още преди обедната почивка.

— Eгa ти страната — отбелязвам полушеговито.

Харис Стюарт обаче кима съвсем сериозно. И казва:

— Именно.

След двайсет и четири часа ще съм мажоритарен собственик на компанията „Протеинови продукти Халифакс“, фигурираща в списъка на Насдак с инициалите HPPR. По-късно през деня, след като подпиша документите и ги дам на „Рифкайнд, Стюарт и Келог“ да ги изпратят на щатския секретар на Делауер и на Насдак, ще пуснем на борсата десет милиона нови акции.

Стойността на всяка би трябвало да е горе-долу нула долара, тъй като HPPR вече не развива никаква дейност и не обслужва нито един клиент. Бизнесът с мазнина от черен дроб на треска така и не се развил по начина, по който са очаквали основателите на компанията.

„Протеинови продукти Халифакс“ е така наречената компания-черупка — фиктивна организация, която не прави нищо друго освен да съществува. Има я само защото предишните собственици са продължили да попълват нужните бумаги, за да продължава да фигурира в списъците на Насдак.

Можете да запитате защо му е на някой да купува стоки на фирма, която навремето е произвеждала рибено масло от черен дроб на треска, но сега не прави нищо. Определено подобна инвестиция би била глупост, сравнима само с инвестирането в интернет компании, губещи по един долар на всеки петдесет цента продажби, или пък на фирми, предлагащи безплатни услуги с надеждата да направят пари в далечното бъдеще. И наистина, инвестицията си е чиста глупост. Разбира се, освен ако не знаете, че цената на една акция на HPPR ще скочи от десет цента на десет долара.

Ако разполагате с подобна информация, определено ще поискате да притежавате много акции на HPPR. Ще се опитате да купите колкото се може повече. Толкова, колкото можете да си позволите.

Важно е Тоби и Джес да присъстват на срещата с Харис Стюарт. Това също е част от номера. Част от онова, което съм планирал още от първия ден.

Сигурно идеята ми е хрумнала от Дот Ком Хлапето в „Блоуфиш“. Сякаш беше преди цяла вечност…

Хлапето се мъчеше да изпържи италианеца с месестите ръчища и грамадния пръстен с плочка. Помните ли? Каза му — ето четиридесет долара на пода. Колко залагаш, за да ги спечелиш?

И едрият тъпак си помисли — четиридесет долара? Ще заложа трийсет и ще изляза с десет печалба!

Същата идея е и тук. Колко ще платите, за да притежавате HPPR, ако знаете, че акциите й ще се продават по десет долара? Ще ги купите ли за пет? За седем? По дяволите, та дори и за девет?

Сигурно тогава ми хрумна.

А сега, докато слизам в асансьора от кантората в гаража, се сещам нещо друго. Дот Ком Хлапето се опита да извърти номера, но се озова проснат на бара със стиснато гърло и изкаран въздух. За малко да му светят маслото. Аз бях инвеститорът, който го спаси в последния момент.

Да. Има какво да се питате. Ако се окажа проснат на бара и почти удушен, кой ли ще се опита да спаси мен?

36

Питър го няма.

Не се появи на срещата с адвокатите.

Няма го в офиса. Не отговаря нито на домашния си, нито на мобилния телефон. Клетката му е чиста, опразнена от снимки и музикални компактдискове; останала е само плетеница от кабели там, където неотдавна се намираше компютърът му.

Не е само това — Джес идва при мен и ми подава запечатан плик. Върху него с почерка на Питър е написано „Кип Ларго“.

— Намерих го в конферентната зала, на джагата.

Гледа ме странно. Сякаш знае, че й погаждам номер, но се чувства задължена да продължи играта. На лицето й се чете нещо средно между любопитство и възмущение. Любопитство докъде ще стигна и възмущение, че не съм й казал предварително. Но — както ще се опитам да й обясня по-нататък — това е за нейно добро.

Пъхам пръст под капака на плика и установявам, че лепилото е все още мокро. Сигурно Питър го е надписал и е излязъл, докато сме били в адвокатската кантора. Само след час ще се е качил в самолета и ще лети към някое далечно място.

Поне се надявам да е така. За негово добро.

Отварям плика. Вътре има написана на ръка бележка върху зелена хартия за писма, каквато обикновено си купуват програмистите. Прочитам я и казвам на Джес:

— Обади се на Нейпиър.

— Какво пише?

— Обади се на Нейпиър — повтарям, сгъвам листа и го прибирам в джоба си.

За първи път през осемнайсетте години, откакто познавам Джесика Смит (бивша Бритъни Даймънд), тя ме поглежда с нещо подобно на омраза. Защото подозрението й е потвърдено — не й вярвам.

Гневът и обидата й изглеждат съвсем истинска. Казвам си обаче, че цели двайсет години е мамила хора; естествено, че реакцията й ще изглежда истинска. Тя е професионалистка. Това й е работата.

Нейпиър се появява след двайсет минути с две мускулести притурки. Цялата лъжлива любезност от последните дни — напрегнатата учтивост към екипа, широката усмивка, момчешкият ентусиазъм от схемата — всичко това е изчезнало. Сега той си е старият Нейпиър — онзи, който наглеждаше работата върху зъбите ми в бетонната стая в дома си, който заплашваше да ни преследва и да ни убие, ако го издъним.

— Какво става? — пита той, докато бърза по коридора. Мутрите му го следват по петите.

— Питър — казвам аз. Нейпиър пристъпва към мен. Подавам му бележката на Питър.

В нея пише:

Съжалявам, Кип,

Трябва да спреш. Опасно е. Скоро рутърите ще бъдат изключени. Съжалявам.

Питър.

П.П. Заминавам на дълга ваканция. Моля, не се опитвай да ме намериш.

Нейпиър смачква бележката и я пъха в джоба на сакото си. Влизаме в конферентната зала при Джес и Тоби, които седят смълчани на масата.

— Какво означава това „Скоро рутърите ще бъдат изключени“? ~ пита Нейпиър.

— Означава — край на играта.

Нейпиър присвива очи към мен. Опитва се да проумее думите ми.

Обяснявам:

— Кутиите, които прехващат нарежданията… онази, която ти показах в Манхатън, сещаш ли се? Програмирани са да се свързват с офиса на всеки четиридесет и осем часа. Това е елемент от системата за сигурност. Ако не получат правилния код, ще изтрият паметта си и ще се изключат.

— Тогава се погрижи да получат правилния код…

— Не е толкова лесно. Питър е изтрил програмата.

— Изтрил я е? — Нейпиър ме поглежда, сякаш съм пълен идиот. — И ти си му позволил?

— Не съм му позволявал. Просто го е направил.

— Ама че лайненце — казва Нейпиър, но по изражението му знам, че вече изобщо не мисли за Питър. Вълнуват го други неща — като например как да спаси схемата.

— С колко време разполагаме? — пита накрая.

— Рутърите се свързаха снощи — отвръща Тоби. — Значи Питър би трябвало да е изтрил всичко тази сутрин.

— Значи имаме време до утре вечерта — казва Нейпиър.

— До утре вечерта? За какво? — питам аз.

Нейпиър отново ме поглежда донякъде със съжаление, донякъде с омраза: „По-тъп не можа ли да се родиш? “

— За да приберем парите — обяснява ми.

— Не разбирам — казвам аз. — Всичко свърши. След два дни „Пития“ ще престане да работи. Никой от нас не е програмист. Не можем да възстановим програмата. Трябва ни Питър.

— Можем да я ползваме до утре вечер, преди системата да се е изключила, вярно ли е?

— Да.

— Добре тогава. Нямаме нужда от повече. Само още един ден. Утре ще последваме съвета на „Пития“ и ще направим голямата търговия. Още един ден. Повече не ми трябва.

— Сега разбирам — казва Тоби, след като Нейпиър си тръгва. — Ще измъкнем парите му, без да се усети.

— Аз пък не разбирам — казва Джес. Още ми е ядосана, че я държа в неведение.

Тоби се усмихва и започва ентусиазирано да обяснява. Сигурно за първи път в академичния си живот проявява естествен афинитет към темата — най-сетне да се прояви като най-умното хлапе в класа.

— Утре „Пития“ ще каже на Нейпиър да купи акции. А всички ние знаем кои точно акции ще предложи.

Чак сега Джес схваща.

— Аха. HPPR. Която Кип вече притежава…

— Татко плати триста бона за цялата компания. Сега притежава десет милиона акции от нея. За колко смяташ да ги продадеш, татко?

— Не знам. — Свивам рамене. — Как ви звучи по десет долара на акция?

Тоби се усмихва и кима. Вече няма съмнение — аз съм Най-страхотният татко на света.

— Значи продаваш на Нейпиър десет милиона акции по десет долара едната. Измъкваш се със сто милиона. Той си остава с безполезните акции. И изобщо не разбира, че именно ти си взел парите му.

— Мисля, че би могъл да се опита да направи разследване и да се обърне към властите — казвам. — Само че ще му се наложи да обясни защо е прехващал федерални комуникации и е манипулирал цените на борсата. Така че се съмнявам да вдигне много шум.

От физиономията на Тоби личи, че е омагьосан от цялата система.

— Колко блестящо — казва той. — Плащаш по три цента за акция, а после я продаваш за десет долара.

— Да — казвам тихо. — Ирационално преувеличаване, предполагам.

37

На жаргона на мошениците „плондер“ е гумен мехур, пълен с топла пилешка кръв.

Плондерът е друг начин да разкараш вече остриганата жертва. В самия край на удара някой от мошениците крие плондера в устата си. В момента, когато жертвата изгуби всичко, един мошеник се нахвърля срещу друг, като размахва пистолет. Крещи нещо, например: „Как можа да заложиш на погрешния кон?“ („Защо купи тъкмо от тези акции?“ Или „Защо заложи всичко на червено? Казах на черно!“)

Следва изстрел. Мошеникът е на земята. Жертвата се навежда да го разгледа. От устата на мошеника бликва струйка топла кръв и опръсква жертвата. Другите участници в измамата се втурват напред и разделят насъбралите се. „Трупът“ е изнесен. Жертвата се инструктира да бяга — да напусне града, да не споменава на никого за видяното, да не би някой да го заподозре, че е участвал не само във финансови машинации, но и в убийство…

Плондерите вършат добра работа за обикновените жертви — зарзаватчии от Омаха, счетоводители от Покипси. Резултатът обаче не е много сигурен, когато жертвата ти е престъпник, човек, свикнал с пръскаща от устата кръв, с насилието и убийството. Целта на плондера е да шокира жертвата и да я направи податлива.

Но как можеш да шокираш човек, за когото кръвта и болката са всекидневие, дреболии, раздавани без колебание на деловите сътрудници, въпрос на прищявка?

38

Вечерта преди края е.

Утре ще приключим удара, ще приберем десетки милиони от жертвата, след което ще се кача в самолет. Ще изчакам всичко да свърши, преди да избера накъде да полетя и кого да взема със себе си. Планирането помага, когато става въпрос за обиране на хора, но е доста опасно, когато е свързано с измъкването. Рисковано е да издаваш картите си. Да позволяваш на другите да разберат къде могат да те намерят. Още по-рисковано е да купуваш втори самолетен билет — да се довериш на някого преди края на играта и свалянето на маските.

Двамата с Тоби гледаме телевизия. Отбелязвам си — след като всичко приключи, купи си телевизор с работещи копчета за звука.

Изпитвам внезапен страх. Чувствам се като един от онези селяндури, които печелят на лотарията и решават да се охарчат… за последен модел широкоекранна плазма?

Може би трябва да се целя в нещо по-високо от телевизор.

— Господи, татко — вика ми Тоби. — Кога ще оправиш този телевизор, по дяволите?

Не. Първо най-важните неща. Като например — един свестен телевизор.

Този път вместо борба гледаме Си Ен Би Си. Това е финансов канал, по който двайсет и четири часа в денонощието в долната част на екрана пълзят цените на акциите. В сравнение със сивите монотонни водещи зеленият и червен текст, бавен като колона мравки по одеяло за пикник, е наистина неустоим.

Тоби иска да гледа борба. Казвам му, че спокойно може да го прави. Когато живее в свое собствено жилище.

— Стига бе, татко — казва той. — Нали ти искаше да дойда при теб.

Не си правя труда да утешавам наранените му чувства. Водещият най-накрая стига до новината, която очаквам от толкова време. В прозореца до главата му се появява физиономията на Ед Нейпиър. Усмихва се широко, сякаш останала извън обектива курва му върти майсторска свирка.

— Сагата за обновяването на Ивицата на Лас Вегас продължава. Днес Ед Нейпиър обяви, че увеличава залога си за хотел „Трокадеро“. Новото предложение включва и деветдесет милиона долара в брой.

— Деветдесет милиона — повтаря Тоби. — Откъде ли ще ги намери?

— И аз се чудя.

Водещият продължава:

— Юробет Груп, консорциум на европейски и японски инвеститори, които се съревновават с Нейпиър за обекта, дадоха да се разбере, че ще се опитат да отговорят на предложението на Нейпиър. Никой от управата на „Трокадеро“ не бе намерен за коментар.

— Човек би си помислил, че ще изчака да прибере парите, преди да ги похарчи — казва Тоби.

— Ти да — отвръщам. — Но богаташите не мислят така. Те винаги смятат, че ще спечелят. Може би именно затова са богати.

— Да, може би — съгласява се Тоби. Близо две секунди размишлява върху житейската мъдрост, която съм споделил с него. — Хайде стига. Пусни борбата.

В десет потупвам сина си по рамото, пожелавам му лека нощ и тръгвам към спалнята. Няколко минути по-късно се унасям.

Събужда ме мобилният телефон. Посягам към нощното шкафче, свалям го от зарядното и го приближавам до ухото си.

— Да?

— Кип, аз съм.

Джесика Смит.

— Какво е станало?

— Нищо. — Тя млъква за момент. — Всъщност има нещо. Трябва да поговорим.

Поглеждам часовника. Единайсет и половина.

— Не може ли да почака? Късно е. Утре е големият ден.

— Важно е.

Разтърквам очи и сядам в леглото.

— Добре. Ще дойда при теб.

Тя ми дава адреса. Измъквам се от апартамента, без да будя сина си, и шофирам четиридесет минути на север по Шосе 280.

Тя живее в Ноу Вали, в двуфамилна викторианска къща; в жилището й се влиза през задния вход. Тук е с десетина градуса по-хладно, отколкото в града, и нощният въздух е влажен от спусналата се мъгла. Почуквам леко по стъклото на вратата. Тя отваря след секунди, сякаш е чакала нетърпеливо от другата страна.

— Благодаря, че дойде.

Сваля верижката и ме повежда по стълбите към дневната. Подът е от нелакиран чам, в боядисаните в жълто стени има вградени лавици със скъпи лъскави книги за изкуство и романи в твърди подвързии. Не знам какво съм очаквал — може би купища порнокасети от „Ариа Видео“, досиета със снимки на голи жени или пък въргалящи се по пода вибратори. Очакванията ми определено са погрешни. От другата страна на преградата виждам кухнята й. На тезгяха се мъдри електрическа сокоизстисквачка, тостер и оръфана дебела готварска книга, озаглавена „Как да сготвим всичко“.

Виждам също и интимните детайли от живота й, спокойното домашарство — сок на закуска, две филийки препечен хляб, хубаво домашно ястие в края на деня. За съжаление, липсва само едно нещо — моя милост. Отново се замислям за предложението за брак, което й бях направил само преди два месеца в кабинета й и което тя тъй обмислено отхвърли. Сега идеята отново ми се струва примамлива. Странно ли е да се ожениш за посестрима в занаята? Познавам я, откакто беше на деветнайсет. Половин живот. Може би това е най-добрата любов — монотонното еднообразие, отегчителното повтаряне на познати неща. Може би именно търсенето на новото и вълнуващото ни съсипва. По дефиниция новото изчезва в мига, в който го откриеш. А познатото може само да става все по-голямо и по-голямо.

Тя ме повежда към дивана. Сядам.

— Искаш ли да пийнеш нещо?

— Не, благодаря.

Тя сяда до мен.

— Трябва да поговорим.

— Нали дойдох. Казвай.

— Разстроена съм.

Чака ме да кажа нещо. Накрая се осмелявам.

— Разстроена?

— Нямаш ми доверие.

Обвинението й ме хваща неподготвен. Очаквах топла интимност, може би дори малко да поомачкаме дивана. А сега разбирам, че съм извикан за сблъсък.

— Разбира се, че ти имам доверие.

Тя се нахвърля върху мен. Явно се е подготвяла предварително, правила е репетиции. Прилича на обвинителната реч на прокурор.

— Ти дойде при мен, Кип. Ти се нуждаеше от помощта ми. Съгласих се. Ти ме помоли да зарежа собствената си работа за няколко месеца. Зарязах я. Помоли ме да спя с Ед Нейпиър. Спах с Ед Нейпиър. — Тя се пресяга и докосва ръката ми. — Направих всичко, за което ме помоли.

— Така е.

— Тогава защо имам чувството, че съм все на три стъпки зад теб? Защо не ми казваше какъв е номерът?

— Казах ти…

— Знаеше, че Ед Нейпиър ще открие кой си всъщност. Искаше да го разбере. Но не ми каза, че това е част от плана. Агентите от ФБР — защо не ми каза за тях? И Питър с неговото паникьосване и изчезване? Това също е част от номера, нали?

— Какво значение има?

Как щеше да се чувстваш, ако ти нямах доверие?

— Наранен. Но щях да те разбера.

— Как свършва ударът, Кип?

— Казах ти…

— Знам — прекъсва ме тя. — Не можеш да ми кажеш. За мое собствено добро.

— Именно.

— Знаеш ли какво си мисля? Че никога не си ми имал доверие. Още от самото начало.

— Това не е вярно.

Само че тя е права. Нямах й доверие от онази вечер преди два месеца, когато ми се обади по телефона. Беше прекалено удобно: да се обади ей така, ни в клин, ни в ръкав, след като не сме разговаряли от години. И то точно в момента, когато замислях плана си. Подобни неща просто не се случват. Не и в моя свят.

— Кажи ми как свършва, Кип. След утрешния ден ще се качиш в самолета и ще отлетиш някъде далеч. Кой ще дойде с теб?

— Който иска.

— Аз може ли да дойда?

— Много бих се радвал — отвръщам и това е самата истина. Бих се радвал да се оженя за теб, Джесика Смит. Бих се радвал да се кача в самолета с теб, да седя до теб, да отпътуваме някъде надалеч и да започнем заедно един нов живот.

Само да можех да съм сигурен, че не си човекът, който ще ме предаде.

— Разкажи ми тогава. Бъди честен с мен. Кажи ми как приключва всичко. Покажи, че ми имаш доверие. Започни още сега. За да нямаме повече тайни.

— Винаги ще имаме тайни.

Тя се усмихва. За миг лицето й се променя; очите й стават изцъклени, като от стъкло. Гледа през мен към някакво бъдеще, в което аз нямам роля. После казва:

— Мисля, че е по-добре да си вървиш.

— Джес. — Опитвам се да измисля какво да кажа. Не успявам. Ставам от дивана.

Тя ме изпраща по стълбата до външната врата.

— Ще се видим утре — казва. Гласът й е студен, лишен от емоции, делови. Вратата се затваря, преди да мога да отговоря.

Сигурно се питате защо изобщо я поканих да участва в удара, щом й нямам доверие. Ще ви кажа. Вярно е, че не й вярвам. Но да пуснеш врага в лагера си е най-сигурният начин да го контролираш. Сякаш държиш конец, директно свързан с противника ти. Въпросът е кой дърпа конеца и кой е куклата.

Освен това винаги има шанс, макар и съвсем малък, да ми се е обадила наистина съвсем случайно. Подобни неща все пак се случват, нали? Затова не е зле да е наоколо, просто за всеки случай. По-нататък, когато всичко приключи, може би ще се опитам още веднъж да й предложа брак.

Докато карам обратно, си мисля за трите жени, които в момента играят роля в живота ми — Силия, Джесика и Лорън Нейпиър.

Всяка от тях ме прави нещастен по различен начин. И въпреки това в нощ като тази, докато карам в мъглата към апартамента си, не бих имал нищо против да споделя топлото легло с някоя от трите.

39

В седем сутринта двамата с Тоби се будим от тракането на кофите навън — четвъртък е денят за събиране на боклук в Пало Алто.

Едновременното ни събуждане означава, че се налага да се състезаваме за банята. Вярно е, че Тоби е по-бавен с гипса и патериците, но компенсира липсата на скорост с хитрината си. Посреща ме в коридора до вратата на банята.

— Апартаментът е твой. Влизай пръв — казва той и махва великодушно с ръка. — Само да си взема четката за зъби…

Влиза и затваря вратата. Чувам изщракването на резето.

— Хей! — протестирам аз.

— Проспа и изгуби, старче — отвръща той от другата страна.

Поклащам глава и се отдалечавам. Трябва да се изпикая. Синът ми не разбира мъжката биология. С нетърпение очаквам кога ще остарее като мен и простатата му ще стане с размерите на костилка авокадо и ще го кара да се събужда сутрин с препълнен до пръсване мехур.

Тръгвам към дневната. Телефонът звъни. Отивам в кухнята, вдигам слушалката.

— Ало?

— Господин Ларго?

Познавам гласа. Руски. Културен. Слабоват. Гласът на Професора.

— Да.

— Знаете ли кой се обажда?

— Разбира се.

— Знаете ли какъв ден е утре?

— Петък?

— Да — казва Сустевич. — И също три дни, преди да върнете дълга си. Спомняте ли си колко ми дължите?

— Да видим — отвръщам аз. Замълчавам, сякаш пресмятам нещо. — Хмм. Добре, че съм си го записал на гърба на касовата бележка от супера. Тук някъде трябва да е. Момент така…

— Дванайсет милиона долара.

— Добре — казвам аз. — Ще се доверя на думата ви.

— Ще можете ли да се издължите?

— Дадох ви думата си.

— Да, оценявам това — казва Сустевич. — Но трябва да разберете, че в моята работа понякога думата не означава нищо.

— Разбирам. Но не се притеснявайте. Ще имам парите.

— Надявам се. За ваше добро е, а също и за доброто на сина ви.

— Знаете ли какво. Май размислям за сина си. Можете да го получите. Трябва ли ви момче? Някой, който да ви прави компания в онова ваше голямо старо имение? Колко тоалетни имате?

— Господин Ларго? Излизали ли сте навън? Да сте проверявали кофите за боклук?

Усещам как помещението се изпълва със студ.

— Да ги проверявам… за какво?

— Вътре има послание. Предупреждение. Да изчакам ли, докато погледнете?

Не отговарям. Пускам слушалката на пода, тя се удря в килима и започва да се върти като новородено, увиснало гротескно на пъпната си връв.

Излизам на бегом навън и изтичвам покрай розовите храсти до тротоара. Пенисът ми се вее в боксерките ми. Минавам покрай една съседка, разхождаща декоративния си пудел — възрастна жена, която най-редовно съм поздравявал — и тя се извръща ужасена от мен. Поглеждам надолу — цепката на бельото ми е разтворена и посивяващите ми косми стърчат като причудлива прическа на стилист. Закопчавам се и продължавам напред.

Трите кофи за боклук са до ъгъла. От старите са — дебела гофрирана ламарина, издържаща дванайсет години блъскане, ритане и тряскане.

Заемам се с първата. Капакът създава вакуум и стените на кофата хлътват навътре. Накрая успявам да се преборя и вдигам капака. Вътре виждам бял чувал. Усещам миризмата на риба. Пускам капака на земята. Чува се силно дрънчене на метал върху камък.

Вдигам втория капак. Вътре има черен найлонов чувал и мазна кутия от пица, сгъната на диагонал, за да се побере вътре.

Изблъсквам втората кофа, обръщам се към третата. Капакът е плътно затворен. Дърпам. Отново вакуум. Накрая капакът поддава изненадващо бързо и се налага да направя крачка назад, за да запазя равновесие.

Кофата е пълна с бели найлонови чували. Най-отгоре виждам оставеното ми от Сустевич предупреждение. Нужни са ми няколко мига, докато проумея какво е. После го разпознавам — дълга червена плитка, завършваща с парче окървавена кожа.

Дългата червена опашка на Питър Рум.

Дявол да го вземе. Казах му да се разкара от града. А той продължил да се мотае тук, без да обръща внимание на предупрежденията ми. Всичко му приличаше на игра — преструването, че предсказва цените на борсата, че е уплашен от фалшивите агенти на ФБР, че си събира нещата в офиса и напуска…

Наслаждаваше се на драмата. На ролята. Не разбираше нещо основно — в Големия удар някои хора не играят роли.

Тичам обратно в апартамента и отивам при телефона. В същото време Тоби излиза от банята.

— Добре, приключих — започва той, но вижда пребледнялото ми лице и нещото в ръката ми с дългата червена коса. Заковава се на място, прави крачка назад. — Какво, по дяволите…

Игнорирам го, навеждам се, вдигам слушалката.

— Мръсник — почти викам.

— Та аз ви правя услуга — отвръща Сустевич. — Никакви отказали се играчи.

— Той не беше случаен. А част от номера.

— Е, откъде бих могъл аз да знам за това? — Тонът на руснака е леко развеселен, сякаш без да иска е уговорил две официални срещи на различни места. — Изнесе се от офиса ви, нали така?

— Къде е сега?

— О, отдавна го няма. Не искаме блюстителите на закона да открият тялото му. Не и преди да ми се издължите.

— Защо го направихте?

— Приемете го като предупреждение, господин Лapго. Вече разбирате, че това не е игра.

— Никога не съм казвал, че е игра.

— В неделя, господин Ларго. Дванайсет милиона долара. Е, рибено тако.

Затваря.

Пъхам плитката на Питър в найлонов плик и го връзвам, сякаш вътре има кучешко лайно. По-късно на път за офиса ще спрем при един контейнер зад парка край старите офиси на Интуит. Там, сред хартиените отпадъци и празни тонер касети, скалпът на Питър ще намери последното си жилище в Силициевата долина.

40

Как Сустевич е разбрал, че Питър Рум се е отказал? Как е научил, че се е махнал от офиса, че е излязъл от играта? Нима някой му е казал? Разбира се.

Но кой?

Знам го в душата си, но трябва да съм сигурен, преди да действам.

41

Изхвърляме скалпа на Питър в контейнера и продължаваме към офиса.

— Не казвай на Джесика — заръчвам на Тоби.

— Какво да не й казвам?

Знае много добре какво имам предвид, но иска да го изрека на глас.

— За Питър.

Не искам да разбира, защото не съм сигурен как ще реагира. Не мога да си позволя да откачи и да изгуби самообладание. Не мога да си позволя още един случаен електрон наоколо. За нейно и за свое собствено добро.

— Татко, мисля, че сме длъжни да й кажем истината.

— Така ли мислиш? Благодаря, че ми каза.

Той млъква.

Когато пристигаме, Джес вече е в офиса. Не поздравява. Още е бясна.

— Написах изявлението, както помоли — казва и ми подава един лист.

Пало Алто, 28 август.

Днес Протеинови продукти Халифакс обяви пълна реорганизация и смяна на стратегическите цели. Компанията, която през изминалите седем години е акционерно дружество и бе доставчик на хранителни продукти, обяви, че ще промени името си на Зип Интернет Маркетинг и ще стане един от големите играчи в електронната търговия. Ще бъде създаден вертикален бизнес портал, ориентиран най-вече към изграждането на интернет общности и електронна търговия…

Към края на първия абзац текстът започва да ми върви бавно, сякаш съм попаднал в тресавище. Не мога да продължа нататък.

— Идеално — казвам. — Пусни го по жицата.

Изявлението е камуфлаж, отвличане на вниманието. По-късно хората ще започнат да задават въпроси. Защо само за няколко дни цената на HPPR е скочила от три цента на десет долара?

За щастие всеки проявил любопитство ще може да открие изявлението — че Протеини Халифакс ще се преименуват в Зип Интернет Маркетинг, че фирмата за производство на рибено масло ще се преобрази в „бизнес портал“ и създател на „интернет общности“. Неимоверният скок на цените ще се разглежда като пореден пример за интернет манията, а не като доказателство за измама за сто милиона долара.

В осем и половина съм седнал зад бюрото си и очаквам Нейпиър да се появи и всичко най-сетне да приключи. Усещам как Джесика застава зад мен.

— Знаеш ли, странно е — казва тя.

— Кое?

— Виж това. — Тя се пресяга през рамото ми към клавиатурата. Усещам допира на гърдите й в гърба си. Подозирам, че го прави нарочно, сякаш за да ми каже: „Усещаш ли какво няма никога да те огрее?“

Затварям очи. За момент се опитвам да си се представя в леглото с нея, след като всичко приключи. Но дали изобщо ще приключи?

— Виждаш ли? — казва тя. Сепвам се и отново се връщам в реалния свят. На екрана виждам борсова графика с абревиатурата HPPR.

— Какво?

— Цената вече се покачва. Вдигнала се е от три цента до пет долара за последните двайсет и четири часа.

— От твоето изявление е. От ония приказки за бизнес портали и електронни търговии.

— Още не съм го пратила. Ще бъде публикувано най-рано след половин час.

— Странно — казвам аз.

— Кой би поискал да плаща пет долара за никому ненужна фирма за рибено масло?

— Добър въпрос.

42

Чували ли сте за номера с безценното куче?

Ето как се прави. Някакъв тип влиза в бара, води кучето си. Обръща се към бармана.

— Здрасти. Ще ми направиш ли една услуга? Имам интервю за работа отсреща. Ще наглеждаш ли кучето за един час, докато ме няма?

Барманът казва — разбира се, нямаш проблем, остави си кучето.

— Само че те моля да го държиш под око. Медалист е — казва собственикът и излиза.

Няколко минути по-късно в бара влиза добре изглеждащ господин с ролекс и скъп костюм. От него направо вони на пари. Хвърля поглед към вързаното за един от столовете куче и казва:

— Господи, великолепен е! Прилича досущ на Мъфи, кучето от детството ми. Как бих искал да подаря такова на моя син. — Обръща се към бармана. — Вижте, господине, искам да купя кучето ви. Кажете цената. Хиляда долара? Не, чакайте. Да ги направим две хиляди.

— Съжалявам, приятел, не става — отвръща барманът. — Кучето не е мое. Собственикът му ще се върне след около час.

Богаташът си поглежда ролекса.

— Един час? Не мога да чакам толкова. Но пък може би ще се съгласите да ми направите една услуга. Ето визитката ми. Просто я дайте на собственика и го помолете да ми се обади.

— Няма проблем — казва барманът.

И богаташът си тръгва.

Час по-късно собственикът на кучето се връща в бара. Почти плаче.

— Това е — казва той. — Всичко е свършено. Отново ме отхвърлиха. Вече не мога да си позволя да плащам наема. Безнадеждно е. — Поглежда кучето си. — И определено не мога да си позволя да се грижа за него. — Вдига очи към бармана. — Виж, знам, че е прекалено от моя страна, но кучето май те харесва. Защо не го задържиш? Купи го от мен. За две-три стотачки. Какво ще кажеш?

Барманът може да избира. Или да разкрие, че има визитка на непознат, готов да плати за кучето две хилядарки, или да задържи тази информация за себе си. Повечето предпочитат втората възможност.

Затова барманът се съгласява да купи кучето с идеята да се обади на Чичко Паричко и след час-два да си възстанови парите с печалба.

Транзакцията приключва и бившият собственик на кучето излиза от бара.

За жалост барманът със закъснение открива, че телефонният номер от визитката е измислен и че кучето, за което се е изръсил триста долара, е мелез, взет безплатно от някой кучкарник.

43

Вече е време да продам собствения си пес за повече, отколкото струва в действителност.

Нейпиър се появява в девет. Този път без мутри, както сме се разбрали предварително.

Върви по коридора и потърква ръце в детинско ликуване.

— Добре — казва той. — Да направим стотина милиона долара.

Влиза бодро в конферентната зала, оглежда се, вижда Тоби и Джес.

— Кой знае как да работи с това чудо?

— Аз ще се заема. — Отивам в дъното на помещението, свалям екрана! Бъркам под масата, напипвам копчето, включвам компютъра. Тоби изкуцуква и включва проектора.

— Днес ще е малко по-различно — обявява Нейпиър. — Казваш ми кои акции да купувам, а аз се обаждам на моя човек, който върти търговията от моята сметка. Не че ти нямам доверие.

— Няма проблем — казвам аз. — А как ще се разберем за моя дял?

— Твоят дял? — повтаря Нейпиър и се усмихва. — Да бе, твоят дял. Ще се разберем после. — По изражението ми явно разбира, че му нямам кой знае колко доверие. — Не се безпокой, Кип. Репутацията ми винаги върви преди мен. Аз пристигам после.

Репутацията на Нейпиър наистина върви пред него, точно както катафалката върви пред погребалната процесия. Репутация, пълна с неспазени обещания и разтурени сделки, със забързани споразумения в последната минута преди съдебния спор и (в случай, че партньорът се окаже прекалено голям инат) със зловещи и внезапни изчезвания. С други думи, Нейпиър е от хората, от които бихте поискали парите преди услугата.

Днес обаче случаят явно няма да е такъв. Нейпиър се пресяга през масата и придърпва спикърфона. Набира номер.

— Дерик — обажда се нечий глас по телефона.

— Аз съм — казва Нейпиър. — Готов ли си?

— Напълно.

Нейпиър се обръща към мен.

— Да започваме — казва и затваря вратата към коридора.

Отивам до клавиатурата и набирам командата, която съм виждал Питър да набира поне пет-шест пъти.

>pythia — n=1

На екрана се появява зелена графика — HPPR. Графиката разказва странната история на фирма за рибено масло: само преди едно денонощие се е продавала за три цента на акция, но оттогава е започнала постепенно да поскъпва, за да стигне до 6.20 долара за акция. Над сегашната цена и вдясно Пития рисува червен кръг на ниво 9.95 долара.

Нейпиър поглежда към екрана и кима.

— Добре — казва и се обръща към спикърфона. — Искам да купуваш всичко налично на символа HPPR, таван осем долара, докато не ти кажа да спреш.

Безтелесният глас на „Дерик“ повтаря:

— Господин Нейпиър, от сметката ви с крайни числа Девет шест едно две купуваме Хари Питър Питър Робърт, таван осем долара. Нареждането е да се купува, докато не кажете да спра.

— Точно така — казва Нейпиър.

— Нареждането се предава в системата на Насдак…

От спикърфона се чува силен шум. Светлините примигват, сякаш се чудят дали да не се откажат да светят за днес, след което вземат решение и изгасват. Екранът на Пития става черен.

— Какво… — почва Нейпиър.

Гърбът му е осветен от слънчевите лъчи от прозореца зад него. Лицето му е в сянка и е трудно да се различи физиономията му.

— Стой! Не мърдай! — викат нечии гласове. Силно, може би през високоговорители.

Всичко се случва едновременно. Вратата на конферентната зала изхвърча и вътре се втурват двама мъже с черни бронежилетки с големи жълти букви ФБР на гърдите и гърба. Застават от двете страни на вратата и бързо приклякат. Пистолетите им са извадени и се местят от мен към Нейпиър, Тоби и Джес.

После в залата се появяват още двама мъже, този път спокойно и бавно. Агентите Кросби и Фаръл държат пистолетите си насочени нагоре към тавана.

Накрая влиза още един агент — по-възрастен, със сива коса, в сако от туид с кожени кръпки на лактите, подобно на някакъв английски професор. Върви бавно, целеустремено, сякаш през цялото време се занимава с това да нахлува в конферентни зали на новооткрити фирми.

— Горе ръцете! — вика агент Кросби.

Вдигам ръце. Тоби, Джес и Нейпиър правят същото.

— Кип Ларго, вие сте арестуван — казва сивокосият агент.

— Арестуван? За какво? — питам аз.

— За измама, незаконно проникване, кражба, прехващане на електронни комуникации по член две хиляди петстотин и единайсети. Имате ли свободна минута? Седнете, ще ви прочета целия списък…

— Чакайте, станала е някаква грешка — казвам аз.

— Господин Ларго — прекъсва ме агентът, — всичко, което кажете, може и ще бъде използвано срещу вас. Имате право на адвокат. Ако не можете да си го позволите, ще ви бъде назначен служебен такъв.

— Мамка му — казвам аз. Първите влезли в залата агенти ме приближават. Закопчават ръцете ми с белезници на гърба. — Ох — протестирам аз.

— Добре — казва сивокосият агент. — Хайде сега всички да идем в…

— Господа, моля ви — обажда се Нейпиър. — Задръжте за момент. Нямам нищо общо с това.

Сивокосият агент кима към Нейпиър и пита:

— Кой е този?

— Ед Нейпиър — отвръща агент Кросби.

— Здравейте, агент Кросби — казва Нейпиър и се усмихва топло, сякаш посреща скъп гост в хотела си. — Какво става тук?

Агент Кросби поклаща глава.

— Партньорът ви е въвлечен в престъпление.

— Така ли? Нямах представа. Аз съм просто инвеститор, а не следовател.

Агент Кросби се обръща към сивокосия агент.

— Не е нужно да идва с нас, нали?

— Има ли го в списъка?

— Не.

Сивокосият кима.

— Пуснете го. Знаете ли как да го намерите, ако ни притрябва?

— Да — казва Кросби.

— Добре — казва Сивокосия и се обръща към Нейпиър. — По-късно ще поговорим. Нали не възнамерявате да ходите някъде?

— Може би в Лac Вегас. Имам няколко хотела там…

— Ясно — отвръща Сивокосия. Не е от лесно впечатляващите се. — Отсядам в „Комфорт Ин“. Май имаме нещо общо. А другите? — пита той Кросби.

— Тоби Ларго, Джесика Смит… — казва Кросби и вдига очи. — Къде е Питър Рум?

Поклащам глава.

— Няма го.

— Добре, да вървим — казва Кросби. И се обръща към Нейпиър: — По-добре се разкарайте оттук.

Нейпиър ме поглежда, сякаш се колебае дали да не каже нещо — може би заплаха, или да поиска да поговорим по-късно. Накрая обаче решава да си замълчи. Явно заплахите могат да почакат. Кима и бърза да излезе от залата, преди хората от ФБР да са променили решението си.

Междувременно, докато Нейпиър се изнизва по коридора, шоуто продължава.

— Прочетете правата на тези двамата — високо казва Сивокосия.

Кросби започва да рецитира правата на Джес и Тоби, докато не чуваме как вратата в дъното на коридора се отваря и Нейпиър се отдалечава забързано, тихичък и кротък за първи път, откакто се запознахме.

След като червеният мерцедес излиза от паркинга, представлението продължава още пет минути в случай, че Нейпиър реши да се върне за случайно забравени ключове или ако е поставил свои хора да следят офиса. Чувал съм истории за мошеници, които бързо зарязват всичко и започват да крещят и викат тържествуващо преди още да са разделили плячката, а жертвата им ги слуша от няколко крачки. Направо не е за вярване, че можеш да хвърлиш толкова труд, за да обереш някого, а накрая да изпортиш всичко заради собствената си глупост, алчност и мързел. Но пък нима мошеничествата не доказват именно това — че глупостта, алчността и мързелът са в основата на човешката природа?

И тъй, пребледнелите, на път да избухнат в сълзи Тоби и Джес биват изведени навън и качени в очакващия ги черен седан с опушени стъкла. Мен ме извеждат последен и ме настаняват на задната седалка на втори черен седан. Докато потегляме, виждам двама агенти на ФБР да слагат на вратата жълта лента с надпис „ПОЛИЦИЯ — ВЛИЗАНЕТО ЗАБРАНЕНО“ и да поставят около местата за паркиране оранжеви конуси.

Докато се движим по Бейфронт покрай вонящите солници, мъжът на предната седалка до шофьора се обръща към мен.

— Нали знаеш, още имаш право да мълчиш.

— Елиху — казвам. — Каква приятна изненада.

— Най-много ми харесват последните моменти. Винаги са ми харесвали. Нищо не може да се сравни с физиономиите им. Как мина всичко?

— Все още не знам. Това още не е краят.

— Така ли? — Той ме поглежда изпитателно. Иска да му обясня, но не мога. Още не.

Вместо това оглеждам седана. Отзад има минибар с безалкохолни и наполовина пълна бутилка „Столичная“.

— Страхотна кола — отбелязвам.

Елиху кима.

— Да. Взех я с отстъпка. Сезонът на дипломирането свърши и вече вървят евтино.

— Добре направено — казвам. — Точно като за ФБР.

— Ех — отвръща Елиху и поклаща глава, сякаш да каже: „Горе-долу“. — Реших, че е по-добро от бяла лимузина. А те вървяха още по-евтино.

— Добър избор. Рядко можеш да видиш агенти в бели лимузини.

— Така е — съгласява се Елиху, обръща се и вдига от пода черно кожено куфарче. Подава ми го през седалката. — Дръж. Само че внимавай. Не са застраховани.

Кимам.

Продължаваме в мълчание.

Вземам си стая в хотел „Феърмонт“ в Сан Хосе под името Кайл Рейли. Плащам в брой за три нощи. Заръчал съм на Тоби и Джес да отседнат в различни хотели в противоположните краища на Полуострова. Обясних им, че ще се свържа с тях след три дни, след като съм напълно сигурен, че сме се отървали от жертвата си.

Включвам телевизора и отивам до банята. Пикая безкрайно дълго и вземам топъл душ. Отначало изпитвам облекчение, че съм самичък — че Тоби не се мотае наоколо — и че мога да пикая когато си поискам, да влизам в банята и да не намирам кърпата си захвърлена мокра под душа.

Но после решавам да сляза до ресторанта за сандвич и бира и внезапно осъзнавам, че щеше да е по-забавно с Тоби — да се наслаждавам на циничния му хумор, да се заяждам с него, да поклащам глава заради неуморното му либидо. През изминалите два месеца той беше — за добро или лошо — мой постоянен спътник. Никога през живота си не съм бил толкова близък с него. И си мисля, че е странно, а може би дълбоко и изпълнено със смисъл в някакъв метафизичен план, който в момента ми убягва, че се наложи да извърша престъпление, за да се сближа със сина си, и че въпреки желанието ми да не повтарям грешките на собствения си баща, повтарям като маймуна неговите стъпки толкова години след смъртта му, неспособен дори сега да се измъкна от хватката му.

Гледам пълзящия в лентата долу зелен и червен текст, докато водещият от Си Ен Би Си говори:

— А сега новини от хазартната индустрия. Консорциумът Юробет обяви, че не е в състояние да отговори на офертата на Ед Нейпиър за хотел „Трокадеро“ в Лac Вегас. Оттеглянето на конкуренцията от наддаването открива възможност за Ед Нейпиър да купи парцела на Ивицата и да построи там най-големия хотел в Съединените щати.

Знаете ли какво си мисля, докато седя в празния ресторант, дъвча сандвича си и си пия бирата? Че успешното изиграване е като яденето. Приятно е само ако някой го споделя с теб. Какво хубаво има в това да седиш самичък в хотел, без да има с кого да размениш две думи?

Връщам се в стаята си и поставям черното кожено куфарче върху леглото. Покривката е в оранжево и кафяво, тъканта е дебела и твърда като на стара франзела, шарките скриват отпечатъците от мръсни подметки и следи от колелца на куфари, търкаляли се по най-мръсните самолетни писти на света.

Отварям куфарчето и изваждам трите кафяви хартиени торбички, всяка с размерите на бейзболна топка. Торбичките са добре затворени и завързани, подобно на набързо захвърлени в кофата за боклук остатъци от недояден обяд. Внимателно развивам една, отварям я и изсипвам съдържанието на спретната купчинка върху покривката. Взирам се в малката могилка диаманти, тежащи по един-два карата и струпани като в мъничък пясъчен замък. Проблясват дори на оскъдната светлина на хотелската лампа. Във всяка торбичка има скъпоценни камъни за по пет милиона долара.

Внимателно прибирам диамантите — вдигам ги един по един с палец и показалец. Връзвам торбичката и я връщам в куфарчето. Отварям втората торбичка и изсипвам съдържанието й върху покривката. Още един пясъчен замък за пет милиона. Прибирам камъните обратно, след което проверявам и третата торбичка.

Диамантите са предпочитана валута за хора като мен — те са малки, лесни за продаване, анонимни. Освен това са и прекрасни. Важно е обаче да внимаваш с пристрастяването. Скоро ще се разделя с тях и ще ги дам на Андрей Сустевич.

Утре ще дам диамантите на Професора и така ще уредя дълга си.

Не всеки ден се случва да откраднеш пари от някого и да ги използваш, за да му върнеш дължимото. Трябва да признаете, че е елегантно. Изпълнение, с което имам пълното право да се гордея.

В понеделник, макар че бизнесът ми със Сустевич ще бъде приключен и дългът — уреден, руснакът ще започне да изпитва странно чувство за потъване, което може би ще отразява потъването на цените на акциите на HPPR. Когато в понеделник сутринта пазарът за HPPR свърши — когато никой здравомислещ инвеститор няма да иска да купува акциите й и ситуацията отново се нормализира — цената на „Протеинови продукти Халифакс“ ще полети като камък надолу към точката, от която започна — някъде около три цента за акция. Осемте милиона акции, купени от Сустевич на средна цена шест долара за акция — с надеждата да ги препродаде на Нейпиър за десет долара акцията — накрая ще се окажат досущ като кучето медалист, оказало се в крайна сметка мелез — без абсолютно никаква стойност.

44

В десет вечерта наемам кола от летището на Сан Хосе и потеглям на север до Удсайд, за да се срещна с партньора си.

Ударите са като брака. Всички вярват в романтичката приказка, че ако търсиш достатъчно упорито, ще намериш идеалната си половинка — човека, който магически те допълва и те прави завършен. Реалността е далеч по-прозаична. Обикновено се хващаш с онзи, който ти е подръка в момента, в който ти се наложи.

Същото е и с моя удар. Отчаянието и алчността създават странни връзки.

Стигам до портата на имението, спирам при будката. Охраната е същата като миналия път — мъжът на средна възраст, който ме бе въвел в къщата за няколко поредни посещения при зъболекаря.

— Дошъл съм да видя господин Нейпиър.

Мъжът кима.

— Продължете по алеята към къщата и паркирайте на кръга — казва, отива до портата и я отваря.

Луната е почти пълна и има достатъчно светлина. Карам бавно по застланата с чакъл алея. На всеки десет метра има вкопани в земята лампи, осветяващи малки кръгове около себе си. На билото на хълма виждам испанската постройка, варовика и червените керемиди на покрива. Осветена е отдолу със силни фенери. Отбивам на кръглия паркинг на двайсетина метра от лоджията. Посреща ме мъж с костюм. Лицето му ми изглежда познато. Същата мутра, която изби предния ми зъб. Поглежда ме на лунната светлина и казва:

— Зъбите ти изглеждат добре.

— На светло цветът малко се различава — обяснявам и изпитвам необходимостта да добавя: — Зъболекарят е от Тайван.

Мутрата сигурно чува „тиган“ и като нищо може да реши, че го моля да спипа доктор Чатчадабенджакалани и да упражни върху него насилие с разни кухненски уреди. Затова решавам да се изясня:

— Банкок, нали се сещаш.

Мутрата кима и се ухилва похотливо, сякаш съм казал нещо мръсно.

— Забрави — предавам се аз.

Той ме повежда по павираната пътека, под аркадата, покрай плетените мебели и саксиите с бугенвилии до дневната. Нейпиър е там, наведен над масата за билярд. Облечен е в памучен пуловер и меки панталони с цвят каки. За първи път го виждам без костюм.

Мутрата се изнизва без нито дума. Нейпиър не поглежда към мен. Прицелва се и удря с щеката. Бялата топка удря без спин четворката, която отлита направо в ъгловия джоб. Това е Ед Нейпиър, обобщен в едно-единствено движение на китката — ударите му са силни, брутални и директни. Никакви леки финтове от спонта. Никакви леки докосвания.

Започва да избира позиция за следващия удар — петицата в страничния джоб.

— Е, добре свършена работа — казва той, без да вдига очи.

— Да — отвръщам аз.

Нейпиър удря с щеката; петицата изсвистява по филца и пада в коженото джобче.

Накрая Нейпиър ме поглежда. Подпира щеката на масата.

— Не изглеждаш щастливо за човек, който току-що е гушнал двайсет милиона.

Свивам рамене. Искам да обясня, че тази победа върви със своята висока цена. Най-лошите ми страхове са се потвърдили. Но защо да си правя труда? Нейпиър не е от хората, които ще тръгнат да се чудят и маят върху едно предателство. Той просто се справя с проблема. Със завъртане на китката. Силно, брутално, директно.

— Как са ти зъбите?

— Горе-долу.

Той се заглежда в устата ми. Ухилвам му се като шестокласник на откриването на учебната година.

— Приличаш на баба ми, мир на праха й. Цветовете са различни.

— Ще ги оправя.

— Съжалявам за станалото — казва Нейпиър. — Джеки прояви малко повече… ентусиазъм.

— Като в борбата — казвам.

— Моля?

— Нищо. — Мисля си как двамата с Тоби седяхме на дивана пред телевизора и гледахме Убийствената осмица и Франки Юмрука. Беше забавно. Докато го имаше.

— Да пием. — Нейпиър отива до мозаечния бар в ъгъла на дневната и пълни две чаши уиски. Подава ми едната. — Скоч — казва и вдига чашата си. — За успеха.

— За успеха — повтарям и пия.

— Ааах — въздиша Нейпиър и оставя чашата си. — Ще останеш ли за вечеря?

— С удоволствие.

Той ме повежда към трапезарията. Масата е подредена за двама. Настаняваме се.

— Май ще спечеля „Трокадеро“ — казва той.

— Да, така ми се струва. Не мисля, че Сустевич е в състояние да ти се противопостави. В момента е доста зает. Ядосани партньори искат да знаят какво става. Как така е изгубил наддаването. Как е затрил всичките им пари.

— Руснаците могат да бъдат доста трудни — казва Нейпиър. — Вярвай ми. Знам ги тези неща.

Сядаме. Посочвам третото място, което си остава подозрително празно.

— Жена ти няма ли да ни прави компания?

Нейпиър мрачно поклаща глава.

— Боя се, че не. Възпрепятствана е.

— Разбирам.

— Значи беше прав и за нея.

— Честно казано, не ми се искаше да съм прав.

Нейпиър свива рамене.

— Винаги съм го подозирал. Но какво да кажа? Беше чудно парче. Страхотно чукане. — Пауза. — Както сам знаеш.

Помислям си за онази нощ в „Облаците“, за черните полукръгли очи в тавана на казиното. За стаята на Лорън Нейпиър на трийсет и третия етаж, за твърдия японски матрак, сплетените около кръста ми крака, лакираните й нокти на краката, приличащи на червени захарни петлета.

— Да, съжалявам за това — казвам. — Май проявих малко повече… ентусиазъм.

Нейпиър се усмихва.

Това бе първата ми улика — жената на Нейпиър. Нима не е малко странно, че ме намери в някакъв бар един чуден следобед? Че ми предложи сто хиляди долара, за да изпържа мъжа й? Че имаше сълзлива история как я пребивал от бой и я карал да живее в постоянен страх за живота си?

И нима не е странно само няколко дни по-късно да науча, че синът ми е задлъжнял на руски гангстер? Хей, ама че късмет — синът ми отчаяно се нуждае от пари, а Лорън Нейпиър ми ги предлага! Звездите определено са се подредили добре.

Подобни съвпадения сигурно биха останали незабелязани за повечето хора.

Но аз и тези като мен просто надушваме положението. Съвпадението е знак от Бог. Улика, към която трябва да се отнасяме с уважение.

Кога разбрах, че Сустевич стои зад Лорън Нейпиър? Че именно Професора иска да съсипе мъжа й, за да отмъкне „Трокадеро“, а вероятно и други парчета от империята му? Бих казал, че го разбрах със сигурност в момента, когато Професора ме допусна в имението си в Пасифик Хайтс. Беше прекалено учтив, прекалено заинтересован да инвестира в удара ми. Хора като мен обикновено се третират като боклуци. Започнат ли да се държат с нас по-добре, веднага ставаме подозрителни.

И тъй, полуделият от алчност Сустевич разбира как точно смятам да насадя Нейпиър и решава, че също иска да участва във веселбата. Не му е достатъчно да гледа как съсипвам врага му. Професора пожелава също да се пооблажи от случващото се. Както си знаех.

И с парите на руската мафия Сустевич започва да купува акции на HPPR. Тъй като бях едноличен собственик на компанията, той на практика наливаше пари в мен. Плащаше средно по шест долара на акция с идеята, че цената й ще скочи на десет долара. Инвестицията би била наистина добра, стига да беше истинска.

За съжаление, Сустевич скоро ще разбере, че е плащал шест долара за нещо без абсолютно никаква стойност. Ще разделя с Ед Нейпиър приходите — около двайсет и пет милиона на човек, или по-малко от сумата, която дължим на Елиху Кац за диамантите.

Скъпоценните камъни са за отвличане на вниманието. Сустевич ми зае шест милиона; аз ще му върна петнайсет. Когато пътищата ни с Професора се разделят, той ще си мисли, че това е най-добрата инвестиция в живота му. Междувременно аз ще съм го обрал, без изобщо да се усети.

Точно така се разбрахме с Ед Нейпиър преди толкова много седмици.

И накрая, сигурно се питате още нещо.

Откога Сустевич е започнал да планира своя удар? Нейпиър се запознал с Лорън — жената, която щяла да стане негова съпруга — преди четири години, на някакво модно ревю. Възможно ли е тя вече да е работела за руснака? Знаел ли е Професора още тогава, че Ед Нейпиър ще стане в крайна сметка негова мишена?

Може пък начинанието и да не е чак толкова хитро. Ако сте руски мафиот и изгаряте от желание да се установите в Лac Вегас, за да изперете парите си и да натрупате още милиони, няма начин да не знаете кой стои на пътя ви. Няма начин да не забележите, че Ед Нейпиър е Кралят на Лас Вегас. За да спечелите короната, ще трябва да я свалите от главата му. Затова започвате да планирате години по-рано, като пробутвате на Нейпиър нова кралица — прекрасно младо момиче, чиято задача е да го предаде…

Връщам се в хотела и проверявам телефонния секретар в дома си. Няма да се връщам в апартамента — известно време, а може би никога.

Първото съобщение е от Силия.

— Просто се обаждам — казва бившата ми жена. — Не съм ви чувала. Така че… който и да е от двама ви… звъннете.

„Който и да е от двама ви“. Звучи официално — тя се обажда в дома на Кип и Тоби. На баща и син. Донякъде прилича на очарователна радиопиеса от петък вечер. Млад непрокопсаник се пренася да живее при отрудения си татко. Представям си обаче как сценаристът описва запалено сериите на шефовете си: „Обаче ето какво — старецът е мошеник. Сещате ли се? Направо брилянтно“.

Второто съобщение е от арабския внук на господин Сантуло. Още преди да изговори: „Здрасти, Кип“, разбирам, че нещо не е наред. Гласът му е съвсем тих.

— Искаше ми се да ти го кажа лично, но е такава лудница… Ако случайно не знаеш, дядо ми почина снощи. Опелото е в един часа в събота, в църквата „Сейнт Мери“. Сигурен съм, че той би се радвал, ако дойдеш.

Затварям и си мисля за онази вечер само преди няколко седмици, когато пихме с господин Сантуло в апартамента му. Хазяинът ми бе добър човек. Живя дълъг живот. Накрая бе останал самичък, победител в състезание със статистиката, в което със закъснение научаваш, че победата всъщност означава загуба. Че си надживял приятелите си, жена си, дори собствената си дъщеря. Че си изоставен, използван от хора, които само искат да ти приберат парите; хора, за които оставащите ти дни са неудобно препятствие по пътя към изгодата. Подозирам, че в момента старецът тътри крака към рая в дебелата си хавлия над потника и с чаша хайбол в ръка. Дали и аз ще свърша като господин Сантуло? Дали и аз ще умра самичък, изоставен от онези около мен, защото ми нямат доверие и защото аз нямам доверие на тях? Надявам се господин Сантуло да е приготвил втори хайбол за мен, където и да се намира.

45

Въпреки здравия разум в събота излизам от хотела и отивам в Пало Алто, за да присъствам на опелото на стареца. Влизам в църквата и отначало си мисля, че съм объркал мястото. Това не може да е погребение. Няма никого.

Едва тогава виждам опечалените, едва успели да запълнят първите два реда — неколцина крехки старици и старци и няколко млади физиономии, които разпознавам — арабина и жена му, съседката с пудела, мъжа с превръзка на окото от нашата улица.

Очевидно е, че свещеникът не познава господин Сантуло и може би никога не го е виждал, поради което се придържа към общите приказки — за това как господин Сантуло носел радост и любов на хората, до които се докоснал през дългите си години на този свят, и как сега е седнал до Бог.

След края на опелото излизам, без да разменя дума с никого. Знам, че трябва да се върна в хотелската си стая в Сан Хосе, преди някой в Пало Алто да ме е видял. Остава само един ден, преди да се кача на самолета и да напусна Калифорния. Утре по това време ще летя към някое все още неопределено, но със сигурност топло място, където икономиката силно зависи от питиета с ром като основна съставка.

Слизам по стъпалата на църквата, пресичам улицата, бъркам в джоба си за ключовете на колата. Натискам дистанционното. Взетият под наем форд ескорт изписуква щастливо.

Ръката ми докосва дръжката на вратата и в същия миг усещам, че нещо не е наред. Отначало не мога да определя какво точно. После разбирам — улицата е абсолютно пуста. И това в събота по обед, насред Пало Алто, само на една пряка от супермаркета. Трябваше да гъмжи от юпита с волво и програмисти с нов модел „костенурки“, поели да пазаруват екологични зеленчуци и отгледани на свобода пилета. Вместо това улицата е пуста и смълчана. Поглеждам надолу и виждам на две преки от мен жълта полицейска преграда и полицейски коли. Обръщам се. Един седан с опушени стъкла бавно се движи по насрещното платно, право към мен.

Решавам да побягна. Късно. Гласовете се разнасят само на три метра от мен.

— Господин Кип Ларго! Не мърдайте!

— ФБР! Горе ръцете! — вика женски глас.

Без да се обръщам, вдигам ръце над главата си. От другата страна на улицата опечалените излизат от опелото на господин Сантуло и слизат по църковните стъпала. Виждам арабина и жена му. Той ме гледа с любопитство и се мъчи да разбере какво става. После изведнъж му просветва и почти може да се види как любопитството на лицето му се сменя с отвращение — не може да повярва, че съм арестуван на погребение.

„Аз също, приятел“ — иска ми се да му кажа. Но преди да успея, някой дърпа назад ръцете ми и ги завързва с лепенка. Грубо натискат главата ми надолу като на кукла на пружина и ме напъхват в колата.

Возят ме двама костюмирани с безизразни лица. Игнорират плахите ми опити да завържа разговор. Пътуваме половин час на юг по Шосе 101 към Сан Хосе и спираме в подземния гараж на един небостъргач на Баскомб Стрийт. Вземаме товарния асансьор до петнайсетия етаж — само аз и двете мраморни статуи в костюми. Никой не ме поглежда, докато се изкачваме. Разнася се звън, вратите се отварят и двамата ме повеждат по къс коридор към сива врата без надпис. Един от спътниците ми тихо почуква. Вратата се отваря.

Минаваме покрай редица бюра — някои заети от сериозно гледащи служители, други празни. Отвеждат ме в стая без прозорци, с маса и четири стола. Единият от спътниците ми вади джобно ножче, разрязва лепенката около китките ми и казва:

— Моля, седнете, господин Ларго.

— Арестуван ли съм?

— Моля, седнете — казва той с нещо средно между търпеливост и заплаха.

Сядам на металния стол. Агентът кима.

— Сега идваме.

Двамата излизат.

Оставен съм самичък за няколко минути, може би за да започна да нервнича и да стана склонен към разговори. Накрая вратата се отваря и се появяват двама нови агенти. Първият е жена на четиридесет и няколко, с късо подстригана посивяваща руса коса и тъмносин костюм. Прилича на грижовна мама, току-що слязла от крайслера си. Усмихва се любезно, сякаш се кани да ми предложи сандвич с фъстъчено масло и желе.

— Господин Ларго, аз съм агент Уорън — представя се. Забелязвам, че когато престава да се усмихва, ъгълчетата на устата й остават набръчкани дълго след като устните са се отпуснали.

Другият агент е слаб мъж, също на четиридесет и няколко, с късо подстригана тъмна коса, опъната по черепа кожа и ярки сини очи. Като цяло създава впечатление за някакъв много, ама наистина много изненадан скелет. Представя се като агент Дейвис.

— Господин Ларго, знаете ли защо сте тук? — пита той.

— Я да ви питам нещо — казвам аз, като подминавам въпроса му. — Вие от истинското ФБР ли сте?

— От истинското ФБР? — повтаря агент Дейвис.

— Да. Номер ли ми погаждате? Това болт ли е?

— Болт? — обажда се агент Уорън.

Дейвис поклаща глава.

— Господин Ларго, можете да сте сигурен — ние наистина сме от ФБР.

— Да, но как мога да съм сигурен?

Агент Дейвис бърка в джоба си.

— Ето визитката ми — казва и ми я подава.

— О — казвам аз. Разглеждам я внимателно. — Визитка? Стига бе. — Бъркам в джоба си и вадя визитката на агент Кросби. — Виждате ли? Моята е по-хубава.

Дейвис присвива очи към картичката.

— Кой е агент Кросби?

— Един черен тип. С бръсната тиква. Да сте работили заедно някога?

Дейвис се замисля. Трябват му осем секунди, за да се усети, че го поднасям.

— Господин Ларго, моля ви — казва той. — Знаете ли защо сте тук? Да започнем отначало.

— Ами — започвам бавно, — когато мъж и жена се обичат много, също като мама и татко, мъжът пъха пениса си…

— Господин Ларго — прекъсва ме Дейвис, — нямам толкова време. Моля ви. Имаме нужда от помощта ви.

Това е първото нещо във ФБР стил, което чувам за днес. Никакви заплахи за присъди или насилие, никакво надуване на мускули. А най-просто и почтено искане. Отпускам се в стола си.

— Добре, извинете. Да започнем отначало.

— Да не губим време и да пристъпим направо към въпроса — казва Дейвис. — Не сте арестуван. Не точно. Все още не. Мога да променя решението си по този въпрос в края на разговора ни.

— Разбирам.

— Отначало не можехме да разберем с какво сте се захванали. Прекарахме сума ти време в проклетия ви сайт за витамини. Как му беше името… MrVitamin.com ли? Поръчахме бета-каротин за хиляда долара, преди да се сетим, че всичко е напълно легално. — Дейвис поклаща глава. — Между другото, сайта си го бива.

— Благодаря.

— Жена ми е уебдизайнер. Трябва да ви запозная.

— Става — казвам и се потупвам по джоба. — Имам визитката ви.

— Както и да е, отне ни известно време. И накрая разбрахме. Откраднали сте пари от руската мафия.

Поглежда ме. Не казвам нищо.

— Не сме напълно сигурни как точно го направихте — продължава Дейвис, — защо го направихте, нито пък колко сте отмъкнали. И не мисля, че искам да научавам. Истината е, че гадини като тях си го заслужават.

Изчаква да кажа нещо. Аз обаче отказвам да потвърдя или да отрека думите му. Може да е капан. Затова си седя мълчаливо и го гледам.

— За съжаление вашата лудория създаде сериозен проблем на мен, на партньора ми и на още десет души от отдела ми. От девет месеца разработваме Андрей Сустевич. Трупахме улики срещу него, събирахме парче по парче. Наркотици, проституция, рекет и така нататък. Оставаше ни седмица, преди да разбием цялата му организация.

— Че какво ви спира?

— Вие — отвръща Дейвис. — Спира ни онова, което сте направили.

— Не разбирам.

— Банковата сметка на Сустевич е източена. Той изчезна. Може би бяга. А може и да е мъртъв.

— Както сам казахте, гадина като него си го заслужава.

— Боя се, че не е чак толкова лесно. Правителството на Съединените щати похарчи дотук близо шест милиона долара за разследването на Сустевич. Това е сериозна сума. Задникът на шефа ми е на пангара. Задникът на шефа на шефа ни е на пангара. Което означава, че моят задник е на пангара. Знаете ли какво означава това?

— Май схващам. И моят задник ли е на пангара?

Той ме посочва — универсален знак за „право в десетката, скапаняко“.

— Вижте какво. Не съм признал да имам нещо общо с Андрей Сустевич. А ако имах, сигурно щях да предположа, че е залагал с парите на други хора и е загубил. Всичко. Така че в момента сигурно се крие от някои ядосани руски партньори.

— Все още не схващате какво искам да кажа.

— Какво искате да кажете?

— Може би аз ще успея да обясня — намесва се агент Уорън, моята нова ФБР мама. Гласът й е мек и приятен. — Мисля, че партньорът ми се опитва да каже, че ще арестуваме някого… за нещо. Няма да си позволим да приключим разследването и да останем с празни ръце.

— Аа. — Започвам да проумявам какво става.

— Така че въпросът, господин Ларго — казва мама Уорън, — е дали да направим арест за борсови спекулации и измама, или за проституция и рекет. Честно казано, бихме предпочели да пипнем Сустевич. Но ако се наложи, ще трябва да се задоволим и с другата възможност.

— Тоест с мен.

Агент Уорън свива рамене. Прилича на мама, която нежно гълчи хлапето си, когато го боли коремчето. „Виждаш ли какво става, когато прекаляваш с курабийките?“

Правя още един опит. Когато си обвинен в нещо — независимо дали става въпрос за кръшкане, или за укриване на данъци, — най-безопасната стратегия е да отричаш, да отричаш и пак да отричаш.

— Вижте, искам да ви помогна. Честна дума. Само че нямам нищо общо с Андрей Сустевич. Абсолютно нищо.

Почва да ми писва, казва изражението на агент Дейвис. Той бърка в джоба си, вади миниатюрен диктофон и го слага на масата пред мен.

— Искам да чуете нещо — казва и натиска копчето.

От говорителя се разнася слаб глас, едва различим от силния шум и пращене. Записът е с компресия (силата на всички звуци е еднаква), което издава, че е на подслушан телефонен разговор.

Не мога да определя чий е първият глас. Принадлежи на мъж със силен източноевропейски акцент, като кисел крем върху палачинка.

— Но Кип Ларго е престъпник — казва той. — Неконтролируем е.

Разпознавам втория глас моментално — достолепен и обмислен, с ясен руски акцент. Гласът на Професора.

— Не се безпокойте за господин Ларго. Не може да ни изненада. Имам човек в групата му.

— И кой е той?

— Да го наречем просто Вилнюс — казва Професора.

— Вилнюс? Можете ли да имате доверие на този Вилнюс?

— Не ми е нужно да му се доверявам — отвръща Сустевич. — Защото го притежавам.

Агент Дейвис се пресяга и спира записа.

Поглежда ме.

— Е, и? Какво трябва да кажа? — питам аз.

— Не ви ли е грижа?

— Разбира се, че ме е грижа. Ако е истина. Но хора като Сустевич говорят какво ли не.

— Знаете ли за кого става дума? — пита агент Уорън.

— Не — признавам. — А вие?

Тя поклаща глава. Изпитвам облекчение. Не искам да научавам. В края на краищата възможностите не са много. И нито една от тях не ме прави особено радостен.

Накрая агент Дейвис стига до въпроса, към който се стреми през последните няколко минути.

— И тъй, ето какво предлагаме. Дайте ни Сустевич. Ако не можете да го направите, дайте ни Вилнюс. Който и да е той. Или тя.

— А ако откажа?

— Тогава ще ви пипнем за втори път и ви очакват още три години в Ломпок.

— Доста непривлекателен избор — отбелязвам.

Агент Уорън свива рамене. „Така е, миличък, но пък научи един много ценен урок“.

— Ако ви помогна, ще ме оставите ли на мира?

— Засега — казва Дейвис. — Не мога да обещая какво ще се случи следващия месец, ако разни хора започнат да проявяват интерес към вас или ако открием, че сте направили нещо, за което не знаем. Ето защо сигурно ще поискате да изчезнете за известно време.

— И да кажем — просто ей така, — че имам нещо, принадлежало преди на Андрей Сустевич.

— Какво по-точно? — пита Дейвис. — Да не сте отмъкнали пепелник от дома му?

— Нещо такова.

Дейвис поглежда Уорън, сякаш търси подкрепата й.

— Е, мисля, че можем да кажем, че ако ни предадете някой от организацията на Сустевич, няма да се безпокоим особено дали Професора е бил остриган, или не.

Усмихвам се.

— Ама много сте жестоки, да знаете.

— Така ли? — обажда се агент Уорън. — Аз пък си мисля, че играем съвсем честно.

— Къде бяхте преди петдесет години, когато най-много се нуждаех от вас? — питам я.

Тя присвива очи към мен, поклаща глава — не ме разбира.

— Забравете. — Махвам с ръка. — Дълга история.

Дали винаги съм знаел, че има Вилнюс?

Разбира се, че подозирах подобно нещо. И страховете ми — или надеждите, зависи как ще го погледнете — се оправдаха веднага щом видях как се покачват акциите на HPPR. Когато цената им скочи от три цента на шест долара — още преди пускането на изявлението, преди дори Ед Нейпиър да бъде накаран да купува, — знаех, че някой от хората ми работи за Сустевич.

Сигурно винаги съм го знаел. В края на краищата беше прекалено удобно стечение на обстоятелствата Джес да ми звънне просто така. Да се завърне в живота ми точно в момента, когато се каня да направя удара си. Да ме накара отново да се влюбя в нея.

Съвпадения като това просто не съществуват. Съвпадението е начин на Бог да ни предупреди да си пазим задниците.

46

В неделя сутринта вземам черното кожено куфарче, което ми е дал Елиху, и слизам към лобито на хотела. Излизам навън, моля портиера да ми извика такси. Той натиска бутон; под терасата на хотела светва зелена светлина. След двайсет секунди пред входа спира такси.

Качвам се.

— Кахил Стрийт шейсет и пет — казвам. — Железопътната гара.

— Дадено — казва чернокожият шофьор на средна възраст, включва брояча и потегля.

След пет минути спираме при гарата.

— Ще ме изчакате ли? Оставете брояча включен. Сега се връщам.

Бакшишът кима. Слизам. Гара Кахил е Г-образна сграда, релсите минават покрай хоризонталната линия, а покрай вертикалната има автогара. Външните стени са от червени и кафяви тухли, покривът — от яркочервени керемиди.

Отвътре гарата изглежда по-голяма, отколкото отвън. Построена е в ренесансов стил — голям проект от трийсетте, целящ да намали безработицата на града. Чакалнята е на два етажа, с каменни стени и мраморна облицовка. Над гишетата за билети има стенопис, показващ Сан Хосе в годината на строежа, когато градът още не е бил южна граница на нещо на име Силициева долина, а просто земеделско депо, крайна гара за влаковете, превозващи калифорнийски сини сливи и праскови към пазарите на изток.

Тръгвам по мраморния под към отсрещния край на чакалнята. Високоговорителите са включени и някакъв глас — или нещо подобно — ехти в залата и обявява пристигането или заминаването на влак — или автобус? — на пети или девети коловоз. По всичко личи, че системата за оповестяване е от времето на самата гара.

Намирам шкафчетата. Нов модел са — без ключове; вместо това можеш да въведеш свой трицифрен код. Пъхам пет долара в четеца за банкноти — достатъчно за двайсет и четири часа. Прочитам отпечатаните инструкции, залепени от вътрешната страна на вратата, и правя тренировка — затварям празното шкафче, след което го отварям с комбинацията си — 911, номерът на полицията, което ми се струва едновременно хитро и лесно за запомняне. Чудя се дали Сустевич ще се съгласи с мен.

Удовлетворен от резултата, оставям куфарчето в шкафчето. Затварям вратата и оставям диамантите за петнайсет милиона долара в чакалнята на гарата. Не поглеждам назад.

Влизам в едно виетнамско заведение за юфка по-надолу по улицата и набирам мобилния на Андрей Сустевич. Гласът, който ми отговаря, не е на Професора. Разпознавам го.

— Здрасти, Дмитрий — казвам. — Как е висенето днес?

— Да — отвръща той. — Добре.

— Имам лоша новина за теб, Дмитрий. Боя се, че в крайна сметка няма да се видим на по питие. Онова с киселината, помниш ли? Ще го оставим за друг път. Професора да е наоколо?

— Момент, моля — казва Дмитрий. Чувам да се говори на руски и шум, докато телефонът преминава от една ръка в друга. След малко чувам гласа на Професора.

— Господин Ларго, къде сте?

— Тъкмо се канех да ви питам същото. Минах през дома ви с надеждата за едно питие. Доста бързо сте се изнесли.

— Само временно — казва Сустевич. — Имам да реша някои материално-технически въпроси.

Чувам още руска реч на заден план, след което и звуците на магистрала — клаксон от минаващ тежък камион, шум на гуми върху асфалт. Дори самият Професор ми звучи по-различно, отколкото го помня — изтормозен, запъхтян, сякаш бяга в буквалния смисъл на думата. Добрите обноски и префърцуненият тон, с които съм свикнал, явно са били изоставени наред с други неща в имението в Пасифик Хайтс. Пратиш ли руски мутри и агенти от ФБР след някого, от хладнокръвието му бързо не остава и следа.

— Разбирам. Е, вижте какво, Андрей. Имам добри новини. Нали ви дължа едни пари? У мен са. Оставих ги в едно шкафче в гардероба на гарата в Сан Хосе. Имате ли нещо за писане?

Суетене. Представям си как Професора бърка в жабката и бута настрана старо пакетче руски дъвки (големи и червени?), за да намери химикалка.

— Да, слушам.

— Гарата на Кахил Стрийт. Шкафче четиринайсет четирийсет. Комбинацията е девет-едно-едно.

— Ясно.

— В куфарчето има скъпоценни камъни за петнайсет милиона. Това са с три милиона повече, отколкото ви дължа, за покриване на разходите по прехвърлянето. Задръжте рестото. Купете нещо хубаво на Дмитрий — топъл шал или ушанка?

— Много щедро от ваша страна.

— И тъй, всичко е пито — платено, нали? Щом вземете камъните, всичко е уредено.

— Да — казва Сустевич.

— И няма да ме тормозите отново, нали? Нито мен, нито сина ми?

— Имате думата ми.

— И без повече скалпове в кофи за боклук. Нито пък разни други гадни убийства.

— Както желаете.

— Много поздрави на момчетата ви. Особено на Дмитрий.

— Господин Ларго, позволете да ви кажа — удоволствие е да се работи с вас.

— Хей, Професоре — отвръщам. — Нека и аз ви кажа нещо — пашол на хуй.

— А, много добре, господин Ларго — казва Сустевич. — И на вас да ви го начукам.

47

Набирам номера, даден ми от агент Дейвис. Той вдига на първото позвъняване.

— Железопътната гара на Кахил Стрийт — казвам аз. — Знаете ли къде е?

— Да.

— Шкафче четиринайсет четирийсет. Вътре има черно кожено куфарче с диаманти за петнайсет милиона долара. Сустевич ще мине да го вземе. Или лично, или някой, който ще ви отведе при него.

— Шкафче четиринайсет четирийсет, гарата — повтаря Дейвис, може би за онези, които са в стаята с него.

— Който отвори шкафчето, работи за Сустевич — казвам аз. — Това е човекът, когото трябва да арестувате. Сега мога ли да се махна?

— Отведете ни до Сустевич и сте свободен — отвръща Дейвис.

48

Защо ли изпитвам непреодолимо желание да видя края?

Защо съм в чакалнята на гарата, защо се крия в една телефонна кабина и се преструвам, че бъбря с приятел, докато погледът ми лениво обхожда чакалнята и гледа агентите на ФБР, които безнадеждно се мъчат да се държат непринудено и да се смесят с тълпата скитници, стопаджии, бизнесмени и японски туристи?

Може би поради същата причина, поради която Елиху Кац искаше да седи на предната седалка на колата онази сутрин, когато завърших собствения си удар — защото финалите са най-доброто, защото искам да видя физиономията й.

И тъй — дали съм предателят, или предаденият?

Обаждането ми на Сустевич с информацията, че може да прибере диаманти за петнайсет милиона от шкафчето на стотина метра от мен, е задвижило ред събития, които могат да приключат по един-единствен начин.

Сустевич не е глупак. Все още има онзи инстинкт за самосъхранение, който му е позволил да оцелее в неговия брутален свят.

Днес няма да се появи тук лично. Ще изпрати Вилнюс — човека, на когото се доверява; защото винаги можеш да се довериш на нещо, което притежаваш.

Ще изпрати Джесика Смит.

Предполагам, че не би трябвало да съм изненадан. Вярно е, че я познавам от осемнайсет години и я обичам от почти толкова, но това не означава, че сме се срещнали при кутията за дарения в църквата или на акция на Червения кръст за доброволно кръводаряване. Тя бе курва, която наех една дъждовна нощ в Ел Ей и я запознах с мошеничествата и двойните изигравания. Колко пари сме отмъкнали заедно? Живота на колко хора сме съсипали? Колко сърца сме разбили?

Така че как мога да съм изненадан, ако се окаже, че жената, която обичам, ме предава? Тя е мошеничка. Какво друго може да се очаква от нея?

Предполагам, че съм го знаел през цялото време. Как иначе бих могъл да очаквам, че ударът ще успее? Той просто изискваше предателство. Всичко е точно така, както са ви учили в неделното училище — без Юда не би имало и избавление. За да бъдете спасени, първо трябва да бъдете предадени.

Как ще свърши това за нея? Тук място за чудене няма. В близките няколко минути ще влезе насред това гъмжило от агенти на ФБР, ще иде до шкафчетата в дъното на залата и ще набере трицифрения код. Веднага щом вратичката се отвори, чакалнята ще оживее — онзи бизнесмен в отсрещния ъгъл с подозрителната слушалка, жената с широкото палто, азиатецът с вестника, а може би и други, които не съм разпознал, ще се нахвърлят отгоре й и ще я арестуват.

Ще бъде натикана в сива стая — първата от дългата серия сиви стаи, които ще съставляват нейния свят през следващите десет години. После ще я заплашват, ще я тормозят и ще й извиват ръцете, докато не им даде онова, което искат — Сустевич. Накрая пак ще се изправи пред съда, независимо дали е предала руснака, или не; просто ФБР работи по този начин — щом са похарчили шест милиона долара за разнищването на престъпление, то престъпление просто трябва да има. Някой трябва да бъде арестуван, обвинен и прибран на топло за дълго време. Не е важно кой точно. Важното е, че богът на правосъдието е получил жертвата си и че обществото си е научило урока — престъпленията винаги се наказват.

В един часа виждам нечия фигура да пресича чакалнята на гарата. Предателят. Лъчите на следобедното слънце проникват през големите прозорци и осветяват белия мраморен под и каменните стени, така че фигурата е просто една тъмна накуцваща сянка.

Накуцваща.

Виждам Тоби с неговите патерици и за момент съм объркан — толкова е неочаквано, че забравям защо съм тук и кого очаквам. Първата ми реакция е да изляза от кабинката и да му извикам за поздрав. После мозайката се подрежда и разбирам всичко — че Тоби е работил за Сустевич от самото начало и че сега Професора е изпратил ученика си на гарата да изпълни още едно последно поръчение.

Как така Тоби се е оказал в лапите на Сустевич? Може да е станало точно така, както твърдеше самият той — с глупавите си наддавания на състезания е натрупал шейсет хиляди долара дълг, а после хитрият руснак останал приятно изненадан, когато открил кого притежава. След като разбира, че държи сина на мошеника Кип Ларго, Сустевич го използва, за да ме манипулира и да ме накара да организирам удара, който да съсипе противника му — Ед Нейпиър.

Може пък Тоби да е прав за мен. Може пък никога да не признавам напълно качествата му. Може би не Сустевич е открил Тоби. Възможно е Тоби да е отишъл при Сустевич. Възможно е синът ми да е направил предложение на руснака — ще прилъже баща си да помогне на Сустевич да се сдобие с „Трокадеро“. Може никога да не е имало дълг за залагания. Може всичко да е било заради чистата брутална амбиция — амбицията на сина ми — да спечели за сметка на баща си.

Спомням си вечерта в Лac Вегас, когато отидох в бара и го видях да сваля Лорън Нейпиър — и погледа, който ми хвърли, когато му казах да се разкара. Възможно ли бе да я е чукал през цялото време? От колко време е бил с нея, преди тя да пусне на мен? От колко време е замислял да ме използва?

Ами как стои въпросът с гипса и счупения крак? Нараняването бе съвсем истинско. Нима насилието също бе част от номера, контузия като онези, които гледахме заедно по телевизията — съвсем истинска, за да се засили повече драмата? Що за човек ще каже на мутри да му счупят крака, за да изглежда всичко съвсем истинско? Може би същият като онзи, който се оставя да получи ритник в устата за по-убедително. Може пък в крайна сметка да се окаже, че двамата с Тоби не сме чак толкова различни.

Колкото повече се замислям — мълчаливите гузни погледи на Тоби, молбите му да остане при мен, желанието му да научи как се прави номер, — толкова повече се възхищавам на сина си. Изигра блестящо ролята си. Никога не се представи като заплаха. Нужна е голяма решителност и самоувереност, за да се правиш на тъпак. Колко ли много трябва да мразиш баща си, за да го предадеш?

Да, мисля си. В крайна сметка двамата с Тоби не сме чак толкова различни.

И тъй, Тоби се придвижва с патериците към шкафчето с диамантите. Отвори ли го, следващите му десет години са предопределени — бетонните стени на затвора ще се спуснат сякаш от небето около него и тъмнината на килията ще го погълне.

Мога ли да позволя това да се случи със собствения ми син? Мога ли отново да го разочаровам?

Колко пъти човек може да не оправдава надежди и да твърди, че е жертва на обстоятелства, които са извън неговия контрол, преди да си даде сметка, че „обстоятелства“ е друга дума за света, в който живеем? Мисля си за живота ми с Тоби. Основните моменти, които повечето бащи разглеждат като основни, липсват. Вместо тях са моментите на разочарование — как предадох майка му, когато бе на четиринайсет; как бе изритан от дома си; как го оставих да израсне без мен; след това дойде съдебният процес за измама; дългата присъда; годините в Ломпок, докато той се превръщаше от момче в мъж.

Колко пъти човек може да разочарова сина си?

Мисля за собствения си баща и знам какъв е отговорът — докато е жив. За баща ми няма опрощение. Няма избавление. Неговите провали просто се трупаха, докато не престана да диша. Предаде ни дори при смъртта си, като ни остави без нищо, накара ме да зарежа ученето и отново да се върна в неговия свят на измами и обири.

Сега на всичко това ще бъде сложен край. Край на провала, който бях аз, баща ми, неговият баща. Провалът, който със сигурност ще бъде и самият Тоби, ако го оставя да пресече чакалнята и да отвори шкафчето.

ФБР трябва да арестуват някого; бяха го казали повече от ясно. Но това не е задължително да е Тоби.

Колкото и да ми се иска да се кача на самолета, да отида на някое топло място и да изпия две-три питиета с ром, май не ми е писано. Поне не днес.

Отварям вратата на телефонната кабина и стъклото се удря в дървената рамка. Пристъпвам в чакалнята. Тоби е на двайсет метра от шкафчетата, но се движи бавно с патериците. Аз съм на четиридесет метра назад.

Надпреварата не е от лесните. Тръгвам през залата и виждам как агентите на ФБР — азиатецът и жената с палтото — ме поглеждат с любопитство. Знаят ли кой съм? Знаят ли кой е Тоби? Няма значение. Крача енергично по мраморните плочи. Вече съм в средата на атриума. Вървя прекалено бързо и всички ме гледат, но никой не може да ме спре.

Настигам Тоби, успявам да му прошепна: „Продължавай напред и не се обръщай“ — и го задминавам, без да поглеждам към него.

Насочвам се право към шкафче 1440. Посягам към циферблата и набирам 911. Чувам как ключалката изщраква. Натискам дръжката. Вратичката се отваря. Изваждам черното куфарче.

— Стой! Не мърдай! Горе ръцете!

Гласовете им отекват в огромната каменна зала.

Приближават от всички посоки — хора, които никога не бих помислил за агенти на ФБР — двама от пияндетата, които лежаха по пейките, двама японски туристи и жената с широкото палто. Пистолетите им са насочени към мен. Внимателно поставям куфарчето с диамантите за петнайсет милиона долара в краката си и бавно вдигам ръце.

Докато агентите на ФБР бързат към мен, гледам как синът ми продължава да върви хладнокръвно към изхода. Докато куцука с патериците, се обръща за миг към мен и върху лицето му пада слънчев лъч от прозореца на атриума. Трудно ми е да разчета изражението му. Отначало си мисля, че е объркване, а може би любопитство. После виждам нещо друго. Не съм сигурен какво точно. Знам, че ще мисля върху това през следващите години и ще се мъча да намеря отговор. Какво е? Облекчение? Благодарност? И в същото време подсъзнателно се питам:

А може би отвращение?

49

Сега имам време да мисля за разни неща.

Седем години, а може би пет, ако нещата потръгнат. Има и други възможности. Елиху Кац е един от второстепенните спонсори на един от кандидатите за губернатор на Калифорния. Демократът е малко бита карта, но ако спечели, а след това сгази лука и бъде свален след първия си мандат, може да се окажа един от облагодетелстваните от някоя прибързана амнистия. Вярно, звучи малко нереално, но човек в моето положение трябва да има на какво да се надява.

Едва ли е нужно да казвам, че агентите Уорън и Дейвис не бяха особено щастливи, когато се появих на Кахил Стрийт вместо Сустевич или някой от хората му. Оказаха се доста флегматични. Така и не намериха Сустевич. Той просто изчезна, като заряза цяло куфарче диаманти. Все още се дискутира дали Професора се е устроил удобно в някоя дача в Подмосковието, или е бил убит от някой гневен акционер на Юробет. Но това едва ли има чак толкова значение. Така или иначе, струващото шест милиона долара разследване на ФБР пожъна смазващ успех, тъй като Бюрото успя да оповести, че е арестувало закоравял мошеник, манипулирал борсовия пазар и извършил други измами и престъпления. Цялата ми печалба от схемата — около двайсет и пет милиона долара — бе конфискувана и ще се използва за финансиране на разследването на бъдещи мошеничества. Партньорът ми Ед Нейпиър успя някак да се измъкне от вниманието на властите. Възможно е случайно да са го подминали. А може пък даренията от по един милион долара за двете партии да са се оказали ценни като чиповете, които си пазиш за едно последно голямо залагане.

Като стана въпрос за чипове, Нейпиър неотдавна завърши сделката за „Трокадеро“ с помощта на придобитите с моя помощ пари. Разрушаването на старото казино започва следващия месец, а новото — „Инферно“, тематично базирано на поемата на Данте, — ще бъде завършено след две години. Говори се, че служителите ще са облечени в червено, ще носят тризъбци и ще имат специални обувки във формата на копита.

Трябва да се признае, че Нейпиър се прояви като джентълмен. Изпрати ми в Ломпок писмо, пълно с намеци, в което по същество се казва, че след като изляза, ще има работа за мен, стига да не се раздрънкам какви сме ги дробили заедно. И без това писмо не бих тръгнал да му създавам неприятности. Това е против принципите ми. Не можеш да въртиш подобни номера на партньора си.

А когато изляза, няма да имам нужда от парите на Нейпиър. За най-голяма изненада на семейството си, няколко седмици преди смъртта си господин Сантуло променил завещанието си и оставил имота си в Пало Алто на мое име. Арабинът и жена му оспорват завещанието в съда. Обвиняват ме, че съм манипулирал стареца. Като доказателство посочват, че съм му помагал да си плаща сметките. Адвокатът ми твърди, че — въпреки факта, че съм мошеник и се намирам в затвора за измама — имам всички изгледи да спечеля делото. Получа ли имота, ще мога по всяко време да го продам на някой предприемач, който ще издигне бизнес център на мястото, където господин Сантуло на младини е забавлявал приятелите си и е поднасял хайбол. Ако всичко върви както трябва, очаквам да прибера към два милиона.

Джесика Смит не дойде да ме види, не ми писа и не се обади. Писах й веднага щом ме затвориха, но още не съм получил отговор. Сигурно е ядосана — за това, че съм я използвал и че така и не й казах истината за удара. Но как бих могъл да го направя? До самия край не бях сигурен, че тя не се опитва да изиграе мен.

Точно това й обясних в писмото си. Предполагам, че ме разбира. В края на краищата тя е професионалиста. С това си вадим хляба. Подозираме. Лъжем. Преструваме се.

Но, както казах, тя така и не ми отговори. Въпреки това не съм се отказал. Всеки ден и всяка нова поща означава и нова надежда.

Тоби също не ме е потърсил. Опитвам се да гледам философски на това. Мисля, че може би синът ми се нуждае от малко време, за да реши какви са чувствата му към мен. В един момент в миналото определено е имало омраза. Защо иначе ще опита да извърти номер на собствения си баща?

Може пък след време чувствата му да се променят. Всяка година в Ломпок е година, в която Тоби е свободен и може просто да продължи собствения си живот, необременен от мен и от изборите, които съм направил.

В крайна сметка не би трябвало да има значение какво мисли Тоби за мен. Сам реших да дойда тук вместо него. Това е моята собствена награда, моето избавление. И не е важно дали Тоби го знае, или не.

Нали така?

Бившата ми жена Силия ми дойде на свиждане завчера. Смешно е, че накрая ми остана единствено тя. Каза, че все още живеела с Карл, но че започнала да се съмнява в него и мислела за скъсване. Тоби се върнал в Аспен или отишъл някъде другаде и се обаждал от време на време, за да й разправя ентусиазирано за поредното си начинание или идея — кафене, в което наред с капучиното си получаваш книга и трябва да попълниш викторина, преди да си тръгнеш; клуб за танци, в който подът е гигантски матрак; доставяне на цигари и бира по домовете и други подобни неща.

Попитах я дали изобщо ме е споменал при някое от обажданията си. Тя сведе за миг поглед, след което вдигна очи.

— Да — каза тя. — Тоби те обича.

И макар да знаех много добре, че ме лъже, все пак ми беше приятно да го чуя.

Библиография

Някои от читателите често ме питат откъде може да се научи как се правят номера. Един дори се питаше дали аз самият не съм мошеник. Признавам си, почувствах се поласкан. За жалост, истината е далеч по-прозаична. Писателят посвещава голяма част от времето си на четене на трудовете на други (в моя случай — на много по-талантливи) автори. Ето защо съм дълбоко благодарен на следните писатели и техните произведения:

Faron, Fay. Rip-Off. Cincinnati: Writer s Digest Books. 1998.

Hyde, Stephen, and Geno Zanetti, eds. Players. New York: Thunder s Mouth Press, 2002.

Marlock, Dennis M. How to Become a Professional Con Artist. Boulder, CO: Paladin Press, 2001.

Maurer, David W. The Big Con. New York: Anchor Books, 1999.

Sifakis, Carl. Frauds, Deceptions, and Swindles. New York: Checkmark Books, 2001.

За автора

Матю Клейн завършва Йейлския университет през 1990 г. В годините на бума на интернет е студент по икономика в Станфорд в Пало Алто, но прекъсва образованието си малко преди да завърши, за да се посвети на новооснованата си фирма. Живее почти десет години в Силициевата долина и основава няколко фирми, събрали общо десетки милиони долари инвестиции и дали работа на стотици хора… преди да банкрутират и изчезнат. Макар Матю да не е мошеник, някои от бившите инвеститори не са съгласни с това. Днес той живее край Ню Йорк с жена си Лора. Пише романи и управлява Collective2.com — свързана с търговия софтуерна компания.

Notes

1

Зелен — Б. пр.

2

Наздраве (иврит) — Б. пр.

3

Мерзавец (иврит) — Б. пр.

Content

Матю Клайн
Лов на балами

Бележка от автора

Първа част

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

Втора част

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

Трета част

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

Библиография

За автора

Notes