Александер Сьодерберг

Добрият вълк

Софи Бринкман  #3

Първа част

1

(Вале дел Каука)

Миришеше на печено месо, а Ернст Лундвал бе на път да умре.

Стоеше вцепенен и дезориентиран, напъхал само части от омачканата си бяла риза в панталоните. Кевин Горман седеше на табуретка на няколко метра зад него и почесваше издаденото си чело със сребрист пистолет. Изглеждаше наистина много тъп. Какъвто си и беше.

Йенс и Лотар бяха получили места на първи ред. За да не пропуснат и секунда от представлението.

На каменната веранда над тях, сред колони и бели статуи, се беше разположил дон Игнасио Рамирес. Ядеше печено прасенце, затъкнал салфетка в яката си и със слънчеви очила на очите. Типичният наркобарон. Фризиран и прясно боядисан в чест на събитието; неестествено черна коса на фона на бледата кожа. Мястото — старомодният му дворец. Безвкусна смесица от Дисниленд и Версай. Нелепа розова торта, скрита в колумбийските джунгли. Претрупана градина, екзотични животни в заграждения. Жирафи, самотен носорог, две зебри, един лъв… няколко хипопотама. Всички стояха кротко и зяпаха унило в празното пространство.

Това представляваше сцената, режисирана от Игнасио. Ернст беше осъденият, Горман — екзекуторът… Йенс и Лотар — зрителите.

— Йенс? — извика Ернст.

Гласът му една идея по-тънък от обикновено.

— Ернст — отзова се Йенс. — Не се страхувай — продължи той, сякаш успокояваше уплашено дете. Но това бяха празни думи.

Йенс се обърна към дон Игнасио Рамирес:

— Може ли да поговорим? — запридумва го той.

Дон Игнасио не трепна, лицето му остана все така безстрастно зад тъмните очила, коремът, който изпъваше полиестерната риза, продължи да поглъща мазното свинско.

А и за какво да говорят? Какво можеше да каже Йенс? Да се моли? Нямаше с какво да търгува. Той също беше пътник, по нищо не се различаваше от Ернст. В най-близко бъдеще щеше да го сполети същата съдба. И то от ръката на Кевин Горман, палачът на служба при Игнасио, тъмничарят на Йенс и Лотар… пазачът, мъчителят… Седеше с пистолета в ръка. Както винаги, надрусан с кокаин. Нито стар, нито млад. Родом от Южна Каролина, с провиснала коса и развалени зъби; и водеше дневник на всичките си убийства.

Игнасио отпи от чашата си, вдигна я като за наздравица към Горман. Това беше знакът. Кевин Горман се изправи и тръгна с леко вдигнати ръце, за да изглежда по-едър. Застана пред Ернст.

— Йенс? — повтори Ернст, този път по-високо, въпросително.

Кевин Горман вдигна пистолета с изпъната ръка, Ернст Лундвал примижа, панически се разпищя, че ще направи каквото пожелаят…

— Затвори си очите — прошепна Йенс на Лотар.

Но Лотар не отмести поглед.

Оръжието на Горман избумтя. Животните в загражденията подскочиха, птичите ята се разлетяха от дърветата и Ернст се строполи на сухата земя с дупка в челото и напикани панталони.

Йенс подхвана Лотар, чиито крака се огънаха.

Горман се обърна към тях. Усмихваше ли се? Да. На устните му танцуваше усмивчица. Погнусата се събра в устата на Йенс, трябваше да я изплюе.

Лотар трепереше, вперил очи в земята, краката не го държаха от ужас. Йенс го крепеше. Твърде малък беше за това, едва седемнайсетгодишен…

— Йенс, Лотар! — дебелият глас на дон Игнасио.

Беше се облегнал на каменния парапет на терасата. Салфетката още висеше от ризата му, мазнината от прасенцето проблясваше около устата.

— Живеете тук, под моя покрив, от близо половин година. Отнасяме се добре с вас.

Театрална пауза. Горещината и природата около тях, шумовете на джунглата. Йенс отмести очи по посока на Ернст. Той лежеше на сухата земя, изкривен, мухите вече се събираха.

— Сега е време да заминете — продължи Игнасио. — В някои моменти, Йенс, усещам съпротивата ти.

Двама мъже хванаха краката на Ернст и го задърпаха. Ръцете се влачеха по земята и вдигаха прах, образува се червеникавокафява мъгла.

— Лотар ще дойде с теб, Йенс, но само до Маями. Ще остане там като заложник. Ако ти хрумне нещо, докато си в Европа, той ще срещне същата съдба като Ернст.

Игнасио смъкна салфетката от яката си, избърса се, хвърли я на масата и се прибра.

Йенс стискаше здраво Лотар, както баща би държал сина си, за да го предпази. Но Лотар не беше син на Йенс. Негов баща беше Хектор Гусман.

2

(Прага)

Тя беше под повърхността.

Светът навън — мъглив и неясен. Софи лежеше във ваната, сред тишината. Сърцето й биеше все по-учестено. Тя се съпротивляваше на рефлекса да се надигне. Жаждата за кислород обладаваше цялото й тяло. Натискът върху гърлото и гърдите беше страхотен. Болката раздираше крайниците и органите й. Всичко в нея крещеше да изскочи на повърхността. Но Софи Бринкман не помръдна, не се поддаде на импулса. Това беше самоналожено наказание. Което не можеше да обясни. Зад сивото терзание и болката се криеше нещо друго. Почти невидимо… Лъч червена светлина. Това беше насладата. Горчивата и сладка наслада. Себеомразата… самоизмъчването. Моментното удоволствие от болката, временното облекчение.

Тя започна да се вцепенява. Устните загубиха усещане… Натискът върху очите стана непоносим. Страхът от смъртта се пробуди. Крайниците се разтърсиха, лицето трепна. Цялата й вътрешност взе да се извива.

Само още малко…

Сърцето биеше учестено, някакъв вакуум изсмукваше всичко от тялото. Предупредителните сигнали крещяха вътре в нея. Мисълта се замъгли, няколко кратки секунди тя се люшкаше между съзнанието и безсъзнанието. И после — внезапна чернота, когато безсъзнанието надделя. Неволно си пое дъх, водата нахлу в дробовете и Софи се събуди, изскочи на повърхността, грабна хавлията, оставена на ръба на ваната, и зарови лице в нея; кашляше и повръщаше вода, накрая успя да си поеме дъх. Болката беше неописуема. Тя изкрещя в хавлията, за да приглуши звука доколкото е възможно, помъчи се да успокои дишането си — леки повърхностни вдишвания, малко въздух и после още малко, — гърлото и дробовете й изгаряха.

Отметна глава назад, отпусна ръце на ръба на ваната, задиша по-равномерно, напълни дробовете с въздух, почака кислородът бавно да изпълни тялото и органите й… Обгърна я усещане за неописуемо доволство. С наслада се вслушваше в звука от капещия кран. Кап-кап-кап във ваната на дълги интервали, липсваше постоянство, липсваше ритъм… Видя тънки цепнатини на тавана, малко обелена боя. Изви глава, роклята висеше на закачалка на вратата. „Соня Рикел“…

Бум-бум-бум. Тропането на вратата отекна в малката баня, прозвуча гласът на Алберт:

— Мамо? Трябва да побързаш, след малко тръгвате.

Коктейли и глъчка. Напитките се лееха. Малкият четиричленен бенд в смокинги свиреше боса нова. Дипломати, бизнесмени, бизнесдами и някой и друг политик, общо стотина гости се бяха събрали в залата на шведското посолство в чешката столица.

Софи стоеше настрана с чаша шампанско в ръка и следеше с очи Сана Ренберг. Майлс Ингмаршон в другия край на помещението правеше същото.

Сана, с къса руса коса, привлекателна фигура и официално облекло, се движеше сред множеството. Имаше една цел — Карл Хагман. Той се намираше в средата на залата и бъбреше с колеги.

Сана се добра до Хагман и прошепна нещо в ухото му. Карл се усмихна, леко се смути, докато я оглеждаше от глава до пети.

Добре…

Софи погледна часовника си.

Тънкостта беше да изведат Карл Хагман в точния момент. Приспивателното в шампанското му щеше да подейства след трийсет минути. Тогава щеше да припадне.

Двамата колеги на Карл, мъж и жена, все се въртяха около началника си. Трябваше да ги разсеят.

Софи щеше да поеме мъжа, Майлс жената.

Тръгнаха натам, всеки от своята страна.

— Здравей — усмихна се Софи.

Мъжът се обърна и лицето му светна.

В залата беше тясно, всички стояха плътно един до друг. Докато разговаряха с колегите на Карл, те незабележимо се движеха в полукръг. Накрая колегите се озоваха с гръб към шефа си. Софи видя как Сана отвежда Карл Хагман към изхода.

След три минути се срещнаха пред залата. Карл бърбореше и се хилеше, докато Майлс го подпираше да не се търкулне надолу по стълбите. Софи и Сана вървяха след тях.

Вместо да напуснат посолството през главния вход, те свиха надясно, отвориха една врата с код, прекосиха малък офис и се спряха пред друга врата с код. Софи въведе четирите цифри, отвори, задържа вратата и се плъзна след тях.

По друго стълбище слязоха в мазето на посолството. Карл Хагман се замайваше все повече. Групичката забърза по коридора, като ту носеше, ту влачеше Хагман.

— Ей!

Обърнаха се. Пазач. Двойна брадичка, тъмен костюм, радиостанция в ръката.

— Какво правите тук?

— Този приятел беше на път да се изложи пред гостите — усмихна се Майлс.

Пазачът го изгледа.

— Вие сте онзи, компютърният спец, нали?

— Да, водя този тук да си поспи в моя кабинет…

— Но само за малко, след три часа посолството трябва да се опразни, такива са правилата.

Пазачът се обърна към Софи и Сана.

— Вас не ви познавам.

— Ние сме с търговската делегация от Швеция — отвърна Софи. — Това е шефът ни.

— Как така външни лица ще се разхождат из посолството? Гостите не бива да напускат посочените места.

Гласът на пазача звучеше остро.

Майлс кимна.

— Знам, естествено, но нещата горе вървяха към грозна сцена, та се наложи да предприемем спасителна акция.

— Дреме ми дали е щял да направи сцена — сопна се пазачът.

Вече звучеше грубо.

— Моля? — възмути се Майлс.

Пазачът се поколеба.

— Не може гостите да обикалят където им скимне — каза накрая.

— Какво казахте преди малко? — не отстъпваше Майлс.

— Няма значение — смотолеви пазачът.

— Вие работите в това посолство — започна Майлс. — Това означава, че вие, както всички останали служители, носите отговорност страната, която представляваме, да изглежда достойно. Или може би и за това не ви дреме?

Пазачът поклати глава.

— Ако е така, има и други постове за вас. Мога да говоря с началника на охраната, ако искате? — продължи Майлс вече по-тихо.

Всички чакаха.

— Искате ли?

Времето течеше. Пазачът се колебаеше. Накрая процеди едно „не“ и си отиде.

Другите забързаха надолу по късо стълбище. Карл се влошаваше, краката не го държаха. Най-сетне стигнаха здрава метална врата. Майлс подхвърли ключа на Софи, тя го улови и отключи.

Излезе в някаква странична уличка и се огледа. Забръмча автомобилен двигател, между гуми и асфалт изхрущя чакъл и един сив фолксваген „Пасат“ спря пред тях.

Софи отвори задната врата, Майлс и Сана вкараха Карл. Софи заобиколи колата и седна отпред.

Огромният руснак Михаил Асмаров седеше зад волана. Хвърли един поглед на Софи.

— Мина по план — отговори тя на незададения въпрос.

Михаил потегли. Те живееха на един хвърлей оттам, на площада западно от Карловия мост.

Карл Хагман точеше лиги, обувките му се влачеха по пода, докато Майлс и Михаил го мъкнеха през апартамента.

Алберт в инвалидния стол пред стаята за гости.

— Алберт, кажи „добър вечер“ на Карл — подхвърли Майлс.

— Здрасти, Карл, пак ли си се натряскал? Разочароваш ме — ухили се Алберт.

— Стига, Алберт — скастри го Софи.

Алберт се засмя. Майлс също.

Стовариха Хагман върху двойното легло в стаята за гости и му смъкнаха дрехите.

Софи с три спринцовки и три ампули в ръцете.

— Къде е Сана? — попита и напълни първата спринцовка.

— Преоблича се — отвърна Майлс, който тъкмо нагласяше статив и фотоапарат.

Карл Хагман само по гащи. Софи седна до него на ръба на леглото и намери вена на сгъвката на ръката му. Заби иглата. Мъжът не реагира.

Бяха проучили Карл Хагман старателно. Тази вечер в посолството беше поканен като представител на една от по-малките фирми, негова собственост, специализирана в координирането на международни бази данни, за да могат страните партньори да ги управляват заедно. Програмата му беше добра, наричаше се „Линкс“ и — както показваше името — представляваше връзка между различни компютърни езици. В последно време беше разработил приложение, което свързваше държавните данъчни служби с глобални банкови транзакции. Точно това искаха те…

Софи вдигна клепача на Карл и погледна зеницата му. Трептеше.

— Това скоро ще го събуди — обясни тя.

Майлс сложи на лицето си черна маска.

Софи напълни втората инжекция и вля течността във вената на Хагман.

Карл Хагман беше пожънал успехи с компютърните си програми, договорите валяха, имаше нова къща северно от града и съпруга, която беше незаслужено красива в сравнение с него; децата отсега бяха уредени в частно училище; Карл Хагман вече оглавяваше борд на директори… намираше се на гребена на вълната. И имаше много за губене.

Софи извади иглата.

— Това ще го направи физически активен, но няма да съзнава какво става.

Майлс кимна.

Карл Хагман мърмореше, все едно сънува.

Софи се изправи и приготви спринцовка номер три.

— Тази ще му я сложиш, когато приключите, и ще се свести.

Сана се появи по прашки, жартиери, мрежести чорапи и нищо друго.

Софи я прегърна набързо, бузите им се докоснаха.

— Успех — прошепна и излезе от стаята.

Сана седна на ръба на леглото, оправи жартиерите си.

— Обичам те, Сана — промълви Майлс през маската и застана зад фотоапарата.

Тя се надвеси над мъжа в леглото.

— Обичам те, Майлс — отвърна и пъхна гърдата си в устата на Карл Хагман.

Карл се облещи.

Майлс започна да снима.

3

(Рим)

Прозорецът на колата беше отворен. Цикадите жужаха, ароматите се преплитаха — жасмин, лавандула, босилек, цитрусови плодове. Соня Ализадех седеше зад волана в паркирано „алфа ромео“.

Вилата над нея се спотайваше сред пинии и алепски борове. Не се виждаше почти нищо. Единствено през голямата желязна порта можеше да различи част от асфалтираната и слабо осветена алея към къщата. Остатъкът от градината беше скрит зад двуметров зид.

Тя хвърли поглед към ръчния си часовник. Наближаваше десет вечерта. Ако се съди по наблюдението от последните дни, мъжът трябваше да изнесе боклука от къщата някъде между девет и половина и десет и половина, да изпуши една цигара, да проведе телефонен разговор, вероятно с любовницата си, като говори тихо и обикаля разсеяно из градината.

Лешек се намираше зад зида. Беше се прехвърлил на съседното място. Сега чакаше сред сенките в градината.

Соня свали сенника и се огледа. Стар навик. Малки бръчици около синьо-зелените очи, маслинена кожа. Пусна част от правата си черна коса да пада над едното й ухо и вдигна сенника. Пътят пред нея беше черен с жълта маркировка. Между големите вили — добре поддържана тучна зеленина; всичко беше красиво, луксозно и мирно.

Тя копнееше за мир, за спокойствие и топлина. Твърде дълго вече бягаха. Тя, Лешек, Арон и Хектор… Непрекъснато да бягаш и да се криеш, беше като вечно да зъзнеш. Изсмукваше енергията. Беше уморена.

Щяха да намерят Лотар. Синът на Хектор, главната му цел. Дон Игнасио държеше Лотар. Знаеха го. Но бяха с вързани ръце. Не разполагаха със средства. Всички, от които биха могли да получат помощ, знаеха, че Хектор Гусман е свършен. Че сътрудничество с него е равнозначно на агресия срещу Ралф Ханке и дон Игнасио Рамирес. А никой не искаше това.

Правеха каквото можеха. Бяха поставили бръмбари и хакнали онези групировки, които Ханке и Игнасио Рамирес бяха отмъкнали от Хектор и бяха поставили под своя чадър. Оказа се напразно. Нищо не научиха.

Но преди няколко седмици до ушите им стигна нещо. Алдо Морети, гангстер средна ръка, който оперираше около Флоренция, бил на път да направи голям удар. Морети водеше няколко от малкото италиански банди без пряка връзка с известните големи мафиотски фамилии. Хектор беше въртял бизнес с него неведнъж през годините. Тъй че голям удар можеше да означава дон Игнасио Рамирес…

Соня погледна портата.

Ето го мъжа — връщаше се нагоре по алеята към вилата без чувала в ръка.

Беше го изтървала.

Соня се разбърза. Грабна радиостанцията от съседната седалка и припряно прошепна в микрофона:

— Прибира се в къщата, хвърлил е боклука…

Сърцето й биеше лудешки. Соня проследи мъжа с поглед. Той още говореше по телефона, спря се, пъхна цигара в уста, запали я със запалка. Издиша син дим, смееше се на нещо. Държеше се нехайно, така беше и облечен — бежови панталони, светлосиня риза.

Фигурата на Лешек се показа от сенките и притисна пистолет в главата му. Внимателно взе телефона от ръката на мъжа.

Соня запали двигателя. Даде на заден към портата на висока предавка. Премести скоростния лост на първа. Портата се отвори зад нея…

Лешек бутна мъжа на задната седалка и се качи до него.

— Тръгвай — нареди.

Соня пое надолу по хълма, погледна мъжа в огледалото за обратно виждане — черна коса, светлосини очи, мирисът му изпълваше купето, силен, остър одеколон и пури.

— Ти ли си банкерът Джузепе Русо? — попита тя.

— Да…

Правеше се на равнодушен.

— Алдо Морети клиент ли ти е?

— Защо?

Лешек го смушка с пистолета.

— Може да се каже — отговори той.

Завоите бяха остри. Джузепе се хвана за дръжката на тавана.

— Какво прави Морети в момента?

— Не разбирам въпроса.

— Какви сделки? С кого работи, какво е намислил? Всичко, което знаеш.

Джузепе Русо изсумтя. Той беше италианец до мозъка на костите, самодоволен, надут, важен.

— Не съм запознат с ежедневните му занимания, аз съм му съветник по определени финансови въпроси… Не говорите с правилния човек…

Силен удар отстрани на главата, Джузепе загуби ориентация, вдигна ръка, помъчи се да каже нещо. Още един удар. Този път по-силен. Джузепе се огледа, косата му падна на очите; объркан, замаян. Пак вдигна ръка.

— Оставете ме…

Последният удар на Лешек улучи слепоочието. Главата на Джузепе Русо отскочи от прозореца, той се вторачи замаяно в краката си.

Лешек постави снимка в скута на Джузепе. Две деца. Децата на Джузепе, син и дъщеря, осем и десетгодишни. В синьо-сиви училищни униформи, четириъгълни раници, излизаха от училищен двор.

Налагаше се да играят възможно най-мръсно.

— Мръсни свине! — изпъшка Джузепе.

— Дай ни каквото искаме — отвърна Соня.

Джузепе се опита да овладее положението. Вече се страхуваше. Усещаше се в цялата кола, точно както искаха Лешек и Соня.

— Какво искате?

Дишането му беше тежко.

Соня повтори:

— Алдо Морети. Всичко, което знаеш.

— Каква гаранция ми давате? — прекъсна я Джузепе.

— Никаква. Отговори на въпросите ни. Ако децата ти са важни — прошепна Лешек.

Банкерът гледаше в празното пространство.

— Спомена парични потоци — промълви накрая.

— Откъде?

— Процедурата е сложна.

— Каква е?

— Парите не влизат, а излизат, от Морети… Ще се местят насам-натам и ще се прикриват чрез транзакции между различни банки и учреждения…

— И накрая къде трябва да стигнат?

Той погледна снимката на сина си и дъщеря си.

— Частна банка на Карибите.

— Собственост на?

— Групировка, с която Морети върти бизнес.

— Коя?

— Не знам…

— Вече работи ли с тях, с групировката? — попита Соня.

— Ще работи. Предстои. Всичко е подготвено.

— Кога?

— Другата седмица имат среща. Това ще е стартът…

— Къде ще се състои срещата?

— Във Флоренция, където живее той, предполагам.

— В дома му?

Джузепе поклати глава.

— Морети никога не провежда срещите в дома си… нито в офиса.

— А къде?

— Не знам.

Банкерът се мъчеше да си върне контрола. Но Соня не му даваше възможност.

— Къде? — настоя. — Ти къде се срещаш с него?

— Най-често се виждаме в ресторант или в музей, в „Уфици“, а се е случвало и просто да се разхождаме по улиците.

— Колко пъти сте се срещали?

— Общо?

— Да.

— Нямам представа. Негов съветник съм от много години. Срещали сме се много пъти.

— Къде най-много пъти?

— В моя офис, тук в Рим.

— А във Флоренция, когато ти си ходил при него?

Джузепе се замисли.

— В ресторанта.

— Къде е той?

— Насред туристическия ад, Пиаца дела Синьория.

Соня спря колата край пътя. Подаде му бележник и химикал.

— Напиши името на ресторанта, също и на банката на Карибите.

Джузепе взе бележника и химикала и написа каквото поиска Соня.

— Обещайте ми, че…

Но Джузепе не можа да продължи. Лешек отвори вратата, изтръгна бележника от ръцете му и го изблъска на пътя.

Соня потегли, продължи надолу по хълма. Рим сияеше в нощта. Но не там отиваха. Соня и Лешек излязоха на магистралата на север, към Тоскана, към бенедиктинския манастир… към Хектор Гусман.

4

(Прага)

Софи седеше в кабинета и чакаше да й дадат сигнал, че са готови. Тогава щеше да включи телевизора и да проследи продължението на ставащото в стаята.

Огледа се. Този кабинет беше щабът им през последната половин година. Стените свидетелстваха за това.

Три от тях бяха покрити с документи, бележки, снимки, съобщения, всички свързани помежду си с шарени лепенки. На едната стена — сини, на другата червени, на третата — никакви, само две снимки. Трите стени представляваха три различни събития, пряко повлияни едно от друго.

Стената срещу нея, тази със сините лепенки, беше Стената на Томи. Данни за убийства, рекет, пари, всичките свързани с Томи Янсон от Криминална полиция, бившият шеф на Майлс. Томи Янсон се беше опитал да убие Майлс. Но Майлс по чудо оцеля. За разлика от колежката си Антония Милер. Един от куршумите улучи целта си — нейната глава. Софи също беше там… Наложи се да бягат. От всичко и всички… Майлс си намери работа с помощта на брат си, под фалшиво име, в шведското посолство в Прага.

Само че не бяха напреднали колкото се надяваха. Информацията на стената не беше пълна. Сега всичко зависеше от Карл Хагман в съседната стая.

Другата стена, с червените лепенки…

Стената на Хектор.

Информация за движението и организацията на Хектор, описана в най-големи подробности от Софи, която я познаваше отвътре. Тук също изобилстваше от данни за убийства, рекет и незаконни сделки, достатъчни да изпратят Хектор и всичките му приближени в затвор до живот.

Стените… като две полицейски разследвания.

Софи погледна снимката на Хектор, поставена в средата. Очите му се взираха право в нея. После пак Стената на Томи… Томи също се взираше.

И двамата я преследваха, но по различни причини.

Имаше и трета стена. Тя беше оскъдна, състоеше се само от две снимки. Йенс и Лотар. Тази стена нямаше име, нямаше шарени лепенки. Би трябвало да я наричат Стената на Лотар, тъй като той беше най-важен.

Тези три стени бяха целта.

Да се отърват от Томи.

Да се отърват от Хектор.

Да спасят Лотар и Йенс…

Само че последното не беше вярно.

Снимките на Лотар и Йенс, отново. Тя премигна, отмести очи.

Те бяха обречени. Тя го знаеше. Майлс и Сана го знаеха. Михаил го знаеше. Алберт не го знаеше…

Потропване на стената пробуди Софи. Сигналът, че са приключили с противната си работа. Че Сана е излязла, Майлс е събудил Хагман с третата инжекция, показал му е снимките, заплашил е да ги изпрати на жена му, приятелите, колегите… Поставил му е задача.

Софи включи телевизора. Картината беше чернобяла и идваше от камера на тавана в стаята, където стояха Майлс и Карл. Майлс с маската на лицето. Карл Хагман вече с риза и панталон до маса с три компютъра. Изглежда, всичко вървеше по план.

Майлс постави лист хартия на масата пред Хагман.

— Искаме да проследим банкови преводи, извършени преди около година в Лихтенщайн. Пари са преминали от един човек в друг, който се е опитал да ги скрие. Трябва ни цялата верига. Искаме да знаем къде са отишли парите и да проследим всички или част от тях към сметката в шведска банка и да научим притежателя й. Трябва ни име.

Звукът беше добър, тя чуваше всичко ясно. Дори мърморенето на Карл.

— Ще отнеме време.

— Нямаме много време.

Карл работеше на компютрите.

— Ако не се получи, ако не успея да ви помогна? — попита.

— Тогава животът ти ще се промени. Снимките отиват при всичките ти близки, колеги, клиенти…

— Дори ако това, което искате, се окаже невъзможно?

— Да — отвърна Майлс. — Дори ако е невъзможно. А също и ако някой засече компютрите ни, също и ако някога изтърсиш за това пред когото и да било. Сега действай и стига си задавал въпроси.

Карл седеше неподвижно, отчаян. Накрая явно се примири с участта си и започна да щрака по клавиатурата, отваряше програми, въвеждаше пароли в отделен прозорец. Постепенно се преобразяваше, ставаше по-съсредоточен, по-бърз, движенията му в различните киберсветове бяха опитни и самоуверени. Работеше усилено, енергично, страстно. Софи си помисли, че тук Карл Хагман е в стихията си.

Тя започна да се успокоява. Карл не се опъваше. Ако беше отказал, щеше да му прати Михаил. И тогава щеше да стане грозно.

— Мамо?

Алберт на прага зад нея.

— Здравей, миличък — отговори тя. — Ела.

Той влезе и спря количката до нея. Заедно загледаха екрана.

— Как върви? — попита той тихо.

Басовият му глас вече беше улегнал и щеше да остане такъв. Тя го погледна за момент, отметна косата зад ухото му. Горната половина на тялото му беше атлетична, гръдните мускули личаха под блузата, бицепсите бяха големи и с изпъкнали вени. Но краката оставаха тънки и безсилни…

— Не знам… Ще отнеме доста време.

Тя усети, че шепти.

— Майлс как се справя?

Алберт не сваляше очи от екрана.

— Добре.

— А ако не се получи?

Тя нямаше представа…

— Продължаваме напред — отвърна спокойно.

— После отиваме за Лотар и Йенс… — каза той, както често повтаряше.

— Когато можем — промърмори тя… както винаги.

Само че излъга сина си. Както винаги. Умишлено или не, беше приела, че той не бива да знае. За да го предпази, така си повтаряше. Но не беше вярно. Все по-ясно осъзнаваше, че предпазва себе си. С всеки изминал ден тя харесваше Софи Бринкман все по-малко.

Сякаш чул мислите й, Алберт я погали леко по бузата с опакото на ръката си, може би за да я утеши, и излезе от стаята.

Беше се променил. Като всички момчета на тази възраст. Но Алберт беше по-различен. По-умен, по-сериозен… по-истински. Но част от него вече я нямаше. Откритата, очевидната, безгрижната. Това, което беше той преди счупването на гръбнака. Дотогава просто се носеше по течението, оставяше собственото си мислене, самомнение и мироглед да го формират. Сега беше друго, почти обратното. Беше осъзнал, че е длъжен той да се формира, да си създаде статус, а това не става от само себе си, когато си прикован на инвалиден стол, колкото и дружелюбен да се показва към теб обкръжаващият те свят. В неговия случай можеше да се разчита на интелекта… разсъдъка, находчивостта… острата мисъл, подправена с чувство за хумор. Той ставаше по-важен от всичко друго — интелигентният хумор. Той беше неговото спасение, превръщаше го в личност. И въпреки това на Софи й липсваше някогашният Алберт. На него също, поне доколкото можеше да прецени тя.

След два часа Карл изведнъж спря работа.

— Готов съм, беше трудно и сложно. Но успях. Моята програма успя…

Софи долови гордост в гласа му.

— Проследих сумата, която изчезва в Лихтенщайн — продължи Карл. — Обиколила е света безброй пъти. Но накрая пак се е върнала в Лихтенщайн, в друга сметка, без име, само с номер. От тази сметка голяма сума е била изпратена за изследвания на АЛС[1] по света… Но после пак става сложно.

— Как? — попита Майлс.

— Парите, изтеглени от сметката, стигат до банка в западна Африка. От тази банка по-малки суми — от по няколкостотин хиляди — достигат финалната си дестинация в сметка в Швеция. По пътя са спирали в други фиктивни сметки, после са продължили нататък. Схемата работи, няма как да се проследи, не оставя следи. Хубав и лесен начин да скриеш първоизточника.

— Но ти успя? — попита Майлс.

Карл кимна. Написа някакъв номер на един лист и го подаде на Майлс. Посочи монитора.

— Въведете номера на сметката и ще получите личните данни, които търсите, в кои банки са сметките на лицето и тъй нататък. Натиснете пак ентър и ще получите пълно извлечение от всички транзакции, свързани с този човек и тази сметка. Аз не искам да знам кой е човекът, затова ще се обърна с гръб.

Така и направи и сега стоеше с лице към камерата. Софи наблюдаваше Карл Хагман. Изглеждаше измъчен, неспокоен и учтив.

Майлс беше въвел номера. Нищо не ставаше. Той стоеше вцепенен. После… на екрана се появи информация. Майлс се понаведе, зачете… Скочи на крака толкова рязко, че катурна стола, обърна се към камерата, очите му блестяха иззад маската, когато вдигна палец към обектива.

5

(Тоскана)

От пиниите се носеше плътен аромат, вечерният въздух беше горещ и тежък.

Хектор Гусман, облечен в расо, седеше на пейка пред манастирските порти и гледаше как фаровете на колата осветяват пътя далеч долу на идване от града. Соня и Лешек нямаха право да пребивават в манастира, това беше едно от правилата, поставени от брат Роберто, за да позволят на Хектор да се укрие тук.

Вече пет месеца живееше сред монасите. Сред тях, но винаги отделно. Участваше във всекидневната работа, присъстваше на молитвите, макар и само като зрител. Хектор ядеше с тях и имаше собствена килия. Но не беше един от тях. Единствената му обща черта с монасите бе, че и той не притежаваше нищо и също като тях се беше оттеглил от света и никога не излизаше от манастира. Но причината за това беше съвсем различна от тази на братята.

Него го преследваха… всички. Полицията, конкурентни групировки. Ралф Ханке, германски бизнесмен от Мюнхен с огромна криминална мрежа. Игнасио Рамирес, наркобарон от Колумбия. Двамата си сътрудничеха, за да премахнат Хектор. И успяха. Отвлякоха сина му, Лотар, отвлякоха Ернст Лундвал, съветника му. Човек, който познаваше из основи всички дела на Хектор. За Ханке и Игнасио се беше оказало лесна работа да пренасочат бизнеса и контактите на Хектор към себе си…

Фаровете наближаваха, колата се показа на билото. Вече чуваше далечния слаб двигател.

Ралф Ханке… Мъжът, който уби бащата и брата на Хектор, който по всяка вероятност беше убил и любимата му, Софи Бринкман, който прати Хектор в кома, който похити сина му. Който отне всичко, което Хектор притежаваше, който го унижи тотално…

Какво да направиш с такъв човек? Идеите край нямаха. Те го държаха буден нощем. Угасваха всяка светлинка. Дори в място като това. Металическият вкус на отмъщението в тялото извиваше вътрешностите му. Подтикът да отвърне на удара… Да убие гадината… Да убие всички гадове, които му причиниха това. Жаждата за кръв го обладаваше. Вкусът й беше на желязо, омраза и бодлива роза.

Но в крайна сметка, когато пропъдеше мислите за мъст и изпод тях за миг се покажеше здрав разум, тогава съществуваше само едно — Лотар…

Той сведе очи. Расото, сандалите, чакълът под тях. Земята е свещена, където и да стъпиш, така казваше брат Роберто.

Преди да дойде тук, преди да се скрие в този манастир, Хектор се беше събудил от близо половингодишна кома. Когато отвори очи, откри, че е променен. Беше склонен да премисля и върти в главата си няколко въпроса до безкрай. Освен това чувстваше повече. Сякаш емоционалният му живот се беше разраснал и вече покриваше целия спектър. Струваше му се, че разбира в какви отношения са някои неща в света. Че съществува единство, връзка, нещо като отец на всичко на света. И там, отвъд границата, се чуваше глас. Понякога тих и неразбираем, друг път ясен и отчетлив. Той говореше на него и на всичко друго, което съществува. Хектор не можеше да сподели това усещане с брат Роберто, нито с друг от монасите. Не искаше да знае как ще го изтълкуват… какво би могло да му причини… Тъй като чувството за вина съпровождаше Хектор навсякъде, в това поне нямаше съмнение. Унищожиха половината му семейство заради него. Убиха Софи Бринкман заради него… съсипаха безброй животи… Заради него.

Вината го глождеше, стремеше се да излезе на бял свят, да си поеме дъх. Но въпреки че го съзнаваше, успяваше да я задуши, да я държи на разстояние… Това беше ежедневната му борба — да не допуска твърде много светлина. Защото тогава всичко щеше да отиде по дяволите.

Фаровете на автомобила заслепиха Хектор за миг, когато алфа ромеото сви и спря пред него. Отвориха се врати, после се затвориха.

Лешек и Соня седнаха от двете му страни на пейката. Хектор показа, че иска нещо от Лешек. Лешек извади малка пура и запалка. Хектор я запали и известно време издишваше дима с наслада. Тримата седяха един до друг в мълчание.

— Работи ли Алдо Морети с Игнасио Рамирес? — попита Хектор предпазливо, сякаш отрицателният отговор би означавал край на всичко.

Соня му показа бележника.

Хектор прочете двата реда. Горният представляваше обичайно име на италиански ресторант или пицария. Под него — име на банка. Банко Популар Генерал С.А.

Хектор го прочете още веднъж. Знаеше това име. Собственост на дон Игнасио. Офшорна банка. Хектор беше наливал пари в нея в продължение на много години.

— Това е личната банка на Игнасио — каза той с облекчение и издиша дима.

Лешек се усмихна, Соня се усмихна.

— Как ще процедираме? — попита Хектор и си дръпна два пъти от пурата.

— Ще отидем в ресторанта, или където там ще е срещата. Ако някой близък до дон Игнасио присъства, хващаме го — отговори Лешек.

— Близък?

— Някой важен, някой ценен за Игнасио, някой, когото можем да разменим срещу Лотар.

— Ами ако няма такъв?

Настъпи кратко мълчание. Накрая Соня продума:

— Тогава е свършено. Махаме се оттук.

Хектор пак погледна бележника.

— Това ли е единственият начин? — попита.

Соня и Лешек не отговориха. Въпросът беше твърде сложен. Цялото начинание беше изключително рисково. А шансът за успех — минимален. И тримата знаеха в какво тежко положение се намират. Никаква власт, никакви средства. Само надеждата поне нещо да стане, както те го искат. Да извадят късмет.

Хектор се изправи, допуши пурата, пусна я на земята, без да я угаси. Сложи си качулката и погледна Соня и Лешек:

— Благодаря ви — прошепна, прибра ръце в ръкавите на расото и се отправи към портите на манастира.

6

(Маями)

Карта на света, разтворена на масата.

Йенс се беше надвесил над нея. Апартаментът, високо в сградата с изглед към Маями Бийч и с модерен дизайн, се състоеше от едно обширно помещение. Кухня, дневна, трапезария — всичко в едно.

Кевин Горман седеше на дивана срещу телевизора и настървено смъркаше кокаин; после взе от стъклената масичка пистолета със заглушителя, облегна се на дивана и отпусна глава назад. Може би за да предотврати потичането на кръв от носа или пък за да го хване по-бързо наркотикът. Очите на Горман се насочиха към Йенс.

— К’во зяпаш?

Йенс отново се вторачи в картата.

— Ей, педал, на тебе говоря!

Йенс не му обръщаше внимание.

— Кучко! Ще гледаш татенцето, като ти говори.

Йенс вдигна очи. Горман се хилеше на собствените си думи.

— Татенце. Вече така ще ми викаш.

Горман насочи пистолета към лицето на Йенс. Усещането беше крайно неприятно.

Кевин Горман изцъка три пъти с език. Имитираше изстрели със заглушител. Звучеше изкуствено и ужасно инфантилно.

— Два в гърдите, един в челото. И гудбай на кучката Йенс.

Горман свали пистолета. Пак се наведе към масата, изсмърка още една магистралка.

Йенс се овладя, върна се към картата.

Маршрутът се виеше като змия през половината свят.

Стъпки зад гърба му. Лотар дойде и застана до него, взря се съсредоточено в картата.

— Здравей — прошепна Йенс.

— Здравей — прошепна Лотар.

Заедно заразглеждаха картата; пътят им тръгваше от Колумбия, минаваше нагоре между Хаити и Куба, свиваше на запад и се насочваше към Флорида. Тази част минаха с товарен кораб, който извършваше този курс един път месечно. С него пристигнаха на пристанището на Маями, където стоката беше разтоварена, преразпределена и натоварена на пътнически съд — круизен кораб за Бермуда, който щеше да вдигне котва вечерта. От Бермуда пакетът щеше да се качи на самолет на „Бритиш Еъруейз“ от летище „Уейд“ до лондонското „Гетуик“. Оттам с частен автомобил до Фолкстън и английския край на тунела под Ла Манша, после с влака до Кале от френската страна. Накрая маратонско пътуване — дванайсет часа до Флоренция в Италия. Крайната цел.

— Къде е най-критичният момент? — изпита го Йенс.

Лотар проследи черната линия, която се виеше от Колумбия до Италия. Постави показалец върху Бермудските острови в Атлантическия океан.

— Тук.

— Защо не в Лондон? „Гетуик“. Пътнически самолет, митница, мерки за сигурност, сърцето на Европа?

— Защото вече ще е минал през митницата в Бермуда.

— И?

— Бермуда е британска територия. А ние държим митницата в Бермуда — отвърна той.

Лотар се посвещаваше на проблемите, предлагаше разрешения, беше сериозен и отдаден. Йенс бързо бе разбрал, че това ще е спасението на момчето в плен — да го включи в работата за дон Игнасио, да му намира занимания и да му създаде нещо, което може да мине за установено ежедневие. Всичко възможно да му осигури нормалност в едно иначе крайно ненормално съществуване. Никога не говореха каква стока прекарват. Тонове дрога.

— В крайна сметка — каза Йенс — всичко се свежда до това да поставиш точните хора на точното място в точното време. Огромно количество подкупи. И гигантски късмет.

— Него го имаме. Гигантския късмет.

Лотар посочи Кевин Горман, който тъкмо изсмърка поредната доза, запали цигара, задърпа жадно, изкрещя някаква псувня на доктор Фил, който говореше нещо от телевизионния екран.

Понякога, когато онзи не го чуваше, Лотар се подиграваше на Горман. Само това можеше да прави. Горман мразеше Лотар, Йенс го знаеше, беше го видял още в началото. Горман страдаше от комплекс за малоценност спрямо Лотар. И имаше защо, във всяко едно отношение. Това плашеше Йенс. Правеше положението още по-опасно.

— Още няколко дни и ще се отървеш от него — прошепна Йенс.

— Само че и теб няма да те има — промълви Лотар.

— Ще се върна.

— Той също.

Йенс се поколеба, преди да продължи:

— Ще имаш други пазачи, докато ни няма. Не се тревожи, няма как да са по-лоши от този.

Лотар често правеше впечатление за по-голям от седемнайсетгодишен. По-зрял, почти като връстник на Йенс. Но понякога отново се превръщаше в момче, макар и за кратко. Преди половин година беше видял как убиват майка му, бяха го отвлекли, заключили в килия, отвели в Колумбия… Там адът се отвори под краката му. Сянката беше надвиснала над него непрекъснато, макар той да полагаше кански усилия да гледа на света със същото безгрижие като преди.

Йенс го чуваше нощем как го измъчваха кошмари, как става и обикаля, когато демоните откажеха да го оставят. Как понякога, в самотата си, седи със сведена глава и тихо плаче. Лотар си нямаше никого; само Йенс. А сега и той щеше да замине. Момчето се чувстваше напълно изоставено.

Йенс го хвана за раменете и се взря в очите му.

— Пази се. Единственото важно е да не ни разделят — рече тихо.

Лотар кимна, опита да се усмихне. Но колкото и да се бореше да не го показва, животът му беше черен.

— Ще се справиш ли?

Лотар кимна отново. Храбър до последно…

Радиостанцията на масичката изпращя. Горман я вдигна, промърмори нещо, заслуша се. После я остави до себе си на дивана.

— Двайсет минути, кучко! — извика на Йенс.

Йенс щеше да мине пробно целия маршрут. Това беше част от сделката. Да проправи пътя до срещата във Флоренция. Първият етап мина — с товарния кораб от Колумбия през Карибско море до Маями. Лотар и Йенс се разхождаха по палубата, планираха, играеха карти и релаксираха, получиха заслужена почивка от Горман, който си стоеше в каютата, друсаше се и зяпаше порно.

Кожената чанта беше оставена върху оправеното легло. Дрехите за няколкодневно пътуване бяха сгънати вътре. Йенс отиде в банята и прибра тоалетните принадлежности в несесера.

Хвърли един поглед на отражението си в огледалото — рус, загорял на слънцето, здрав, тук-там по лицето му започваха да се появяват бръчки. И мрачното излъчване, неопределената тъмнина. Тя се дължеше отчасти на омразата. Така поне предполагаше той. Все същите мисли, винаги когато останеше сам. Убий Горман, убий Арон Гайслер, убий Хектор Гусман. Те го държаха на крака, те му даваха цел. Арон Гайслер, най-приближеният човек на Хектор във всички начинания, ги проследи в Дания, промуши Софи с нож, опита се да я убие. Но тя оживя. Йенс я намери на кухненския под. Тя му прошепна името на Арон в линейката. В онзи момент той си обеща да убие Арон… и Хектор, който беше изпратил Арон да го извърши.

Лотар зад него. Йенс се обърна.

— Трябва ли ти помощ за нещо?

Хектор… бащата на Лотар. Това беше проблематично. Йенс потърка врата си.

— Може да подредиш всичко в несесера. Благодаря ти.

Горман дойде в спалнята зад тях. Изсипа приготвената чанта на Йенс, изтърси сгънатите дрехи на пода, претършува всички джобове и отделения на чантата, после хвърли и нея. Влезе в банята, изтръгна несесера от ръцете на Лотар, хвана го за косата и грубиянски го избута в спалнята, зашлеви го през лицето, събори го на земята, просто така.

Омразата. Горман беше хиена. Йенс искаше да го убие, да убие хиената, да й прережа гърлото…

Но Лотар се изправи веднага; всеки път все така бързо. Показваше гордост, нямаше да позволи да го смажат. Горман не можеше да го понесе. Затова се опитваше да върне равновесието. Обърна се към Йенс:

— Накарай хлапака да спре да ми се подиграва — прошепна Горман.

Вече стоеше съвсем близо до лицето му. Дъхът му…

— Той не ти се подиграва — отвърна Йенс.

— Знам, че ми се подиграва, когато не го чувам… Да спре.

Горман отстъпи една крачка. Йенс усещаше огромна несигурност у него, чувство на отчаяние. Все едно е тормозено дете и достойнството му е поставено на карта. Горман се усети. Опита се да заличи следите от слабостта си.

— Застрелях Ернст в главата, нали видя? Ръката ми не трепна… За мен е дреболия. Същото чака теб и пикльото.

Усмивката му беше грозна, устата — ухилена, зъбите — жълти и криви.

— Не ми ли вярваш?

— Вярвам ти — отвърна Йенс.

7

(Париж)

Срещнаха се на „Шарл дьо Гол“, спряха се насред потока от хора.

— Леви — поздрави Арон.

— Арон — поздрави Леви. Гласът му беше бездънно дълбок.

Тръгнаха.

— Как е положението? — попита Леви.

— Нищо не ни остана.

— Значи лошо.

Леви Ханула. Лаконичен, мрачен, с високи скули, финландец. Боен другар на Арон от Чуждестранния легион. Бяха се сражавали рамо до рамо в няколко битки, измъкнаха се невредими, поне физически. Разделиха се. Арон стана бодигард на Хектор Гусман, Леви — наемник в частни военни организации.

— Къде е Хектор? — попита Леви.

— Крие се… Всички се крием.

Проправяха си път през множеството.

— И сега слагате край?

— Да, такъв е планът — потвърди Арон.

— Как изглежда?

— Засега неясно.

— В общи линии?

— Първо ми разкажи за хората, с които ще се срещаме.

Минувачите им правеха път.

— Двама братя — започна Леви. — Перуанци, живеят в Лима, участваха във военен отряд, който прогони комунистите от Сендеро Луминосо през осемдесетте и деветдесетте. След това работиха в различни частни военни компании. Бил съм се с тях в Ирак и Конго-Киншаса.

Арон хвърли бърз поглед на Леви.

— И?

— Бива ги в боя. В нормалния живот не толкова.

— В смисъл?

Леви се замисли.

— Като деца са.

— Възраст?

— По-стари са от нас, над петдесет. Но са точно каквото искаш.

— Какво искам?

— Един-двама добри мъже вместо много не толкова добри — сви рамене Леви.

— И?

— И които няма да бъдат засечени. Не са известни, нито са свързани с някоя криминална групировка.

— На кого са предани? — поиска да знае Арон.

— На никого… на себе си.

Стигнаха гейта, хората седяха пръснати по един, по двама.

Арон намери свободна триместна пейка с изглед към пистата. Леви донесе две чаши кафе и седна до него.

— Е, дай да чуя плана, нищо че е неясен — настоя финландецът и хвана чашата си с две ръце по същия начин, както когато пиеха супа на фронта.

— Има две части — поде Арон, отпи от кафето, изгори си езика.

— Първата част?

— Трябва да намерим един човек.

— Кой?

— Синът на Хектор…

— Хектор има син?

Очите на Арон се насочиха към един 787 на „Етихад“, който захождаше за кацане.

— Да, държеше го в тайна допреди половин година.

— Как се казва?

— Лотар…

— Къде е?

— При Игнасио Рамирес в Колумбия.

Леви вдигна вежди.

— Наркобаронът?

Арон не отговори. Поглади правия път на черната си коса, както му беше навикът.

— Отвлечен? — попита Леви.

Арон кимна.

— Как?

Самолетът кацна.

— Ралф Ханке и дон Игнасио се обединиха, за да смажат Хектор, да ни отмъкнат бизнеса, контактите… всичко — отвърна Арон. — Съществуването на Лотар беше пазено в тайна с години. Намериха го заедно с майка му в Берлин, нея убиха, отвлякоха момчето.

Арон отпи от кафето.

— Окей — кимна Леви. — Лотар отива при баща си. Нататък?

— Трябва да си върнем откраднатото. И отгоре. Това е втората част от плана.

Гейтът вече се пълнеше с народ.

— Дон Игнасио Рамирес? Ралф Ханке? — промълви Леви. — Те са едри риби, имат огромни организации, огромна власт, много пари… сериозна защита. Аз и още двама?

Арон гледаше през големия прозорец.

— Също и аз, и Лешек, и Соня… И Хектор.

— Пак не сме много — възрази Леви.

— Да — прошепна Арон. — Но това е положението.

— Защо?

— Не можем да си позволим да се разкрием, иначе край с нас. Игнасио и Ралф Ханке са пуснали, независимо един от друг, пипала навсякъде, търсят Хектор под дърво и камък. Най-малкото изтичане на информация и сме дотам. Затова не, няма да сме много.

Продължиха да си пият кафето и да зяпат самолетите, които кацаха и излитаха.

— Променил ли си се, Арон?

Арон изгледа Леви учудено.

— Странен въпрос.

— Странен отговор — отвърна финландецът.

— Остарях — рече Арон.

— Аз също — кимна Леви. — Както и всички други хора на света. Има нещо друго.

Пауза.

— Последната година беше тежка — призна Арон.

Леви поклати глава.

— Не, извинявай, Арон. Не е това. Изплюй камъчето.

Арон остави празната чаша на свободната седалка между тях.

— Една жена умря — промълви най-сетне.

— Красива жена?

Арон се замисли.

— Може би, но не за мен.

— Злополука? — попита Леви.

Злополука — тази дума използваха за онези, които попаднеха под куршумите им, невинните.

Арон поклати глава.

Не.

— А какво?

— Аз я убих — заяви Арон и погледна Леви за момент. — С нож — поясни тихо, сякаш от моментна и неконтролируема нужда да сподели.

Леви присви очи.

— Защо? — прошепна.

Арон почака тътенът от засилващ се самолет да утихне.

— Софи, така се казваше, приятелката на Хектор. Тя ни предаде, работеше за Ханке и дон Игнасио…

Леви забеляза съмнението в очите на Арон.

— Но?

— Но вече не съм толкова сигурен. Може би ще ми трябва помощта ти, Леви. Ако се окаже, че Хектор или някой друг научи какво направих.

— Той не знае ли?

— Знае, че е убита, но не и как.

Леви мълчеше. Арон продължи:

— Аз взех решението, налагаше се.

Убедеността вече липсваше.

Високоговорителите в зоната изпращяха. Женски глас с френски акцент съобщи, че пътниците на полет 480 на „Ер Франс“ до Лима могат да се качват на борда.

8

(Прага/Стокхолм)

Двигателите ревяха, самолетът се засилваше, профуча по пистата и се вдигна във въздуха. Колесникът се прибра в пода под краката й, Софи видя как Прага изчезва, когато машината се скри в облаците и се насочи на северозапад.

Тя не обичаше да лети. Не че изпитваше ужас, но притеснението винаги присъстваше. Някой й беше казал, че това е неоправдан страх. Голяма утеха, когато се страхуваш…

Еърбъсът се изкачи в синьото, огряно от слънцето и спокойно небе, пое по курса си и пилотът изключи предупреждението за предпазните колани. Но тя не свали своя. Отказа храната и напитките. Два часа и половина по-късно кацна на окъпаното от слънцето стокхолмско летище „Арланда“.

Опашката пред паспортния контрол се точеше бавно. Софи въртеше в ръце виненочервения си паспорт, отваряше го пак и пак, сякаш за да се увери, че всичко е наред.

„Софи Бринкман“, така пишеше. Нейна снимка отпреди четири години. Истинският й личен номер, истинският й подпис…

— Следващият!

Полицаят зад стъклото й махна с три пръста да дойде.

Софи прекрачи бялата линия и направи четирите крачки до него, подаде му паспорта.

Шведският полицай погледна информацията, сравни лицето й със снимката, сканира паспорта и й го върна.

— Добре дошла у дома.

В мига, в който Софи стъпи на шведска земя за първи път от пет месеца, информацията за самоличността й влезе в сървърите на полицията и имиграционната служба и беше сравнена с наличните данни. Беше изпратена в космоса, мина през сателита и се върна на Земята в един сървър в Белгия. Там информацията за нея беше криптирана и изпратена на Интерпол в Лион и Европол в Хага.

Софи стигна до залата за пристигащи. Мъжът я чакаше, както беше уговорено. Зализана назад прошарена коса, будни очи зад кръгли очила с рогови рамки. Нарочно пусната двуседмична брада, строга уста, костюм с вратовръзка въпреки юнската горещина.

— Вие сте адвокатът — отбеляза тя.

— А вие сте Софи Бринкман.

Ръкуваха се.

— Тумас Русенгрен — представи се той.

Едно такси ги отведе в Стокхолм.

— Не знам нищо за вас освен името — започна той. — Не знам как да ви представлявам. Вероятно никак, предвид инструкциите, които получих.

Стокхолмският му диалект беше на границата на надменността. Но Тумас Русенгрен не беше надменен. Беше открит, прям и спокоен по един симпатичен начин.

— Какво мислите за това? — поинтересува се Софи.

— За инструкциите да не върша нищо?

— Едва ли така е пишело в писмото — възрази тя.

— Не, пишеше да ви придружавам и да не се отделям от вас, докато не ми кажете, че вече не съм нужен.

— Ето, виждате ли? — усмихна се тя.

— Само че това е нож с две остриета. Няма какво да спечелите, като не знам какво е затруднението ви, нали така?

— Няма как да знаете — отвърна тя.

— Напротив, ако ще ви представлявам като адвокат, мога.

— Само че може би няма — сряза го тя.

Адвокатът сбърчи чело.

— Парите пристигнаха ли? — попита тя.

Той кимна и добави:

— Защо аз?

— Защото сте известен адвокат.

— Известен? Само заради това? — засмя се той.

— Да, Тумас, боя се, че този път е само заради това.

Тя едва не се усмихна.

* * *

Курвата беше на четири крака в леглото.

Комисар Томи Янсон стоеше зад нея. Той работеше целенасочено, докато жената баеше монотонно и без да се вживява как му бил най-големият и той бил най-добрият и най-якият мъж, когото е срещала в живота си.

— Не може ли да млъкнеш? — изстена той, съсредоточен върху себе си.

Томи затвори очи, забърза ритъма, помъчи се да фантазира картини, които да го доведат до края. Но картини не се появиха. Вече дори не знаеше какво го възбужда… Може би нищо… Също като курвата, предположи. Просто искаше да свърши, това беше целта. Засили темпото, стисна очи, потисна и мислите, доколкото можеше. Сега всичко се свеждаше до едно…

Телефонът зазвъня от джоба на панталона, който висеше около единия му глезен.

— Дявол да го вземе… — изсъска той. Засили се още повече, опита се да продължи още няколко секунди. Но беше отминало.

Въздъхна ядосано, отдръпна се, вдигна си панталона, извади банкнота от петстотин крони и я хвърли на леглото.

— Хиляда — възмути се тя.

— Другия път повече — промърмори той.

Тя лежеше гола в леглото, къносана коса, бледа кожа с рани по ръцете. Казваше се Касандра. Значело паднал ангел, както научи той при първата им среща преди няколко месеца.

Томи присви очи срещу дисплея на телефона. Отблизо виждаше замъглено. Преди два месеца се беше предал и си беше купил очила за четене. Установи, че са на главата му. Сложи си ги на носа и я погледна за момент над рамките:

— И престани да дрънкаш така, докато правим секс, Касандра — продължи той. — За мен е напълно ненужно, сто пъти ти казах.

— Млъквай, шибан идиот — изръмжа тя, стана от леглото и се скри в банята.

Съобщението в телефона на Томи Янсон представляваше имейл с прикачен файл, автоматично генериран от Европол. Текстът и информацията бяха сухи. Томи прочете, че номерът на паспорта и личният номер на името на Софи Бринкман, обявена за международно издирване, са минали паспортен контрол на „Арланда“ преди около час.

Пътуването с кола от предградието до полицейското управление в центъра на Стокхолм обикновено отнемаше двайсет и пет минути. Томи можеше да вземе разстоянието и за четвърт час, ако включеше сирената и караше в автобусните ленти, поне където имаше такива.

Томи набра номера на онзи задник Еди Буман. Еди вдигна на втория сигнал.

— Чакай ме пред управлението, идвам до петнайсет минути.

— Къде ще ходим? — изпъшка Еди.

— Не е твоя работа.

Томи затвори, влезе в платното за автобуси и натисна газта.

Еди Буман… Трийсетина годишно полицайче, което работеше като инспектор на етажа на Томи. По-рано Еди беше в друг отдел, но Томи го вербува в Криминална полиция. Само дето Еди не беше поставен в екипа на Томи, за да разследва. Беше поставен там, за да прави каквото му нареди Томи. Защото Томи го държеше със страшен компромат.

Еди го чакаше под палещото слънце пред полицейското управление на Кунгсхолмен. Метър и осемдесет висок, широкоплещест, късо подстриган. Настани се на предната седалка. Лъхаше на одеколон.

— Миришеш като френска курва, Еди — изръмжа Томи. — Носиш ли колта, който ти дадох? — продължи.

— Да, долу на паркинга е, в жабката… в колата — заекна Еди с тих глас.

Колт, непроследим полуавтоматичен пистолет, който Томи беше уредил миналата година от един албанец, който въртеше нощен клуб в центъра. От него купи и паспорт. Полезно, ако нещо се прецака.

— Зареден?

— Да… — промърмори Еди.

Томи долови неохота в погледа му.

Предавател в автомобила на Томи отвори желязната порта и двамата потънаха в мрака на полицейския паркинг.

— Трябва да намерим една жена — започна Томи. — Ще я хванем и ще я отведем в гората. Ясно?

Еди кимна.

— This is it, Еди — продължи Томи. — И след това сме квит… свободен си.

Еди гледаше в празното пространство.

Телефонът на Томи иззвъня.

— Да? — вдигна той.

— Криминален комисар Томи Янсон? — попита женски глас.

— Да, но съм зает, може ли да…

— Казвам се Софи Бринкман — прекъсна го гласът.

Целият свят замръзна.

— Аха.

— Искам да се срещнем.

Той си прочисти гърлото.

— Къде се намирате?

— С адвоката ми сме в полицейското управление, във фоайето.

Софи и Тумас Русенгрен бяха въведени в стая за разпити. Бетонни стени. Вратата се затвори с трясък.

Правоъгълна маса с четири заковани за пода стола. Двамата седнаха един до друг. В стаята настъпи пълна тишина.

— Ще ви помоля да си отидете, когато започне разпитът — проговори Софи.

— Колко голяма е кашата, в която сте се забъркали?

Тя се замисли над въпроса му. Да, колко голяма беше кашата, в която се забърка? Имаше отговор. Адски огромна.

— Благодаря ви, че сега сте тук — отвърна тя, все едно това щеше да му замаже очите.

— На линия съм. Можете да ми се обадите, когато пожелаете.

— Вероятно ще се наложи, Тумас — кимна тя.

Вратата се отвори. Томи Янсон влезе. Риза под пуловер с триъгълна яка, джинси, очила за четене на челото. Избягваше очите на Софи, докато се ръкуваше и с двамата.

— И друг път сме се виждали — каза Томи на Тумас.

— Да, няколко пъти в съда — сети се Тумас, когато Томи седна срещу тях.

Тумас се покашля.

— Представлявам Софи Бринкман. Нека се впише, че вие, Томи Янсон, ще извършите разпит на моята клиентка, която ме помоли да не присъствам.

— Нима? — учуди се Томи.

Тумас се изправи и напусна стаята.

След затварянето на вратата настъпи напрегнато мълчание.

— Значи, адвокатът няма да присъства? Това не го очаквах — изсмя се той особено.

Софи мълчеше, просто го гледаше и за момент Томи загуби контрол над ситуацията, заразглежда книжата си, прочисти си гърлото.

— Софи Бринкман… Обявена сте за международно издирване. Не сте заподозряна в престъпление, а сте търсена като евентуален свидетел на няколко събития, които разследваме. Повечето свързани с Хектор Гусман…

— Томи? — прекъсна го тя.

Той спря.

— Да?

Софи посочи единия ъгъл на стаята.

Той погледна натам, към камерата, която ги следеше.

— Работи ли? — попита тя.

— Защо?

Тя не отговори.

— Не — отвърна той. — Камерата не работи.

Тя посочи микрофоните, които стърчаха от масата.

Той поклати глава:

— Не, не са включени.

Софи наблюдаваше мъжа. Черна коса, малко по-дълга от необходимото, сиви кичури, път през средата. Старателно подрязани мустаци, увиснали над ъгълчетата на устата. Очите — празни, почти мъртви.

— Ще ви разкажа една история. И ще ви помоля да слушате, без да ме прекъсвате — рече тя.

Нещо насмешливо се пробуди у Томи, безрадостна усмивка разтегли устните, очите помътняха. Той се облегна назад.

Софи почувства, че точно така изглежда и вътрешната природа на Томи Янсон. Видът му отразяваше душата — насмешлива и изпълнена с огорчение. Всички опити за професионално държане, които видя до този момент, бяха просто театър. Авторитетният, опитният, учтивият, спокойният… Отработени маниери до най-малкия нюанс, които той използваше в дадени ситуации. А Томи Янсон беше умел, беше стратег. По-добър и от най-добрите актьори. Иначе не би оцелял досега…

Сега обаче за един кратък миг маската му беше паднала, беше се хлъзнала, макар и само на сантиметър. Презрителен и злобен, за миг той седеше срещу нея, потънал в бездънен, безкраен мрак. Беше кошмарно, отвъд всякакъв здрав разум.

— Преди около година се запознах с Хектор Гусман — започна тя. — Той лежеше в болницата, където работех като медицинска сестра. Беше го блъснала кола в центъра на Стокхолм.

Томи слушаше. Презрението бе заменено от съсредоточаване.

— След като го изписаха, с Хектор започнахме да общуваме. С мен се свърза ваша колежка, Гунила Страндберг. Поиска да я снабдявам с информация за Хектор и групата му.

— И снабдихте ли я? — попита Томи.

Сега се държеше нормално — като полицай на разпит…

— Само с маловажна информация за хората около него, тъй като не знаех нищо, нямах какво да й дам. Но това нямаше значение, понеже Гунила и брат й Ерик, които водеха разследването срещу Хектор, се оказаха корумпирани. Бяха събрали екип, който работеше без вмешателство от когото и да било в полицията. Бяха действали по този начин в продължение на много години и повечето им разследвания… им носеха огромни суми. Сега искаха парите на Хектор.

Тя се вгледа в чертите на Томи. Той беше вдигнал вежди, изглеждаше изненадан. Това беше постановка. Всичко казано му беше известно.

— Синът ми беше прегазен от хората на Гунила, докато се опитваха да го отвлекат, за да притиснат мен. Счупиха му гърба и го приковаха към инвалиден стол.

Томи се направи на шокиран.

— Дявол да го вземе… — прошепна.

— Същевременно Гунила и екипът й бяха близо до успех в опита да притиснат Хектор за пари, а в замяна на това Хектор щеше да може да действа свободно в Стокхолм под тяхната полицейска защита. Предаването на парите между Хектор и Гунила трябваше да стане в един ресторант във „Васастан“ — „Трастен“.

Кисело изражение на лицето на Томи.

— Но не мина по план — продължи тя. — В ресторанта избухна престрелка. Хектор избяга.

Томи присви очи.

— Имаше един полицай в екипа на Гунила — продължи Софи. — Той не беше включен в схемата. Вместо това го бяха пратили да извършва задачите им, като си мисли, че наистина разследват Гусман.

Тя спря, погледна Томи в очите, не отмести своите.

— Казваше се Ларш Винге — продума накрая.

Томи отвърна на погледа й с празен израз.

— Разбирате ли накъде бия? — попита тя.

Той се вторачи в нея, сви рамене; почти незабележима усмивка; презрението се върна.

— С времето Ларш Винге осъзна, че нещо не е както трябва. Той започна тайно да разследва собствения си шеф, Гунила. Наблюдението и подслушването, които Гунила беше насочила към мен, сега се обърнаха към нея. Картината започна да му се избистря. Гунила и групата й крадяха пари. Той се свърза с вас. Томи Янсон, началник на неговия началник. Честен и отдаден на професията полицай от старата школа. Даде ви всички доказателства, които беше успял да събере… Вярваше ви.

Томи показа равнодушие, хвърли един поглед на часовника си.

— Ларш Винге ви даде една чанта. Материалите в нея изобличаваха дългогодишните деяния на старата ви приятелка и колежка Гунила. Вие се изненадахте искрено, не знаехте нищо за това, не бяхте усетили нищо, дори не ви беше хрумвало… Може би дори сте се почувствали малко глупаво, Томи? Измамен?

Лицето му внезапно помръкна, зачеса се стръвно по бузата, докато го заболя, после и по брадичката.

— Оказахте се пред дилема. Съпругата ви, Моника, болна от АЛС. Влошаваше се бързо. Изведнъж се появи възможност да се доберете до пари. Големи пари. Може би с тях щяхте да успеете да я спасите?

Ръцете — сключени на гърдите на Томи.

— Вие направихте избора, Томи. В онзи момент взехте решение животът ви да поеме по нов път.

Погледът му взе да шари.

— Може би с Гунила сте отишли заедно в дома на Ларш Винге, може би тя е пристигнала, когато вие вече сте били там, или пък обратното. Не знам какво точно е станало в онзи апартамент. Но знам, че вие застреляхте и двамата в дома на Ларш Винге. И се погрижихте да изглежда като разчистване на сметки. Ларш Винге убил шефката си и после се самоубил.

Ръцете на гърдите се бяха стегнали малко.

— Приключихте ли? — попита той.

— Вие се докопахте до голяма част от парите, събрани от Гунила през годините — продължи Софи спокойно. — От чуждестранни и сравнително сигурни сметки прехвърлихте много от тях за себе си, но още по-големи суми дарихте за изследвания на АЛС, на отделни институти и учени. Но нищо не можа да спаси съпругата ви. И същевременно вие направихте всичко по силите си да предпазите себе си. И всички, които биха могли да ви разкрият, бяха убити…

Тишина в малката стая за разпити.

Томи беше изваден от равновесие. Тя го виждаше, въпреки опитите му да го скрие. Той отпусна скръстените си ръце върху подлакътниците на стола. Не изглеждаше естествено. Но той остана така, бързо посочи вратата.

— Навън ли са сега? Колегите? Чакат с нетърпение да се нахвърлят на едно старо ченге и да го разкъсат на парчета… — Той се помъчи да се усмихне. Не се получи.

— Навън няма никого, сами сме, Томи — отвърна тя.

Скръстените ръце се върнаха пред гърдите му.

— Какво искаш? — прошепна той; слюнка в ъгълчето на устата.

Софи почака няколко секунди, преди да отговори:

— Искам да намерите Хектор Гусман и Арон Гайслер. Направете го като полицай, помолете за международна помощ, направете го както трябва.

Томи я изгледа. Беше изненадан.

— И ако ги намеря?

— Вкарайте ги в затвора.

— Само това?

— Имате си разследване, довършете го. Приемете овациите и си продължете живота.

— Нямам доказателства срещу Гусман, не и достатъчни.

— Аз мога да помогна — заяви тя.

Томи се опита да разчете мислите й.

— Може ли да попитам защо искаш да вкараш Хектор Гусман и Арон Гайслер в затвора?

— Не — отвърна тя спокойно.

Патово положение за момент.

— Ако не успея? — настоя Томи.

Тя се наведе напред, извади купчина листове, сложи ги на масата; ръката й остана върху тях.

— Всичко, което разказах току-що, е описано тук. Но по-подредено. Материалите срещу вас са изобилни, Томи Янсон. Започват с проследяване на парите, продължават с убийството на Гунила Страндберг и полицай Ларш Винге…

Той не помръдваше.

— След това явно сте се плъзнали по нанадолнището. Изчезвания и убийства. Между другото, има писмено показание как сте се опитали да убиете Майлс Ингмаршон чрез удавяне, убийството на Антония Милер в Дания и тъй нататък…

Пауза.

— Майлс… — промълви Томи, едва ли не развеселен. — Той ли направи това?

Тя не отговори.

— Оказа се по-различен, отколкото го мислех — продължи Томи.

— Да, вие го знаете най-добре — отвърна тя, изправи се, взе си чантата и си отиде, без да го погледне повече.

Томи затвори очи, притисна основата на носа си. Тази тишина можеше да подлуди всеки. Това беше и целта на стаята. Звукоизолирана, клаустрофобична. Само че на медицинската сестра не се беше отразило…

Софи Бринкман… Беше спокойна, разумна, решителна.

Томи си избърса устата с опакото на ръката. Дори не му беше хрумвало, че жената може да мисли.

А явно можеше.

Беше показала спокойствие, овладяна самоувереност, сякаш за нея той беше прозрачен. Изглеждаше напълно неподатлива на всякакви игрички и постановки. Силна и твърда, безпощадна. Високоинтелигентна по начин, който го накара да се почувства действително малък… А погледът й. Сякаш е познала повече от живота от всеки друг човек.

И по дяволите, как се е докопала до цялата тази информация за парите, които той беше пръснал по целия свят?

Хвани Хектор и си свободен, така беше казала. Това ли беше сделката? Сериозно ли говореше? Наистина ли щеше да го остави на мира? Не, не може да бъде…

Нещо глождеше Томи, сила, която му шепнеше: стани, тръгни след нея, намери подходящо място, застреляй Софи Бринкман в главата, зарови я в гората. Но друг глас му подсказваше: стой тук, успокой се, изчакай по-сгоден случай. Тя не би дошла, ако не се чувстваше в пълна безопасност.

Томи погледна купчината хартия на масата. Вдигна предпазливо най-горния — празен — лист. Очите му паднаха на подробно описание на всичко, което тя току-що му разказа. Че той беше убиец. Тук имаше детайлна информация за смъртта на Гунила Страндберг и Ларш Винге. Проследени бяха и парите на Гунила, които Томи открадна.

Той прелистваше страниците.

Ставаше все по-сериозно. Свидетелски показания на Майлс Ингмаршон за убийството на неговата колежка Антония Милер, опита за убийство на самия Майлс. Езикът беше професионален, балансиран и премерен, както се прави. Изглеждаше почти драматично. Това беше златна мина за прокурорите, златна мина и за пресата. Стигаше да го прати на гилотината; поне три пъти. И нито дума за нея самата, за Софи, във всички материали.

Томи Янсон се облегна назад. Погледът му се зарея в празното пространство, почукваше несъзнателно с кокалчета по подлакътниците на стола, накрая въздъхна дълбоко.

Мътните да го вземат, как беше подценил тази жена.

Обади се на Еди.

— Проследи я — изхриптя и затвори.

Бялата дървена къща на хълма, на десет километра северно от стокхолмското полицейско управление, представляваше красива гледа. В имота имаше нещо доброжелателно. Някакъв небрежен ред. Сякаш всичко живееше в симбиоза — градината, къщата, земята, върху която се издигаше, небето над нея. Едно цяло. Нейният роден дом.

Софи остана отпред на пътя, докато таксито се отдалечаваше надолу по склона. Наоколо беше тучно и зелено. Месец юни — може би най-хубавият от всички. Ухание на дива череша и птичи песни, топлина и тишина, докато тя вървеше по чакълената пътека към входа.

Никога не си правеха труда да заключват. Ивон и Том.

Тя пристъпи в антрето.

— Ехо? — подвикна предпазливо.

Кучето Рат дотърча надолу по стълбите, нечистокръвен териер, сърдит на всичко и всички. Лаеше, въпреки че никой не му обръщаше внимание. Млъкна едва когато откъм кухнята приближиха нечии стъпки. Майка й се появи.

— Боже господи — прошепна Ивон.

— Здравей, мамо.

Ивон не помръдваше.

— А Алберт? — промълви накрая.

— Алберт е добре…

Никаква прегръдка, нищо. Само шляпащият звук от лапите на кучето, което пак се качи на горния етаж.

— Къде е Том? — попита Софи.

— На гости е на сина си — отвърна Ивон.

После поклати глава, сякаш не знаеше какво да отговори на един толкова банален въпрос в тази ситуация.

— Какво правиш тук, Софи, къде беше?

Отчаяние у старата й майка. Софи не успя да отговори, понеже Ивон се обърна и се отдалечи.

Ухание на мащерка в кухнята. Софи седна на дългата пейка до голямата дървена рустикална маса.

— Мамо?

— Да.

— Кажи нещо.

— Какво искаш да кажа?

— Каквото и да е.

Ивон се обърна, избърса ръцете си в кухненската кърпа. Погледът й беше ясен. Поклати глава.

— Не, не мога.

— Защо?

Тя пусна кърпата на плота. Беше възрастна, затова движенията й бяха доста бавни.

— Защото съм ядосана. А не искам.

— Бъди.

— Нямам сили.

Прозорецът зад Софи беше открехнат. Бръмчаха насекоми, чуруликаха птици.

— Софи, защо си дошла?

— Не знам…

— Това не е отговор.

Софи се беше надявала на нещо друго. Може би отворени обятия, утешителна майчина прегръдка. Но защо? Ивон не беше от този род майки, никога не е била. А Софи никога не е била дъщеря, която да го желае.

— Прегазиха Алберт. Ти изчезна, дума не ми каза, сега се връщаш. Опитах да се свържа с теб, ти отказа. Разбирах, че си загазила. Опитах се да попитам, да разбера, да ти помогна. Ти ме отблъсна, грубо и студено. Аз се приспособих, спрях да те разпитвам. Тревожех се, чувствах се излишна… стоях като идиот, мълчах си. Само тайни…

Ивон сведе очи.

— Вечно тайни — продължи. — В това съм добра. С поколенията семейството ни се усъвършенства в пазенето на тайни. По пряка линия, от родител на дете, без никой да се съпротивлява.

Тя погледна Софи в очите.

— Мразя това… И всичко, до което води…

— Приемах, че разбираш — продума Софи.

— Как бих могла да разбера, като ти не ми каза нищичко?

— Всичко стана много опасно, много бързо…

— Това ми е ясно — прекъсна я Ивон. — Но не разбирах защо. Можех само да гадая и да мълча. И още е така, мълча.

Софи не отговори.

— Има и други начини — продължи Ивон. — Разговор, знак. Намек, че всичко е наред… Не тотална затвореност…

— Нямах избор — обади се Софи.

Ивон отвори уста, за да каже нещо, но бързо се отказа. Може би нещо й хрумна, тъй като се сепна, замълча. Мълчанието й сложи спирачка. Всичко спря на място.

— Съжалявам, мамо — прошепна Софи.

— Съжалявам, Софи — прошепна Ивон.

Никоя от двете не беше сигурно какво обхваща това съжалявам, но най-сетне намериха общ език, обща основа.

Софи гледаше майка си, която остави изтощението и тъгата да надделеят, избърса очи.

През голяма част от детството и младостта на Софи Ивон беше суетна, самомнителна и егоцентрична. Намираше енергия основно като злоупотребяваше със собственото си самосъжаление, особено след смъртта на бащата на Софи. Но сега, през последната година след катастрофата с Алберт и неясната опасност около Софи, нещо в нея се беше променило. Отпадните продукти от нейния характер, нарцисистичният скрап, който беше запазила през годините, егоцентризмът, нуждата от одобрение, жаждата за внимание, късогледството… всичко това изчезна. Появи се съвсем друга личност. По-здраво стъпила на земята. Личност, която Софи познаваше слабо, но която й беше липсвала.

— Скоро ще се навърши точно една година, откакто се запознах с Хектор Гусман в болницата — започна Софи. — Лежеше в моето отделение, след като го блъснала кола в центъра на Стокхолм…

Тя напрегна паметта си, вторачила очи в масата. Ивон слушаше.

— Той беше чаровен… и нежен — каза Софи. — Приятна компания, приятен мъж. След два дни го изписаха, покани ме на обяд, започнахме да се срещаме.

Тя вдигна очи към Ивон.

— Доста скоро с мен се свърза една полицайка, Гунила Страндберг. Водела разследване срещу Хектор Гусман. Искаше да й давам информация… Дадох й каквото имах. Беше маловажна и за двете страни. Само имена всъщност. Но полицайката ме притисна, искаше още… същевременно аз се сближих с Хектор, той започна да означава нещо за мен.

Кучето Рат дойде в кухнята, спря се до рамката на вратата, за да се увери, че нищо не го заплашва, приближи до Софи и легна в краката й под масата.

— Двама мъже дойдоха в Стокхолм — продължи тя. — Отвлякоха Хектор, отведоха го в гората и го заплашиха. Насред целия този хаос се появи Йенс Вал, помниш ли го?

Ивон доби изненадан вид. Затърси в спомените си.

— Йенс Вал? Да, помня го… мисля. Йенс Вал — повтори си тихо. — Твоят приятел? Живееше някъде на архипелага, нали? Веднъж-два пъти е идвал тук на вечеря. Понякога ти отсядаше там, кога беше…

— Отдавна. Наближавах двайсет — отговори Софи.

Ивон си спомни… може би.

— И той просто се появи?

— Да, търсел хората на Хектор по друг въпрос. Йенс тръгна с нас. Намерихме Хектор, освободихме го. Там нещата за мен станаха критични. Знаех твърде много, бях видяла твърде много. Загазих.

— А полицията? Разказа ли им това?

Софи поклати глава.

— Не.

— Защо?

— Подслушваха ме.

— Кой?

— От полицията.

Ивон не я разбра.

— Цялата къща беше в бръмбари. Микрофони и камери следяха всяка наша стъпка. Полицайката се оказа корумпирана.

Рат изръмжа тихо изпод масата. Ивон му изшътка.

— Продължавай — подкани тя Софи.

— Злополуката с Алберт. Двама полицаи от шайката на Гунила го прегазиха.

Осакатяването на Алберт. Тежък удар за всички им.

— „Трастен“, ресторантът във „Васастан“ — продължи Софи. — Чете ли във вестниците?

Ивон кимна.

— Да — прошепна.

— Бях там. Умряха хора…

Спомените нахлуха в съзнанието й.

— Двамата с Хектор избягахме от Швеция. Отлетяхме за Малага, тръгнахме с кола към Марбея, към къщата на баща му. На магистралата ни нападнаха. Обстрелваха колата ни. Улучиха Хектор, той изпадна в кома. В същия момент са убили и баща му в дома му. Беше приведен в действие план за спешни случаи. Преместиха Хектор в обезопасена къща в планината. Там се грижеха за него. Аз останах. Не можех да се прибера в Швеция, полицаите щяха да ме убият.

Пръстите на Ивон потъркваха ключицата й, погледът й не се вдигаше от пода. Софи продължи:

— Групата на корумпираните полицаи се разпадна… Някои от тях умряха, други изчезнаха безследно. Изведнъж се оказа, че мога да се прибера вкъщи при Алберт. Ти разбираше, че има нещо още по-гнило. Но не каза нищо. Мълчеше и…

Ивон залитна, все едно беше повял вятър, хвана се за едното ухо.

— Трябва да седна — прошепна.

Софи скочи на крака, хвана майка си под ръка. Ивон се чувстваше безсилна и уязвима. Дъщеря й й помогна да седне на кухненския стол. Наля вода, остави чашата пред майка си, седна срещу нея.

— Спирам, мамо.

Ивон пребледня, отпи глътка вода, поклати глава.

— Не, продължавай — каза. — Искам да знам.

Еди Буман беше проследил таксито на Софи до Юршхолм. Тя беше влязла в къщата. Той се прокрадна, видя я в кухнята с някаква възрастна жена, вероятно майка й. Храстите го прикриваха, докато приближаваше къщата. Кухненският прозорец се оказа открехнат. Еди долепи гръб до стената малко встрани от прозореца, помъчи се да чуе какво си говорят Софи и майка й. Долови отделни фрагменти. Думите, които излизаха през кухненския прозорец, излитаха със слабия бриз, но няколко стигнаха до него. Той ги записа в телефона си.

Не знаеше коя е Софи Бринкман. Томи никога нищо не му казваше. В крайна сметка така може би беше по-добре; това опростяваше задачата. Знаеше едно — целта му беше Софи Бринкман и щеше да стане грозно.

Той записа всичко чуто. Изреченията добиха смисъл. От една безсмислица се оформи структура и макар да беше неточна и неясна, Еди Буман разбра, че Софи Бринкман е нагазила в лайната… от нещо голямо. Той разпозна имена като Хектор Гусман, познаваше полицайката, която разследваше Гусман и която умря, Гунила Страндберг, застреляна от колегата Ларш Винге. Знаеше и за ресторант „Трастен“, където беше станала кървава баня. Еди беше чел за всичко това във вестниците… Но нищо за нея… Софи Бринкман…

Ръцете върху кухненската маса, очите в празното пространство.

— Най-приближеният на Хектор, Арон — говореше Софи. — Не знаеше как да се държи с мен, докато Хектор лежеше в кома… Представлявах заплаха за него, за цялата организация, знаех твърде много. Ако не знаеше, че Хектор държи на мен, щеше да ме убие.

Софи гледаше с невиждащ поглед.

— Затова ме свърза с организацията. Принуди ме да работя за тях, да участвам. Така можеше да ме контролира.

Тя срещна очите на Ивон.

— Водех двоен живот, пътувах по света, въртях делата на Хектор, лъжех партньорите му и разправях, че всичко е наред. За да спася живота си и живота на Алберт. Всеки ден се молех Хектор да се оправи. Защото, ако той умреше, Арон щеше да ни убие. Нашият живот зависеше от умиращия Хектор.

Софи замълча. Природата отвън отново напомни за себе си. Косът запя от върха на един бор. Също и други птици. Едно време тя ги познаваше, баща й я беше научил… Но вече не помнеше.

— Би трябвало да е лесно — промърмори Софи.

— Кое? — попита Ивон.

— Това. Животът. В началото беше толкова просто.

Кучето Рат пак изръмжа, тих глух звук, който беше на път да премине в лай. Ивон пак го смълча с леко изшъткване.

— С повечето хора е така — отговори Ивон на твърдението на Софи. — И после става нещо друго.

И после става нещо друго… Думите отекнаха у Софи.

— Остарявам — продължи Ивон и се покашля. — С възрастта нещата се променят. Картини и спомени избеляват и едновременно с това стават по-ясни… Не мога да го опиша по друг начин.

Ивон присви очи към прозореца зад Софи.

— Вътре във всеки от нас има жертва — каза.

От това я заболя, Софи искаше да се защити. Ивон я изпревари:

— Знам какво ще кажеш, Софи, че жертвата е само в мен… Но твоят начин да се справиш, сама да се убеждаваш в противното, да се държиш, като че ли си освободена от това, понеже толкова ясно си го виждала в мен… И той не е правилен…

Софи взе да се замайва. Искаше да се опита да разбере.

— Ти беше друга преди — продължи Ивон.

— Преди кое?

— Преди баща ти да умре.

Софи чакаше.

— Беше весела, общителна, не спираше да приказваш, да задаваш въпроси… беше безстрашна. Отказваше да се научиш да си връзваш връзките… Нямаше време за такива занимания. Кипеше от живот, все носеше панталони. Прекарваше цялото си време с баща си… А аз ревнувах.

Софи вдигна очи към Ивон.

— Мен и татко?

Ивон поклати глава.

— Не, завиждах, че си свободна, че знаеш как да бъдеш свободна… Когато Йеорг умря, ти се затвори в себе си. Създаде си черупка, защита. Цената беше висока. Свободата остана отвън.

Ивон хвана чашата с вода, придърпа я към себе си, погледна в нея.

— И при неговата загуба аз не ти помогнах — продължи тя. — Бях заета със собствената си мъка и неспособност да се справя с живота… Тогава унищожих много. А ти се затвори още повече…

Нещо започваше да придобива очертания, Софи слушаше.

— Когато Давид се разболя — продължи Ивон.

Давид. Нейният съпруг, бащата на Алберт.

— Ти отново се затвори, може би по навик. Той се нуждаеше от теб.

— Той си имаше друга — прекъсна я Софи.

Ивон кимна.

— Знам… И знам колко те заболя… Но не тогава, Софи, вече не.

— Той получи всичката помощ, от която имаше нужда — възрази Софи.

Ивон я изгледа, поклати глава, прошепна:

— Не е вярно.

У нея се събуди неприятно усещане. Ивон продължи:

— Ти го наказа с мълчание, когато той се опита да помоли за прошка, опита да се приближи.

Софи се обгърна с ръце.

— Какво искаш, мамо?

— И после Давид умря, стана бързо, той просто се предаде пред болестта и си отиде. Ти не изглеждаше подготвена за това. Справяше се, грижеше се, въртеше домакинството, гледаше Алберт. Но през цялото време скрита в черупката си, не допускаше никого, беше тиха, студена. Бореше се храбро да не допускаш грешки, външно… Нещо като емоционално алиби. Но страдаше ужасно, не допускаше нищо и никого.

Софи беше отпуснала ръце, гледаше дланите в скута си. Беше ги стиснала.

— Ежедневието се върна — каза Ивон. — И всичко тъжно и трагично изтече в някакво непрогледно небитие. Чувството за вина така и не те напусна, нищо че смяташе, че е невидимо. Аз го виждах… Виждам го и днес.

Софи политна назад. Внезапно й прилоша.

— Никога не съм го обичала — каза, без да се замисли. — Исках живота, който можеше да ми предложи, и въпреки това се направих на жертва, когато той потърси другаде любовта, която аз не му давах… Лъжа Алберт, взимам грешни решения, излагам другите на опасност, за да предпазя себе си. Себична съм… Лоша съм…

Тя погледна майка си.

— Всички хора са такива — каза Ивон. — И добри, и лоши.

Нещо у Софи се поотпусна.

— Може би трябва да им отговориш — продължи Ивон. — На твоите по-тъмни страни, онези, които наричаш лоши. Позволи на раните ти да кървят. Възползвай се от това, сега, когато — смятам — ти е най-необходимо.

Ивон погледна Софи в очите, продължи:

— Миналото е минало… Мъртво е. Това пред нас не съществува. Само настоящето. Обичам те, Софи. Гордея се с теб. Това те е превърнало в истински човек, макар ти самата да не го виждаш. Животът ти е станал точно какъвто не си очаквала. Но ти си тук… Алберт е тук… Вие сте заедно, всичко ще се нареди…

Софи с лакти на масата, глава върху дланите, се взираше в земята. Пет секунди, десет…

— Мамо — прошепна със свито гърло.

— Миличка — извика Ивон с отчаяние и разбито сърце и се отпусна до Софи на голямата пейка, прегърна я силно.

Дълго седяха така, накрая майка й я целуна по бузата, леко я потупа, изправи се и излезе от кухнята.

Софи слушаше отдалечаващите се стъпки. Времето летеше. Мислите се вихреха в съзнанието, докато навън падаше лекият летен здрач. Софи се качи по стълбите, влезе в някогашната си стая. В миналото. Малката баня, която в тийнейджърските й години беше запазена само за нея, все още си беше със старите тапети „Лора Ашли“.

Тя си изми зъбите, преоблече се до леглото, огледа се в голямото огледало с рамка от черешово дърво, обърна се настрани — белег долу вляво на гърба й. Там беше забил Арон ножа си при опита си да я убие в Ютландия през зимата.

Софи се плъзна в чистите чаршафи, груби след гладенето. Хладни и свежи, ухаеха на лавандула точно както в детството й.

Тя лежа дълго в полумрака с отворени очи, докато осмисляше думите на Ивон.

Еди Буман стоеше в сумрака в градината на Ивон и гледаше към спалнята, където Софи току-що беше спуснала завесите.

Беше записал в телефона си всичко, което успя да чуе от разговора между Софи и майка й. Разпиляно и неподредено. Имена, събития… Беше нещо голямо. Но оставаше неясно. Той не можеше да схване цялостната картина.

Дали трябваше да предаде това на Томи? Или пък Томи вече знаеше всичко? Затова ли я преследваше?

Еди се запъти към колата и вдигна телефона до ухото си.

Томи отговори след третия сигнал.

— Намира се в къща в Юршхолм. Ще преспи тук — прошепна Еди.

— С кого се срещна?

— С майка си, предполагам.

— За какво говориха?

Еди се поколеба… Не, всичко, което беше научил, го правеше опасен за Томи. Нямаше да му каже нищо. Просто щеше да прави каквото го накара Томи… И после щеше да си продължи живота… Една задача, така беше казал Томи. Една-единствена задача…

— Само видях, че са в кухнята и приказват — отговори Еди. — Не можех да се приближа, не чух нищо.

Еди седна в колата, извади колта от кобура под якето си, отвори жабката. Там беше служебното му оръжие.

— И сега е отишла да си легне?

Еди размени оръжията — прибра стария полуавтоматичен пистолет под документите на колата и постави служебния в кобура и го закопча.

— Да, така изглежда.

— Прибирай се у вас и утре сутрин, като се събуди, да си там — нареди Томи и затвори.

На магистралата обратно към града Еди отвори прозореца с надеждата хладният вечерен въздух да пропъди обърканите му мисли и чувства.

Еди Буман беше израснал в различни приемни домове, където ядеше бой, и още в ранните си тийнейджърски години стана хулиган. Футболните мачове струваха и време, и много пари, затова той отиваше на стадиона след последния съдийски сигнал, за да може направо да се включи в тупаника. Понякога през уикендите се срещаше със свои себеподобни и заедно наритваха в главата случайни минувачи по парковете. Това му действаше успокоително, насилието беше като лекарство. Но побоите не стигаха. Влезе в армията. Замина за Мазари Шариф в Афганистан да стреля по талибаните със своя Ак 5. Те отвръщаха на огъня с „Калашников“ и гранатомет. Еди се прикриваше, засъхнала кал се пръскаше над главата му. Наслаждаваше се на всеки миг.

Докато беше в отпуск в Швеция, се запозна с едно момиче, Аника. Руса, къдрокоса, с очи като на кошута, далеч по-висока категория от него. Еди се укроти, напусна армията, обеща да престане с безсмисленото насилие. Започна да патрулира града нощем в светлоотразителна жилетка и да се прави на социално отговорен.

Аника намекна, че иска да се задомят и да си родят деца. Започнаха да спят заедно само в определени часове. Аника взе да дава идеи за работа и образование на Еди. Накрая се спряха на обучение за общинска охрана заедно с група безпомощни дебелаци. Там той се отличи, особено в справянето с нарушители на обществения ред. Един от преподавателите беше ченге и смяташе, че Еди трябва да кандидатства в полицейската академия. Еди последва съвета му, приеха го и там също се прояви добре.

Първия ден с патлака в колана, по дяволите, как само му харесваше да го държи в ръка. Черен, лъскав, приятно тежък. Боже, как му беше липсвало да носи оръжие… Еди караше патрулка и се занимаваше с повръщащи пияници. Справяше се добре в напечени ситуации. Удряше, когато можеше. Колегите се радваха той да е до тях.

Така и не се получи, Аника не наду корема. Според лекаря проблемът беше в Еди. Аника сложи край, студено и безчовечно. Можем да си останем приятели, заяви със зле престорена тъга и го прегърна на сбогуване в антрето.

Грижи се за себе си, мили…

След като връзката отиде по дяволите, Еди се оказа засмукан в емоционален водовъртеж. Лечението можеше да бъде само едно. Насилие… да излезе и да се бие. Така и постъпи. Преби до смърт някакъв нещастник в парка. Рикард Егнел, русоляво двайсетина годишно момче от северните предградия. Горкият Егнел търсеше малко вълнение, искаше да се ступа с някого. Само че попадна на грешния човек в грешния момент на грешното място. Срещна бесния и наранен Еди Буман… Краткият живот на Рикард Егнел приключи в онзи ден.

Еди видя снимката му във вестниците скоро след това. Безсмисленото насилие.

Това беше едно от малкото сензационни заглавия, които се оказваха абсолютно верни.

Еди приспа съвестта си, разчиташе на потискане на спомените и отричане. Не се е случило… Времето минаваше, Еди напредваше в професията, стана инспектор. След няколко години вече можеше да се отпусне, убеди се, че ще му се размине.

Но един ден, преди три месеца, на вратата му се почука. Томи Янсон, голяма клечка от Криминална, стоеше на коридора с прошарените си мустаци. Каза, че знае как Еди хладнокръвно е пречукал едно момче; разполагал и с доказателства. Поиска от Еди незабавно да започне да работи за него. Да прави каквото му нареди и да не задава въпроси. Ако Еди си отворел устата, Томи щял да се погрижи да го хвърлят в затвора за убийството и там да го таковат отзад, денем и нощем, в продължение на осемнайсет години строг режим.

9

(Стокхолм/Прага)

Софи беше забелязала автомобила нагоре по пътя още докато вървеше към таксито пред къщата на Ивон рано сутринта. В момента той спазваше известна дистанция. Сребристо волво, мъж зад волана. Тя го мярна неведнъж по пътя за летището.

След като влезе в терминал 2, тя зачака мъжа. Той я търсеше сред множеството.

Софи пристъпи към него изотзад.

— Извинете — промърмори.

Той се обърна. Къса коса, широки рамене, сравнително висок.

Софи вдигна мобилния си телефон пред лицето му, снима го, обърна се и тръгна към паспортния контрол. Той не я последва.

Тя носеше три паспорта в чантата си. Два фалшиви, един истински. Използва един от фалшивите. Качи се на самолет за Франкфурт, извади телефона си, погледна снимката на мъжа. Около трийсетгодишен. Лицето квадратно по приятен начин. Устата широка, устните почти пълни. Но той правеше впечатление и за невидимост. Безинтересната прическа… Все едно искаше да се скрие в безличността… незабележимостта. Очите — светлосини на границата със светлосиви. Направо хубави.

Беше човек на Томи. Полицай или престъпник. Или и двете — като самия Томи. Софи отново се вгледа в очите му. Беше виждала зли очи, обикновено бяха празни. Но тези бяха различни… Тя се опита да състави цялостна картина. С вътрешния си поглед виждаше, че мъжът на снимката е нещастен, самотен… и опасен.

Изпрати снимката на телефона на Майлс.

Самолетът кацна във Франкфурт, Софи мина през митницата, излезе от терминала, море от бежови таксита. Зави по тротоара и пак влезе, насочи се към залата за заминаващи. Мина през проверката с другия фалшив паспорт. Качи се на директния полет на „Луфтханза“ до Прага.

Майлс я чакаше с автомобил. Дисплеят под един часовник показваше, че температурата е двайсет и осем градуса. Софи се качи до него в колата. Дълбока въздишка.

— Здравей — поздрави го тя.

— Здравей — отвърна Майлс, подкара колата, като държеше цигарата си през отворения прозорец. — Какъв беше той?

Какъв беше той, забеляза Софи. Не какво каза той.

— Беше няколко неща едновременно — отговори му.

— В смисъл? — Сега цигарата стърчеше от устата.

— В началото се правеше, че не разбира. Като му стана ясно, че държим всичко под контрол, сякаш едва ли не се отпусна.

— Угризения? — поиска да знае Майлс.

Майлс Ингмаршон… Тази работа с Томи за него беше лична.

— Не — въздъхна тя. — Никакви угризения.

— Мъжът на снимката — проговори Майлс след малко.

— Да?

— Познат ми беше отнякъде. Разрових се в полицейския регистър. Казва се Еди Буман. Започнал като патрулен полицай, станал инспектор.

— А сега?

— Не знам. Но сигурно е човек на Томи — отвърна Майлс.

Оставиха колата в Прага 6. Метро и после трамвай до Мала Страна. Пражкият замък горе на хълма през мръсния, огрян от слънцето прозорец на трамвая, докато със стържене минаваха над реката.

— Алберт? — попита тя.

— Окей — прошепна Майлс.

— В смисъл? — настоя тя.

— Пълен е с енергия — поясни Майлс. — Това му се отразява добре. Дето не се отказваме. И че той може да участва.

Слязоха няколко спирки предварително, тръгнаха пеш по „Уйест“ към площада при Карловия мост, „Малостранске намести“.

— А зад това? — попита тя.

— Нищо особено. Той се пригажда. Нали го познаваш.

Тя го погледна. Майлс продължи:

— Той е напълно нормален, Софи.

— Какво те прави нормален? — запита се тя.

Майлс се замисли.

— Той вика и аплодира, когато гледаме футбол. Надприказва ме във всеки спор. Има самоуважение… Алберт е окей.

Той се обърна към нея:

— А ти как се чувстваш?

Тя не отговори.

Ядяха заедно в кухнята. Софи гледаше другите около масата: Алберт, Майлс, Сана и Михаил.

— Мрачен тип е Томи Янсон — започна тя тихо.

Софи описа срещата си с Томи. Всички слушаха. След като приключи, настъпи мълчание. Може би трябваше да вдигнат наздравица, да празнуват задействането на плана, да се радват, че дотук всичко върви добре. Но мислите им бяха другаде, безопасността им беше под въпрос, тези вечери, тихият живот в Прага, към който всички бяха привикнали, клонеше към края си. Всичко отново ставаше несигурно. Никой не каза нищо… Освен Михаил.

— Няма да се получи както си мислите или се надявате. — Гласът му беше глух.

Всички около масата се обърнаха към него. Той заемаше значителна част от стаята. Висок, широк, самоуверен. Глътна си залъка, избърса си ръцете в салфетката и продължи:

— Полицаят… Томи ще се нахвърли върху нас веднага щом му се удаде възможност. Той планира, търси, чака. Същото ще стане и с Хектор, ако и когато го открием или те открият нас. И нищо няма да мине както го очакваме.

Михаил Асмаров, ветеран от войната в Афганистан и чеченската война. Те го бяха белязали.

— Ще ни нападнат с всичко, с което разполагат… ще стане жестоко и мръсно. Ще бъде сериозно.

Но точно сега на никого не му се слушаха истините му.

— Ние сме подготвени — обади се Софи в опит да му затвори устата.

Михаил поклати глава.

— Никой не е.

— Имаме план, поне засега всичко върви по него — възрази тя.

— Придържането към плана е по-скоро късмет, отколкото нечия заслуга — скастри я Михаил.

Прибори по порцелан.

— Важното е, че върви — намеси се Майлс. — Мина по план. Можем да си позволим да си поотдъхнем, Михаил. Имаме нужда от почивка.

Михаил спря очите си върху всяко лице.

— Няма нужда да ви го обяснявам — продължи. — Всички сте преживели тежки ситуации. И нито един от вас не е бил подготвен. Нали?

— Аз съм подготвен — продума Алберт след малко.

Михаил сви рамене.

— Окей, Алберт е подготвен. — Михаил продължи да яде.

Можеха да се поусмихнат, но никой не го направи.

Майлс лежеше в леглото и четеше списание за платноходки. Сана си сваляше грима в банята; вратата беше отворена.

— Защо говори така? — попита.

Майлс разлистваше списанието.

— Кой?

— Михаил.

Той я погледна; тя си бършеше очите с памучен тампон.

— Защото не иска да забравяме колко е сериозно.

— Разбирам го, но ни развали настроението.

— Вярно — промърмори Майлс и обърна на следващата страница. Бяла като слонова кост яхта от 1922 година, реновирана в първоначалния си вид.

— Ами Софи? — попита Сана с по-тих глас.

Ами Софи, помисли си Майлс. Софи Бринкман беше сложна личност… Дистанцирана и недостъпна. Понякога спокойна, разумна и решителна, но винаги стегната и целенасочена. Водена от вътрешна сила, която сякаш никога не пресъхваше. Но на летището бе посрещнал една друга Софи…

— Майлс? — подкани го гласът на Сана откъм банята.

Тя стоеше приведена, гледаше го, цялото й лице беше в сапун.

— Да, чувам те — отговори той. — Неспокойна е… И ти ли забеляза?

Сана завъртя крана. Изми си лицето със студена вода и после я спря.

— Да, и се чудя какъв вид тревога е.

Майлс обърна страницата, реклами, обърна на следващата. Моторни лодки, продължи да прелиства.

— Различни видове ли има? — учуди се той.

— Дали е същата, която и ние чувстваме?

— А ние каква чувстваме?

Тя стоеше облегната на рамката на вратата, бършеше си лицето с хавлия.

— Каквото и да казва Михаил — отвърна Сана, — не мисля, че който и да било от нас очаква успехите да продължат все така.

— Защо не?

— Заради равновесието във вселената — усмихна се тя с хавлията в ръка. — Трябва да има противотежест. И това ме безпокои… Дали и нейната тревога е такава?

Майлс затвори списанието.

— Не — съгласи се. — Не това я тревожи.

— Тогава е заради Алберт?

— Да — потвърди Майлс. — Заради Алберт е.

Още при пристигането в Прага Майлс и Сана незабавно се сближиха с Алберт. Младо момче, приковано на количка, целият му живот се беше преобърнал с главата надолу. Бяха го отвлекли, заплашвали, беше преживял повече гадости, отколкото би могъл да изтърпи. Майлс и Сана осъзнаха, че могат да направят нещо за него. Намесиха се, започнаха да играят важна роля. Отделяха му време, обсъждаха образованието му, учеха заедно. Отношенията им бяха съвсем естествени. Те намериха начин да създадат нещо като нормалност в ежедневието му. Софи не казваше нищо. Майлс и Сана разбираха, че чувствата й са противоречиви. Отчасти признателност за онова, което правеха за Алберт, но също и известна ревност, че тя не участваше, че не можеше да се справи сама, собствената му майка. Алберт подхранваше угризенията й непрекъснато.

— Е? — настоя Сана.

— Според мен тя усеща, че действителността я застига. Колкото по-отблизо дишаме във врата на Томи и Хектор, толкова повече приближава моментът, в който тя трябва да признае на Алберт истината за Йенс и Лотар.

Сана изгаси лампата в банята с дясната ръка, направи няколкото крачки до леглото, прескочи Майлс, за да стигне своята половина. Както винаги, ухаеше на лятна поляна.

— А той как ли ще го приеме? — попита тя и придърпа завивката.

— Зле — отвърна Майлс. — Като всички нас.

— Ние ще трябва да му помогнем. Тя няма да може.

— Трябва да помогнем и на двама им — поправи я той.

— Защо просто не му каже истината?

— Защото не може.

— Защо?

— Това е големият въпрос.

Сана се завъртя настрани, погледът й се зарея из стаята.

— Приятно ми е да го виждам толкова весел и жизнерадостен — промълви.

Майлс остави списанието.

Сана се притисна до него.

— И на мен — рече той.

10

(Стокхолм)

Голите и мъртвите. Посещаваха Томи нощем, говореха му. Никога не разбираше думите им. Тази нощ също не направи изключение. Всички дойдоха. Колегите, които уби. Лутаха се из стаята, говореха и нарушаваха съня му. В три часа вече беше напълно разсънен и зяпаше в тавана.

Томи слезе гол по стълбите към дневната. Скротумът му — по-дълъг от пенис. Винаги е бил така.

На долния етаж — тихо като в гробница, чисто като в болница. Моника би се гордяла…

Тя го изгледа от снимката на бюрото, когато той мина покрай нея. Семейната фотография. Онази в златната рамка, която им направи професионален фотограф в студио. Моника, Томи и момичетата, Ванеса и Емели. Преди много години. Томи по-слаб, по-млад, с по-ясен поглед… изправен гръб, скъпа риза под скъпия пуловер. Момичетата щастливи, Моника грейнала като слънце… През зимата Моника се самоуби до кухненската маса. Дъщерите живееха на север при леля си и онзи кръгъл идиот, мъжа й. Томи нямаше никакъв контакт с тях, освен че им прати пари за Коледа и рождените дни. Те така и не му се обадиха. Липсваха му ужасно; въпреки способността му да не чувства нищо.

Той взе куфарчето си от антрето. Още едно стълбище надолу, под нивото на земята; до избата имаше заключена врата. Томи извади верижката, която винаги носеше около шията си. На нея висеше ключ. Отключи и влезе, запали голата крушка, която висеше от тавана. Бледа светлина огря тесния кабинет.

Рафтове по стените, превити под тежестта на папките. Компютър с директна връзка с всички полицейски сървъри. Принтер, шредер, копирна машина. Сивият шкаф за документи, сбутан в единия ъгъл. Но въпреки изобилието от предмети в малкото пространство — тук също безупречна чистота.

Изкуствената кожа — студена под голата му кожа, когато седна на офис стола.

Папките… две от тях изпъкваха, на Софи Бринкман и Майлс Ингмаршон. Пълни с цялата информация, с която разполагаше за тях… Близки и далечни роднини, приятели, предишни работи, предишни жилища, характер, особености, всичко, което може да му хрумне на човек, старателно събрано в търсене на най-малък намек къде може да се крият.

Шкафът за документи…

И там информация. Но тя се отнасяше единствено за ченгета, които би могъл да използва. Всичките — побойници от различни части на страната. Там Томи беше открил и онзи задник Еди Буман. Беше ги проверил до един. Най-често не изникваше нищо — малко изневери, малко дрога, малко финансови гадории и доста насилие, нищо впечатляващо. Но Еди Буман… Томи беше разкрил убийство. Това вече беше нещо.

Проверявай всичко… беше научил това още в началото на кариерата си.

Не оставяй никакви дигитални следи… беше научил това в края на кариерата си.

Папките, шкафът с документи. Те бяха причината той да е едни гърди пред всички. Основната заслуга беше на мъртвите. Те го тормозеха и го измъкваха от кревата преди първи петли. Това даваше на Томи много ценни допълнителни часове, които да го държат крачка пред всички шибани гадини, които биха могли да му пъхнат прът в колелото.

Оставаха само Софи и Майлс… И след това щеше да бъде свободен.

Томи отвори куфарчето и извади вързопа хартия, който получи от Софи Бринкман, хвърли един поглед на страниците, докато ги пускаше в шредера.

Беше толкова близо до нея. Кучката Бринкман… Стигаше само да се протегне, щеше да сложи край още тогава.

Майлс Ингмаршон, Софи Бринкман… Като някаква тъпа шега. Злоба и огорчение се процедиха в съзнанието му, плъзнаха надолу по гръбнака, прободоха го. Той се поизправи на стола.

Трябваше да се погрижи и за двама им, при това едновременно. Криеха се някъде заедно… Така щяха и да умрат. Така го планираше.

Документите станаха на парчета. А сега беше време да се залови за работа.

С очилата за четене на носа Томи отвори бележника, прочете информацията, която получи от Еди Буман.

Томи защрака по клавиатурата, провери всички полети от „Арланда“ във времевите рамки, които му даде Еди след проследяването на Софи до летището. Нямаше как Томи да го бива в тези неща, компютрите… не беше от това поколение. Само че го биваше, при това много; държеше го в пълна тайна… За пред хората се правеше на тъп и безнадеждно старомоден за компютри и телефони. Преди половин година реши да спре пиенето. Вместо това се превърна в перфекционист. Това се оказа неговото спасение… Да държи всичко под контрол. Съзнаваше, че ако иска да оцелее, трябва да прави всичко сам. Започна да се учи на нови умения. В крайна сметка не се оказа толкова трудно.

Софи отишла на терминал 2, поне според Еди. Късмет за тях. Две беше по-новият и по-малко натовареният от двата международни терминала на летището. Полетите в рамките, които Еди му даде, бяха само четири. От другия международен терминал, пет, по същото време бяха излетели петнайсет самолета.

Томи прочете на екрана полетите от терминал 2. Хелзинки, Париж, Франкфурт и Амстердам.

Той се почеса по носа, изпрати запитване за паспорта на Софи Бринкман за всички четири полета на Кони Клинг от гранична полиция на „Арланда“. Кони трябваше да провери списъка с пътниците лично, никой друг. Тя обичаше работата си, изпитваше ужас от терористи, беше расистка, националистка и с лека ръка отпращаше бежанците.

Томи заключи кабинета и се качи по тясното стълбище до кухнята.

Хладилникът светеше в светлосиньо, когато той отвори вратата. Нямаше да е зле да закуси… Само дето имаше само месо — говежда пържола, голяма колкото капак на тоалетна чиния. И картофи с лук, които беше запазил от вчера… И соса — само колко пъти го опита, докато остана доволен. Поддържаше контакт с онзи японец с кулинарния блог, умееше да готви… Томи уважаваше такива хора.

Опече пържолата в твърде много масло. Тя църцореше, докато отвън стана доста привлекателна. Добави картофите и лука, разбърка…

Томи наряза месото, потече рядък червен сос. Месото имаше вкус на гора, кръв, страх и плячка. Той дъвчеше и мислеше за бъдещето. Майлс и Софи щяха да умрат. Томи щеше да остане полицейски шеф още малко, щеше да си намери нова жена, да излезе в ранна пенсия, да се премести в Испания и пак да започне да пие.

Телефонът до него завибрира. Кони Клинг.

Томи вдигна с пълна уста.

— Кони?

— Няма Бринкман на полетите, които ми даде — съобщи тя.

Томи хвърли едно око на часовника над вратата. Четири без десет сутринта.

— И сега ли работиш, Кони?

— Да, дежурна съм.

— Можеш ли да проследиш откъде е дошла?

— Вече пробвах. Нищо.

— Искам списъците — преглътна Томи.

— Писмено позволение от прокурор и ти ги пускам.

Газираната минерална вода, която Томи си наля в чашата, изсъска.

— Ще го уредим при предварителното разследване, още не искам да намесвам прокурори — отвърна Томи авторитетно.

Кони Клинг от гранична полиция промърмори едно „сори“.

— Мислех, че си креативна личност, Кони.

— Такава съм — отвърна Кони.

Томи опита соса с върха на ножа. Перфектен. Vive la Japan.

— Е, тогава какво мога да направя за теб, креативна Кони? — Той натопи вилицата с месото в соса и я пъхна в уста.

— Моето момче — отговори Кони. — Иска да си изкара стажа в Криминална, да участва в разследвания на убийства, или пък в Техническия, но тогава само в огледи на местопрестъпления.

— Това момче знае какво иска. — Томи сдъвка залъка си и вдиша сутрешния въздух.

— Е, можеш ли да ми помогнеш с това, Томи?

— Криминална никога не взима ученици. Нито пък Техническият, доколкото знам.

— Но на теб не ти пука за тези неща, нали Томи Янсон?

— Вярно е.

— Тук съм още няколко часа, после излизам в почивка — продължи Кони. — Ще оставя кабинета си отключен. Ако искаш?

— Окей, ще видя какво мога да направя със стажа на момчето ти.

— Не е достатъчно.

— Ще се погрижа — поправи се Томи.

— Благодаря — отвърна Кони Клинг.

— Но искам да продължиш да ми помагаш, Кони.

— С какво?

— Със следенето на пасажерите, ако намеря каквото търся.

— Окей…

Томи затвори. Лапаше големи залъци, дишаше през носа.

Движението беше спокойно, когато в ранната сутрин Томи Янсон излезе на Е4 в северна посока. Отиде до кабинета на Кони Клинг, вратата беше открехната, щорите спуснати.

На бюрото в спретнати купчинки бяха подредени документи. За секунда погледът на Томи падна върху снимка в рамка — пъпчивият син на Кони с оглупял от тийнейджърските хормони поглед. Пълен нещастник.

Той взе да рови из книжата, накрая намери каквото търсеше. Извади списъците на пътниците и ги снима един по един с телефона си.

В кабинета в избата в собствения си дом Томи прочете списъците. Четири полета, близо шестстотин имена — малки имена, фамилии и номера на паспорти. Беше напрягащо. Не откри нищо, което да изпъква сред другите. Зае се с монотонната работа да пуска в регистъра номерата на паспортите на всяка една жена от списъците. Всички изглеждаха редовни… освен един, базата данни не го откриваше… Номерът беше сгрешен, не съответстваше на името…

Изпълни го вълнение, това вече му харесваше. Точно това — да бъде умно ченге, да успява…

Томи изпрати номера като есемес до Кони Клинг.

Проследи го, моето момиче.

Той се облегна назад на стола и сплете пръсти на тила си. Къде е отишла, по дяволите?

Томи се обърна към лавицата, прокара пръст по гърбовете на папките, пъхна показалец над тази на Майлс, издърпа я.

Препрочете всичко още веднъж, вече не помнеше за кой ли път.

Майлс Ингмаршон. Мързеливо и посредствено ченге, което прекара основна част от кариерата си зад бюро в Икономически престъпления. Но Майлс и Софи бяха събрали изключително сериозни материали за Томи. А това не може да стане къде да е и как да е. Значи, имаха достъп до специализирани бази данни…

Той обърна страницата. Само суха информация, нищо интересно, Томи затвори папката с трясък.

Докато се качваше по тясното стълбище, телефонът му изпиука. Съобщение от Кони Клинг.

Франкфурт, пишеше на дисплея.

Нищо в информацията за нея и Майлс не ги свързваше с Франкфурт и изобщо с Германия, в това беше сигурен. Може би се бе озовала там случайно. Томи претегли телефона в ръка. Възможно скривалище, защо не? Той продължи нагоре по стълбите. Нещо му хрумна. Отново се спря. Някаква смътна идея. Майлс…

Томи се обърна и се върна в избата… пак.

Извади папката на Майлс… пак.

Томи четеше. Търсеше информацията, около която се въртеше неоформената му мисъл… Натъкна се на текст, който привлече вниманието му…

Майлс Ингмаршон е минал полицейското си образование над трийсетгодишна възраст… С какво се е занимавал дотогава? Томи се замисли, устните му се движеха беззвучно. Нещо си проправяше път до повърхността на съзнанието му. Какво му беше казал Майлс преди много време?

Дипломат… да, дипломат към Външно.

Това беше изненадало Томи… Защо му е на един дипломат да става ченге?

Мислите продължиха да се носят из ума на Томи.

Цялото семейство на Майлс Ингмаршон били дипломати от кариерата, така му беше разправил Майлс… дядото, бащата, братът, съпругата на брата… самият Майлс.

Дипломати, това изобщо работа ли е, дяволите да ги вземат? Седят си във Външно министерство или по посолствата, пият питиета и… Там имаха достъп до бази данни, разузнавателна информация, всичко! Естествено, Майлс се беше намърдал в някое посолство.

Франкфурт — там, разбира се, няма посолства. Значи, от там тя е продължила пътя си. Накъде?

Той се обади на Кони.

— Във Франкфурт ли свършва информацията за нея?

— Да.

— Продължи търсенето оттам. Или на името на Бринкман, или с фалшив паспорт. Изпрати по по-широки канали. Търси. Не ми пука как. Искам отговор.

Четири часа по-късно, докато Томи се бавеше в задръстванията на път за полицейското управление, Кони Клинг се обади:

— Пътничка с непроследим номер на паспорта се е качила на самолет от Франкфурт до Прага в тези времеви рамки.

11

(Северният Атлантически океан)

Същински град. Круизният кораб беше огромен. С търговска улица, театри, киносалони, ресторанти, барове, плувни басейни, казино, спа и изобщо всичко, което можеш да срещнеш по света.

Горман беше впечатлен. Въртеше глава ту наляво, ту надясно, докато вървяха към каютата.

Тя гледаше към морето; две легла, малка баня, балкон. Йенс остави чантата си на по-близкото до изхода легло. Горман също остави чантата си там, хвърли тази на Йенс на земята. Би постъпил по същия начин и ако Йенс беше избрал другото легло. Кевин Горман невъзмутимо си смъкна гащите, отлепи един пакет, хванат с тиксо под оная му работа, като нададе вик от болка.

Пакетът беше увит в найлон, три на три сантиметра, пълен с кокаин. Кевин Горман го продупчи с джобно ножче, взе твърде голямо количество, постави го на пейката под телевизора. Припряно оформи с острието три паралелни линии. Дебели и високи. Без да го е грижа, че панталоните и гащите му още са около глезените, вдиша и трите общо за четири секунди.

Йенс наблюдаваше трагичната картина, докато Горман отмяташе глава назад. Ръмжеше от удоволствие, боксираше се с въздуха, масажираше си носа.

Вдигна твърде малките си слипове, изрита панталона и със стенания се просна на леглото. Дистанционното в ръка, телевизорът включен. Кокаинът започна да действа. Горман превключваше бясно каналите, възприемаше всичко като изключително бърз компютър, смееше се на рисуваните филми, показа среден пръст на метеоролога на Си Ен Ен и по някаква причина застреля с палец три пъти в лицето председателя на Европейската комисия Жан-Клод Юнкер. Това беше естественото състояние на Горман. Друсан, нахален, странен и нервен.

Търкаше си носа с цяла длан.

— Отиваме да разгледаме кораба — заповяда, скочи от леглото, обу си панталоните. Всичко ставаше бързо, всичко беше просто импулс.

Кевин Горман вероятно — в крайна сметка — беше последният човек на света, с когото Йенс искаше да бъде. Най-най-най-последният; от близо седемте милиарда души на света Кевин беше последен… Може би затова беше такъв — защото някъде дълбоко в себе си съзнаваше, че е най-безполезният човек изобщо, че е на дъното на целия човешки род.

Йенс искаше да го убие. С цялото си сърце. Всеки ден, всяка секунда, особено пък сега. Да го усмърти, бързо и безцеремонно, без капка милост. Да отвори вратата към балкона и да го хвърли през борда, в морето… храна за рибите. Приятна мисъл…

Но Йенс се подчиняваше на Горман, винаги. Най-малката грешна стъпка и Лотар щеше да плати с живота си.

Тръгнаха да обикалят кораба. В един бар Горман намери някаква крастава курва, Розита от Пуерто Рико. Черпи я с шампанско, каза й, че е бизнесмен, изпълнителен директор, Йенс бил обикновен служител…

Розита и Горман се надрусаха. Той повлече и нея, и Йенс към стаята. Взеха още кокаин и почнаха да се чукат без срам в леглото на Горман.

Йенс не можеше да стои там, отвори балконската врата.

— Къде си мислиш, че отиваш, бе? — изкрещя Горман задавено, както беше коленичил върху леглото. Курвата му държеше оная работа в ръка. Тя също зяпаше Йенс.

Йенс излезе на балкона и затвори след себе си.

— На тебе говоря! — изрева Горман откъм каютата. Но курвата все пак се оказа по-важна. Кевин Горман взе да пъшка.

Йенс се облегна на перилата, загледа морето. По време на затворничеството си при Игнасио той нямаше възможност да се свърже с външния свят. Не можеше да се обади по телефона, да седне пред компютър, дори да прати писмо. Горман не го изпускаше от поглед и за миг. И макар че беше друсан идиот, Горман беше като пиявица, не оставяше на Йенс най-малък шанс за няколко секунди личен живот.

Морето беше спокойно. Предсмъртното зарево на слънцето на хоризонта. Беше мъчително никога да не остава сам. И сега, в този кратък миг, в който остана насаме със себе си, изпитваше единствено огромна празнота. И нямаше ни най-малка представа какво да прави с нея.

Йенс наведе глава, загледа се в обувките си. Всичко беше пропито с тъга. Навярно точно това представляваше празнотата — стара потискана тъга, скрита някъде в него, винаги активна, слепена с неговата личност. Искаше да диша, искаше да се проветри… Но Йенс я задушаваше, непрекъснато, без спиране…

Розита се хилеше в каютата. Горман също.

Йенс гледаше морето. До ушите му стигаха звуци от един друг свят. Един по-топъл свят, до който той нямаше достъп. Музика, празненства, семейства. Хора, които бяха заедно, защото така искаха… Йенс копнееше за Софи. Искаше да е с нея. Искаше да се махне оттук… Да вземе Лотар и да изчезне от този безсмислен ад. Но това беше неговата участ. Да бъде надзираван, да разнася дрога по света, докато рано или късно стане ненужен… И след това щеше да умре. Лотар също…

Може би Йенс трябваше да отиде при Горман и курвата и да се надруса до смърт. Наркотиците имаха убийствен ефект върху него. Преди много време беше пробвал. Опитът завърши със сърдечен арест. Приключи купона твърде бързо, такъв си беше. Никога задоволен… Но тогава, в един кратък миг, се беше чувствал напълно безгрижен, това помнеше.

В днешно време Йенс се придържаше към кафето, то поне му понасяше. Понякога алкохол; самозалъгваше се, че и той му понася, макар да не беше вярно.

Звуците откъм каютата се промениха. Гласът на Розита беше различен. Звучеше уплашена; като че ли увещаваше Горман. И после се разпищя. Йенс погледна през стъклената врата. Горман я налагаше с юмруци.

Йенс се втурна в стаята. Розита с неподправен ужас в очите видя шанса си, скочи между леглата и се скри зад него. Носът и устата й кървяха, един от предните зъби беше избит.

Горман срещу Йенс, гол, още не беше спаднал напълно; опита се да сграбчи Розита.

— Мърдай — изръмжа Горман.

— Няма.

Горман се изсмя, но беше изненадан, удари Йенс през лицето с отворена длан. Йенс не помръдна. Още един удар, по-силен. Трети. Ръката на Йенс се вдигна, хвана Горман за гърлото. Йенс стисна. Розита се възползва, взе си дрехите, избяга от стаята.

Стояха така известно време — Йенс стиснал Горман за гърлото. Горман се ухили. Йенс нямаше шанс. Никога. Пусна го.

— Браво, Йенс — прошепна Горман, замаян от кокаин, изпълнен едновременно с доволство и омраза.

— Знаеш ли защо винаги си слагам заглушител на пищова?

Йенс не отговори.

— За да мога да застрелям Лотар, където и да се намираме… Където и да е… Нали помниш, че обещах да гръмна лайненцето?

Горман се изсмя злобно, оголи жълтите си зъби.

— Помниш ли?

Йенс не отговори.

— Вярно е — заяви Кевин доволно и заплю Йенс в лицето. Изчака реакцията на Йенс. Наплю го още веднъж. Плюнката потече по окото. Йенс не помръдна, не проговори. Трети път. После жаждата пак обхвана Горман. Отиде до бюрото, оформи магистралките направо с пръсти, дълги и дебели. Наведе се и ги изсмърка.

Завъртя се към Йенс. Кокаин под носа като мустаците на Хитлер, само че бели.

— Всичко ще се нареди — каза като добър голям брат.

12

(Стокхолм)

Еди Буман изливаше омразата си върху боксовата круша.

Ударите и ритниците валяха един след друг. Бързо, силно, професионално, брутално. Рикард Егнел винаги присъстваше… никога не оставяше Еди на мира. Мигът на смъртта… Чувството за вина — трескаво, кошмарно. Еди не можеше да го преодолее. Потискането и отричането нямаше как да помагат вечно. Вината се връщаше, Еди я прогонваше. В това се превърна ежедневието му — някакъв проклет пинг-понг между вина и отрицание. Никоя страна не печелеше, болката никога не излизаше в аут, нито отиваше в мрежата, просто подскачаше напред-назад, вечно. Правилно и грешно загубиха очертания и се смесиха, вече не бяха естествени противоположности. Това превърна Еди в нерешителен тип. Колебаеше се за всичко.

А сега и Софи Бринкман… Тя циркулираше навън-навътре из съзнанието му. Гласът й, видът й не го напускаха. Все едно беше там, точно до него… По същия начин, по който Рикард Егнел го преследваше преди, сега го правеше и тя… още преди да й е отнел живота.

Ударите по крушата се ускориха. Груби, глухи, бързи. Еди продължи, докато мускулите му отказаха. Накрая се строполи. Болка навсякъде, нямаше сили дори да извика, отпусна ръце, боксовите ръкавици паднаха на паркета.

Той лежеше, гледаше тавана, дишането и пулсът бяха в пълен безпорядък. Шум от горния етаж. Тя беше, жената, която свиреше на флейта. Еди се заслуша. Красивата музика от горния етаж му въздействаше. Изпълни го меланхолична болка. Надигна се.

Бърз студен душ. Еди се взираше в сапунената вода, която потъваше в канала.

Обу си панталони, нагоре щеше да остане гол, за да се изпоти още веднъж, преди да тръгне. Сложи кафе в кухнята. Мани седеше на перваза на прозореца и зяпаше в празното пространство. Кастриран котарак, сив шартрьоз, четиригодишен. Мани, кръстен на боксьора Мани Пакиао… Мани Пакиао, истински бог.

Еди взе котарака на ръце. Държеше го до голите си гърди. Мани беше мек и гладък, мъркаше и излъчваше топлина, от която той така силно се нуждаеше. Мани се освободи, отскубна се от обятията му, ноктите му се забиха в ръката и тялото, болката беше приятна. Котаракът скочи на земята. Еди реши — щеше да очисти Софи Бринкман.

Той изпи сутрешното си кафе до кухненската маса, взе си телефона, изтри думите, имената и събитията, които беше чул пред прозореца на майка й. Щеше да се подчини на Томи. Нямаше да прави нищо повече… Нито да мисли, нито да се съмнява, нито да се двоуми. Просто щеше да го извърши. Щеше да оправи богатата кучка… Да се освободи. Решението му се струваше правилно. Той се протегна към най-горния вестник от купчината. Еди Буман беше заклет читател. Всички стокхолмски сутрешни вестници в хартиен вариант, старателно и страница по страница, всеки ден. Никога не пропускаше, това му беше ритуалът. Познаваше журналистите, имаше нещо като връзка с тях. Сега четеше статия от Каролине Берйер. Беше остра, беше добра, беше от онези, дето разкриват разни работи…

Софи Бринкман отново си проправи път към съзнанието му. Еди зачеса грубо скалпа си, помъчи се да се съсредоточи върху вестника, помъчи се да я пропъди… Но тя отказваше да си отиде. Той се облегна назад на кухненския стол. Мани пак се беше настанил на перваза и гледаше господаря си сърдито.

— Какво има?

Мани не сподели какво мисли.

Нов опит. Погледът отново във вестника. Текстът на Каролине Берйер…Статията, думите, изреченията. Не му казваха нищо. Само Софи Бринкман, която не искаше да го остави. Той се предаде.

Мани продължаваше да се взира в Еди.

— Какво зяпаш? — изръмжа той раздразнено.

Но котаракът не отговори.

Еди се опита да отвърне на втренчения му поглед, но това не смути Мани.

Съмнението пак го загложди.

По дяволите!

Еди се протегна ядосано към една химикалка на масата, записа всичко на страница от вестника, всичко, което си спомняше от току-що изтритото от телефона. Имена, събития, думи… Софи Бринкман, Хектор Гусман, ресторант „Трастен“… Всичко, което помнеше. Не беше малко. Черен текст над вестникарската статия, сбит и лепкав върху тънката хартия.

— Сега доволен ли си? — почти изкрещя той в тихата кухня… може би на Мани, може би на Рикард Егнел, може би на възрастната жена, която свиреше на флейта на горния етаж.

Еди дишаше. Мразеше се. Удари си силен шамар. Беше насочен към нерешителния тип. Още един, шамарът отекна в кухнята, той пък беше насочен към втория нерешителен тип. Мразеше съмненията.

От антрето се чу звънецът на пътната врата.

Еди обърна вестника с информацията за Софи Бринкман, която току-що беше записал. Постави втория вестник отгоре.

Томи Янсон стоеше на площадката леко зачервен, обръснат и оформил полицейския си мустак до съвършенство.

— Изненадах ли те? — попита Томи, след като Еди го пусна вътре.

— Не, не — смънка Еди.

— Напротив — отвърна Томи и взе да разглежда апартамента.

— Сам ли си?

— Да…

— Хрумна ми да те закарам до работа, та да може да си побъбрим в колата.

— Окей — прие Еди. — Веднага ли?

Томи го посочи небрежно.

— Може би първо ще си метнеш една блуза?

Еди тръгна към стаята си, Томи го следваше по петите. В кухнята Томи седна. Сърцето на Еди заби лудешки. С крайчеца на окото забеляза, че Томи взе горния вестник, онзи, с който беше покрил информацията за Софи, за Хектор…

Еди бързо се облече и дотича обратно в кухнята.

— Нещо напрегнат ми се виждаш — подхвърли Томи и огледа Еди.

— Не. Нищо ми няма.

Томи продължи да се взира в него. Взе да става неловко.

— Не забравяш ли нещо?

Еди не го разбра.

— Не забравяш ли нещо? — повтори Томи.

Еди вече не можеше да си намери място от притеснение.

— Не знам за какво говориш.

Томи го изгледа насмешливо.

— Обикновено си окъпан в някакъв идиотски одеколон.

— Днес не — въздъхна Еди с облекчение.

— Хубаво. — Томи сгъна вестника и се изправи.

Подскочи, когато най-после забеляза Мани на прозореца.

— Котката ти е същински дявол, изобщо не я бях видял.

Колата на Томи се движеше по магистралата към Стокхолм.

Томи хвърли едно око на Еди.

Еди Буман. Малкият убиец… Беше си чист късмет, че Томи свърза убийството на Рикард Егнел в парка с Еди Буман. Беше риск. И Томи го пое. Жалкият Еди изобщо не опита да се съпротивлява. Призна си на място. Все едно само това беше чакал…

Томи веднага разпозна от кой тип е. Неуверен, нерешителен. Такъв, който вечно се колебае. И криеше това зад мускули, мълчаливост, грубост. Противоречив тип. И тези му качества го правеха лесен за манипулиране. Нещастникът Еди слушаше всичко, което му се кажеше. Попиваше всичко като гъба, напълно неспособен на собствена мисъл и инициатива. Често се получаваше така при сираците, Томи го беше забелязал. Не че ставаше дума за проблем с увереността, просто никой не ги беше научил да различават правилно от грешно. Все едно се намираха в състояние на постоянно пълно объркване.

— Започва да става горещо — каза Томи. — Нали схващаш?

Еди кимна, без да го поглежда.

— Какво схващаш? — настоя Томи.

— Бринкман — смотолеви Еди.

Томи му хвърли бърз поглед.

— И точно сега ти се насираш, започваш да се съмняваш, да мислиш за добро и зло и тем подобни простотии?

— Не съм казвал такова нещо.

— Напротив. Казваш го с всяко движение.

— Това са важни въпроси — промърмори Еди, покашля се.

— Всичко е относително — отвърна Томи.

Минаха по „Транебершбрун“. Волвото беше с автоматична скоростна кутия, Томи натискаше газта от време на време. Все едно караше лодка. Колата се носеше свободно напред, преди Томи отново да я пришпори. Той шофираше само така.

— Ще го извършим заедно — продължи Томи. — Има и още един. Ще ги премахнем едновременно.

Този път Еди се обърна към него.

— Каза, че е само тя — пророни.

— Казах, че задачата е една.

Еди отмести поглед. Прие и това… просто така. Смехотворно, помисли си Томи. Той можеше да обърне истината надолу с главата, да я изсипе на пода и после да я вдигне, да нагласи събития и хора по начин, изгоден за самия него. И след това да я даде на Еди. И Еди щеше да я погълне на един залък. Тъй като Еди се нуждаеше от цел, за да не излезе от релси.

Томи се почеса по ухото.

— Няма да ти дам всичко… Но ще получиш част от историята… Знай, че това, което правиш, е важно. Че играе роля в голямата картина. Че ти въпреки всичко си на страната на добрите.

Еди наостри уши.

— Софи Бринкман имаше връзка с Хектор Гусман. Тя е изнудвачка и е пряко замесена в убийството на нашите колеги Гунила Страндберг и Ларш Винге.

Този път Еди погледна Томи скептично.

— Винге застреля Гунила — възрази Еди. — И се самоуби.

Томи поклати глава.

— Това е официалната версия, тъпотиите, които пишат по вестниците. Но истината е друга.

Томи направи театрална пауза, после продължи с по-тих глас, по-настойчив, тъжен:

— Нашата колежка Гунила поиска помощ от Софи, за да уличи Хектор. Софи издаде на Хектор, че полицията е по следите му. Те очистиха Гунила и Ларш, нагласиха всичко така, че да изглежда, че Винге е застрелял нея и себе си. Това е истината. Но нямаме каквито и да било доказателства срещу нея.

Томи видя колебанието в Еди.

— Бринкман уби полицаи — продължи Томи. — И сега ни заплашва с безброй гадости, ако не направим каквото иска от нас. Тя е опасна… Ще убие отново. Един от най-ужасните хора, които съм виждал през полицейската си кариера… Сега се е сдушила с друга свиня, Майлс Ингмаршон. Помниш ли го?

Еди поклати глава.

— Колега — обясни Томи. — Прецака всички ни. Уби един наркодилър, може би и друга колежка, Антония Милер. Тя изчезна. Той се съюзи с Бринкман. Суперзаплетено е, но Бринкман е…

Томи пак направи пауза. Престори се, че мисли. Продължи:

— Повечето убийци, които съм срещал през кариерата си, са изгубени души, които са направили грешна стъпка, докато са били пияни или в състояние на временно умопомрачение… Но някои, малък брой, са хладнокръвни убийци. Те са проклети изроди, които, мен ако питаш, са загубили правото да живеят сред нас.

Томи сниши глас, каза:

— Понякога човек трябва да сложи край; трябва да прекрачим границата, да довършим онова, което сме започнали. И после да се върнем в правия път и да се преструваме, че нищо не е станало.

Томи видя, че Еди възприема казаното.

„Фридхемсплан“, Томи си проправи път през задръстването.

— Тя трябва да бъде премахната, Еди… Той трябва да бъде премахнат, няма друг начин… И двамата са психопати — прошепна Томи.

Еди не продумваше.

Томи протегна ръка към задната седалка, издърпа един найлонов плик. Пусна го на коленете на Еди.

Еди го отвори. Беше пълен с банкноти.

— Пет пари в кесийка, Еди. По-точно двеста. Няма да останеш без дял от цялата работа.

Еди погледна парите. Томи издърпа плика от ръката му и пак го хвърли отзад.

— По-късно — обясни.

Влязоха в центъра, Томи насочи колата по „Хантверкаргатан“.

— И майка ти е от онези, нали?

— Какво? — не го разбра Еди.

— От психопатите. Изоставила те е, изчезнала яко дим, мислела само за себе си, наливала се и се чекнела… знам историята, Еди, знам през какъв ад си минал.

Еди погледна Томи.

— Откачени женски… — продължи Томи. — Да не би да очакват, че ние ще стоим отстрани и ще гледаме как унищожават всичко и всички, без да се намесим?

Томи видя, че Еди кимна. Получи се, хвана се. Въпреки че горкият Еди не разбираше нищо, той изведнъж намрази Софи Бринкман… и майка си. И някъде, макар и дълбоко… да, може би видя в Томи Янсон бащинска фигура.

— Ще попътуваш, Еди — каза Томи. — Тя най-вероятно се крие в Прага. Започни от посолството, открий я, също и Майлс Ингмаршон. Изпълни задачата, нека си платят, погрижи се и за двамата, тихо и кротко, и си ела у дома като свободен човек.

13

(Флоренция)

Банкерът Джузепе Русо се беше обадил да съобщи часа на срещата между Алдо Морети и хората на дон Игнасио от Колумбия.

Соня беше пребледняла, докато двамата с Лешек пътуваха към Флоренция.

Минаха по тесните улички на града и накрая стигнаха до една пресечка в югозападната част на площад „Синьория“. Паркираха с лице към широкото, открито пространство и ресторанта, където щеше да се проведе срещата.

Движение по площада, туристи, местни, търговци, файтони с коне за разглеждане на града.

Лешек слезе от колата, пресече площада и влезе в ресторанта. Посрещна го сервитьор.

— Маса до прозореца — каза само Лешек.

Отведоха го в далечния ъгъл на заведението. Той седна и оръжието се притисна в ребрата му. Китайски пистолет Тип 67. Създаден да бъде тих дори без заглушител. Зареден с дозвукови патрони. Така би могъл да стреля вътре в ресторанта и да спести няколко секунди, преди да е настъпила паниката, да изведе човека, когото щеше да отвлече. Ако станеше твърде напечено, щеше да повика Соня. Имаха две коли за бягство, паркирани на различни места извън центъра на града. Едната на юг, на хълма при площад „Микеланджело“, под манастира. Другата на запад, при железопътната гара.

Лешек беше проучил ресторанта. Имаше маси на открито, както и вътрешна част с бар и кухня. На горния етаж пазеха две стаи за частни компании, едната побираше десетина души, другата трийсет. Там щяха да се срещнат, така каза Русо… стига изобщо да дойдат.

Лешек сведе очи към ръцете си. Дишаше спокойно и ритмично, пазеше си силите.

Десет минути изтекоха бавно, следващите десет — като цяла вечност.

И тогава нещо се случи в ресторанта. Промяна в настроението. Другите клиенти не можеха да определят причината. За разлика от Лешек.

Един сервитьор говореше с двама колеги, единият забърза нанякъде. Едър, добре облечен мъж влезе и се огледа. Първият сервитьор го посрещна, ръкуваха се, сякаш се познават, и се насочиха към стълбите, които водеха до двете частни помещения.

Авангардът беше пристигнал. Лешек огледа заведението за други подозрителни типове, разположени стратегически. Но не видя такива. Разбира се, можеше и да греши…

Едрият се върна на долния етаж, застана до вратата към лятната градина, сключи пръсти пред корема си и зачака търпеливо.

Един автомобил спря на площада пред ресторанта. Лешек не можеше да види кой слиза, само мяркаше силуети между хората и саксиите с пълзящи растения около прозореца. Но в ресторанта влязоха в редица четирима души.

Лешек се съсредоточи. Разполагаше с един-единствен шанс да види кой от хората на Игнасио е дошъл.

Водеше ги някаква горила, която кимна на приятелчето си, застанало до вратата, след това вървеше Морети — зализана коса, кариран костюм, лилава кърпичка в джоба, тъмни очила, пълен запъртък въпреки високите обувки. Зад него — висок рус мъж, а най-отзад — по-млад с дълга, рядка коса и изпъкнало чело…

Общо четирима.

Прекосиха ресторанта на път към стълбището.

Лешек наблюдаваше групичката.

Русият… Видът и движенията му.

Нямаше грешка… Нямаше кой друг да е.

Лешек отвори вратата на колата и се тръшна на мястото до шофьора. Гледаше право напред с празен поглед.

Тя се вторачи в него въпросително.

— Никой ли не дойде?

— Напротив — отрони той. Очите — насочени през стъклото, мислите в безпорядък.

— Лешек?

— Морети дойде — започна той. — Заедно с трима други, единият от които е неговият бодигард.

— А от страна на дон Игнасио?

Той се обърна към Соня. Помисли още малко, накрая каза:

— Йенс Вал.

Мина секунда, докато тя схване какво й казва.

— Йенс? Шведът? Приятелят на Софи?

Той кимна.

— Защо? Какво прави той тук?

— Игнасио го е пратил.

— Но защо?

Лешек не отговори.

Соня се замисли дълбоко.

— Ами ако сме сгрешили? — промълви тя. — Ами ако тази среща няма нищо общо с Игнасио?

— Има общо. Видях още един. Знам, че работи за Игнасио, американец. От САЩ го бяха пратили в Колумбия да обучава военни формирования, които да се бият с партизаните от ФАРК. От десет години работи за Игнасио като бодигард и наемен убиец… Кевин Горман. Беше си чист късмет, че никой не погледна към мен — завърши Лешек.

И двамата се взираха в ресторанта и се мъчеха да си прояснят съзнанието.

Лешек погледна часовника си.

— Не знам колко още ще останат вътре, нищо чудно вече да тръгват. Трябва да решим незабавно… Помогни ми, Соня, мисли. Какво прави тук Йенс Вал? Как ти изглежда ситуацията?

Тя се опита да се съсредоточи.

— Той беше близък със Софи, неин приятел — започна Соня. — Оттам го познаваме…

— И?

— И ние приехме, че през зимата тя е сменила отбора, минала е към Ханке.

— Тогава какво прави той тук, в ресторанта?

— Той е контрабандист. Щом Софи е на страната на Ханке, тогава и той е при него… може би. Ханке прави бизнес с Игнасио — каза Соня.

— В това не сме сигурни.

— В кое?

— Че Софи е с Ханке.

Лешек стоеше неотлъчно до Софи в продължение на половин година. Работеше с нея, наблюдаваше я, защитаваше я. Изненада се, когато Арон заяви, че Софи е преминала към Ханке. Въпреки доказателствата Лешек се усъмни. Сега също се съмняваше, съмняваше се за Йенс Вал…

— Е, какво мислиш? — подкани го Соня.

— Виждал съм го няколко пъти. Добър човек е. Въпреки всичко. Не би се съгласил да прави какво да е.

— В смисъл?

— Не би работил за човек като Игнасио…

— Защо?

И двамата не сваляха очи от ресторанта.

— Има морал — отговори Лешек.

— Контрабандист с морал? — попита тя иронично. — И какво пренася?

— Най-вече оръжия, също и други работи.

— О, оръжия, колко благородно.

Иронията беше осезаема.

— Не, не в този смисъл — промърмори Лешек.

— А в кой?

— Моралът не играе роля тук. Той няма скрупули. Става дума за хората, така беше казал. Не искал да работи с дрога, онези типове били отвратителни…

От ресторанта излизаха хора. Но не беше нито Йенс, нито друг от компанията.

— Е, какво ми казваш, Лешек?

Лешек помисли за момент.

— Може да не е тук доброволно — рече.

— Как така?

— Както ти казвам.

— Това не е достатъчно — възпротиви се тя.

Той бързо я погледна, после пак се обърна към ресторанта.

— Дон Игнасио — промълви. — Знаем що за човек е, знаем как работи, как прегазва всичко по пътя си. Мъж като Йенс Вал не би работил за Игнасио.

— Според теб — каза тя.

— Според мен — кимна той.

Тя обмисли идеята, преди да каже тихо:

— Йенс Вал работи за дон Игнасио по принуда?

— Разбираш ли какво предимство ще е, ако е така? — прошепна Лешек. — По този начин ще имаме достъп.

— А може би не — поклати глава тя. — Успяваме да се свържем с Йенс. Теорията ти се оказва погрешна, той е на тяхна страна по причина, която не знаем. Разкриваме позицията си, те се досещат, че Хектор е наблизо, и изпращат тук всичките си главорези да го търсят. Ще ни открият.

— Този риск съществува — съгласи се Лешек и кимна към ресторанта.

Групата излезе, спря се до колата за последни реплики. Кевин Горман с изпъкналото чело не се отлепяше от Йенс и за миг.

— Какъв е този Горман? — попита Соня.

— Пълна гад.

Разговорът между Йенс и Морети продължаваше.

— Йенс няма да се качи в колата — забеляза Лешек.

— Така изглежда — съгласи се Соня.

Накрая се ръкуваха, ниският Морети и високият Йенс. Морети се качи в колата и седна отзад. Йенс и Горман пресякоха площада.

— Проследи ги — нареди Лешек.

Соня слезе от колата, взе си чантата, метна я на рамо и тръгна през Пиаца дела Синьория.

Тя се държеше на разстояние от Йенс и Горман, докато те се отдалечаваха през южната страна на площада, покрай репликата на статуята на Давид.

Мъжете вървяха по Пиацале дели Уфици надолу към реката. Там свиха надясно, минаха покрай Понте Векио и после пак надясно, по една по-тясна улица, и влязоха в хотел. Соня ги последва през стъклените врати; вътре беше по-прохладно. Едно пиколо с пърхот по раменете висеше до ръчната си количка и я зяпаше с интерес.

— Гледането е безплатно — подхвърли Соня и влезе в лобито, спря и се престори, че търси нещо в чантата си, докато Горман си чакаше ключа на рецепцията. Взе си го и тръгна с Йенс към асансьора. В момента, в който вратите му се отвориха, Соня се насочи към стълбището. Забърза нагоре, предположи, че стаята им е на втория, третия или четвъртия етаж. Иначе нямаше защо да ползват асансьора.

Тя надзърна в коридора на втория етаж. Нямаше никого, затова продължи към третия, ослуша се, предпазливо открехна вратата.

В края на коридора вървяха Йенс и Горман, отдалечаваха се от нея. Кевин Горман отключи, скри се в хотелската стая, вратата се затръшна зад тях.

Соня забърза натам, за да види номера.

14

(Прага)

Томи беше уредил фалшиво разрешително за колта на Еди. Оформи го според изискванията, внесе го, показа необходимите документи. Лесна работа.

Шведското посолство в Прага се намираше на тясна уличка, която излизаше на площад. Задната страна гледаше към парк. Наоколо нямаше ресторант с външни маси, нито друго подходящо място, от което Еди да следи кой влиза и кой излиза. Наложи се чисто и просто да се разхожда нагоре-надолу по улицата и да се надява на късмета.

Топлината го притесняваше, слънцето грееше високо в небето, изобщо нямаше вятър. Той носеше слънчеви очила и шапка с надпис Havoline. Яке, което скриваше пистолета. Еди се потеше.

Нагоре-надолу по хълма като онзи шибан професор Балтазар от анимационното филмче. Мина покрай посолството безброй пъти, държеше под око и двата входа. Главния и един по-малък. Почти никой не влизаше и излизаше от сградата. Двойка кретени с раници на гърба се снимаха пред посолството. От къде на къде, дявол да ги вземе? Гледайте, тук сме пред шведското посолство!

Часовете се влачеха. Еди започна да се съмнява. Между пет и пет и половина следобед няколко души излязоха през по-малката врата. Служители, предположи той. Нито следа от Софи, нито от Майлс…

Еди пак слезе надолу по склона. На вече станалото обичайно място се завъртя и тръгна обратно нагоре. Все същото, пак и пак. Никой не излизаше от посолството. Часът наближаваше шест и той реши да се откаже и слезе надолу за последен път. Размина се с жена, която се качваше. Къса руса коса… около трийсетгодишна. Тя се усмихна широко и помаха на някого зад Еди. Той подмина жената, продължи още малко надолу, обърна се и пак се закатери.

Еди виждаше гърба на жената по-нагоре. Тя срещна мъж, който вървеше към нея. Спряха, целунаха се, хванаха се за ръце и тръгнаха надолу, към Еди. Той стоеше със сведена глава, докато се разминаваха. Мъжът явно беше казал нещо забавно, жената се смееше. Еди го позна веднага. Изглеждаше като от миналото. Като стара холивудска звезда. От онези с черните коси, сресани на път, които пушеха като комини, без да ги хване рак, и говореха меко… Майлс Ингмаршон.

Еди продължи още няколко крачки, за да им остави време да се отдалечат, обърна се и ги последва.

Жената? Софи? Не, друга беше. Иначе Еди щеше да е в идеална позиция, просто щеше да се приближи в гръб, да ги застреля и да избяга.

Продължиха надолу по улицата още няколко минути. За изненада на Еди изведнъж завиха наляво, пресякоха и влязоха в един вход. Еди продължи право напред трийсетина метра, преди да спре. Погледна сградата. Красиво старо здание на четири етажа. Обърна се и огледа отсрещната къща — същият тип, същата възраст. Бяха близо една срещу друга, разделяше ги само еднопосочната улица… едва няколко метра между фасадите.

Входът на отсрещната сграда имаше обикновена ключалка, също и такава с код и домофон.

Той тъкмо понечваше да позвъни на домофона, когато вратата се отвори. Излезе възрастна жена.

— Dobrý den — промърмори.

Еди задържа вратата, уж да й помогне, след което се вмъкна вътре.

Каменно стълбище. Качи се на четвъртия, последния етаж.

Две врати с табелки, от които научи, че са офиси. Еди провери ключалките. Лесни за отваряне. Почука. Отвътре не се чуваше нищо.

Вкара специалния пистолет в ключалката и след трийсет секунди вратата се отвори. Тъмен офис, никаква аларма. Три бюра в редица, изключени компютри.

Еди влезе. Четири прозореца към улицата и отсрещната сграда. Той застана в средата на помещението, взря се в прозорците насреща. Веднага видя Майлс и Софи… и другите. Третият етаж. Седяха в кухня, около маса. Храна, свещи, бутилки вино, бутилки вода. Общо петима души. Майлс и жената с късата руса коса. Софи и синът й, младо светлокосо момче в инвалидна количка. До него едър широкоплещест мъж с бръсната глава. Еди не знаеше кой е. Не че имаше значение.

Той насочи телефона си към тях и увеличи картината. Те затрепериха на дисплея, той ги снима отблизо, после и от по-далеч. Томи искаше една снимка преди и една след. Тази беше преди…

Еди прибра телефона и извади колта, претегли пистолета в ръка, поглади предпазителя с палец, напред и назад. Щрак… Щрак… Щрак…

Тя беше наблизо. Софи…

Устата на Еди пресъхна. Пулсът се ускори, той слушаше дишането си и държеше пистолета вдигнат, с изпъната ръка. Прицели се в главата й. Нямаше да е трудно. Насочи дулото към главата на Майлс. Върна се на Софи.

Свали пистолета. Повтори движението.

Главата на Софи…

Бум-бум…

Плавно движение към главата на Майлс…

Бум-бум…

Щеше да се получи. Оръжието беше старо, но добре поддържано. Калибърът беше 0.45. Куршумите тежки и груби със супермного барут. Това щеше да увеличи скоростта, щяха да летят право напред. Щяха да предизвикат брутални щети.

Еди отвори прозореца. Топъл вечерен въздух лъхна лицето му. Той пристъпи крачка назад в тъмното, отново вдигна пистолета, насочи го към Софи, главата й беше на мушка. Пръстът притисна спусъка. Той затаи дъх, приготви се да стреля и изведнъж се спря. Тя се усмихваше. Усмихваше се широко, почти се смееше. Еди свали оръжието. Не можеше да я застреля в лицето, докато тя се смееше. Щеше да почака още малко…

През това време огледа кухнята. Вечеря, компания, смях и приказки. Това го смущаваше…

Софи престана да се смее. Еди повтори процедурата, вдигна пистолета, затаи дъх, сложи показалец на спусъка. В момента, в който щеше да довърши започнатото, главата й се скри. Беше се навела към сина си, целуна го по главата.

За миг разумът надделя у Еди.

Петима души около маса. Свещи, ядене, пиене, общуване, радост… топлота… смях. Изглеждаше уютно. Това беше нещо хубаво.

Нещо хубаво…

Той самият никога не го беше изпитвал… нещо хубаво. Разбираше, че другите хора живеят така. Но Еди не знаеше точно какво е… до този момент. Сега беше доловил нещо… беше го усетил.

Еди се проклинаше. Шибаното колебание и вечното чудене. Обхвана го гняв, той се стегна. Пак надигна пистолета, прицели се, сложи пръст на спусъка. Дишаше през носа… Опита се да се прицели. Но ненадейно оръжието стана тежко и нестабилно, клатеше се и не спираше на едно място. Той пробва да го държи с две ръце, но и това не помогна.

Еди загуби самоконтрол, изсъска вбесено през стиснати зъби. Събра цялата си сила, стисна оръжието с две ръце, затаи дъх. Ръцете му трепереха. Искаше да изпразни целия пълнител в тази проклета кухня…

Но не можеше.

Еди се свлече на пода, облегна гръб на едното бюро.

Некадърен глупак…

Еди налапа студеното черно дуло. Имаше железен вкус. Той докосна спусъка… Но тялото все още говореше свой собствен език. Нито една частица от него не бе в състояние да застреля нито Софи, нито Майлс Ингмаршон… нито него самия.

Пистолетът падна на земята.

Всички алтернативи бяха изчерпани… Еди остана така, зареял поглед.

Но се появи светлинка. Светлинка, която не светеше. Цепнатина в безнадеждността. Светлината проникна през цялата шибана, гадна тъмнина. Искаше да му каже нещо. Беше и топла…

Щом не можеше дори да се самоубие… Какво щеше да прави тогава? Изглеждаше безнадеждно, но светлината не се предаваше, сякаш му носеше нещо.

Нова алтернатива тупна в скута му.

Той щеше да направи обратното. Еди Буман щеше да направи точно обратното.

Втора част

15

(Флоренция)

Часът беше единайсет и половина вечерта, когато Соня и Лешек се регистрираха на рецепцията и получиха ключа за стаята си.

— Ще ни помогнете ли с чантите? — помоли Соня.

Оставиха багажа на рецепцията и се качиха на третия етаж. Стаята им гледаше към реката. Чакаха. Соня на леглото, Лешек на стол.

Почукване на вратата след десет минути. Лешек включи хронометъра на часовника си, а Соня отиде да отвори. Пиколото с пърхота на раменете донесе двете им чанти. Прие няколкото евро, които му подаде Лешек, благодари и се обърна да си върви. Лешек го хвана изотзад и притисна парцал, напоен с химикали върху устата и носа му. Минаха пет секунди, после мъжът се строполи на пода.

Соня бързо измъкна връзката ключове на пиколото. На нея имаше само три ключа. Единият приличаше на този от тяхната стая — универсалният ключ.

Двамата забързаха по коридора, слязоха на втория етаж, към стаята на Йенс и Горман, спряха се пред вратата, Лешек притисна ухо до нея. Тихо хъркане отвътре. Извадиха пистолетите, сложиха заглушители, Лешек кимна на Соня да отключи.

Йенс Вал седеше на леглото, върху покривката, облечен, и четеше книга. Кевин Горман хъркаше по гръб в съседното легло. Беше пушил хероин, преди да потъне в сън. Освен фолиото, дрогата и запалката, на нощната масичка, която ги разделяше, се търкаляха още празни бирени кенове и бутилки уиски. Йенс беше чакал търпеливо Горман да загуби съзнание. След това извади книгата си, пое дълбоко дъх и започна да чете.

Звук зад вратата, ключ, вкаран в ключалката. Лампата на коридора освети една ивица от пода, когато вратата се открехна. Минаха няколко секунди. После вратата се отвори широко. Влязоха двама души с пистолети със заглушител, насочени към него и Горман. Мъж и жена. Мъжът… Лешек Смяли, най-приближеният човек на Хектор след Арон Гайслер… Може би един от последните, които би очаквал да види тук и сега.

Изненадата отстъпи пред осъзнаването на действителността… Бяха дошли да го убият. През зимата Арон се опита да убие Софи в къщата в Дания. Сега беше ред на Йенс. Всички с връзка с Хектор трябваше да бъдат очистени. Но как, по дяволите, го бяха открили?

Йенс се подготви за куршум в челото, макар че как можеш да се подготвиш? Да затвориш очи, да се стегнеш… Изстрел, болка, чернота?

Само че не последва никакъв изстрел. Лешек направи знак на Йенс да не издава звук, клекна до леглото на Горман, сложи си хирургичната маска, която висеше около шията му, постави малък флакон пред зейналата уста на Горман и впръска една доза. Горман дори не се събуди. Просто спря да хърка и изпадна в безсъзнание.

Напрегнато очакване в стаята в продължение на няколко секунди, преди Лешек да си свали маската. Обърна се към Йенс.

— Здравей, Йенс Вал — проговори Лешек тихо.

Пулсът на Йенс беше учестен.

— Здрасти, Лешек — промърмори.

Лешек погледна хронометъра на ръчния си часовник, направи знак с ръка на жената да свали пистолета.

— Нямаме много време. Кажи ни защо си тук — нареди той.

Йенс беше озадачен. Обикновено умееше бързо да се приспособи и към най-неочакваната ситуация. Сега обаче остана изненадан.

— Кажете вие защо сте тук — отрони.

— Ти си се срещал с Морети тук, във Флоренция — започна Лешек. — Заедно с тоя тук. — Той посочи Горман. — Знам го кой е, Кевин Горман, знам и за кого работи, Игнасио Рамирес. Тъй че, Йенс Вал, за последен път те питам, какво правиш тук?

Йенс прегъна ъгълчето на страницата и затвори книгата, погледна първо жената, после Лешек, опита се да овладее положението, опита се да спечели време, опита се да скрие притеснението и объркването си.

— Тук съм по работа — рече.

— Доброволно?

Лешек пак погледна часовника си. Явно бързаха, а това беше добре за него, помисли си Йенс.

— Какво значение има?

Лешек очевидно го разбра.

— Лотар? — попита.

Лотар? Йенс започваше да схваща.

— Как ме открихте?

— Не сме те откривали.

— Тоест? — не го разбра Йенс.

— Не, ние задаваме въпросите.

— Иначе?

— Иначе ще те застрелям, също и Горман, на място.

Не звучеше много невероятно.

— Искате да намерите Лотар? — попита Йенс.

— Знаеш ли къде е? — настоя Лешек.

Йенс не искаше да им дава твърде много информация. Не още.

— Горе-долу…

— Къде и кога го видя последно?

— Местят ни.

— Заедно?

Йенс забави отговора.

— Понякога.

— Как е той?

— Добре е.

— Можеш ли да ни помогнеш?

— Вие можете ли да ми помогнете?

— За какво ти трябва помощ?

Йенс се замисли. Искаше свободата си, свобода за Лотар… и Арон… искаше да му счупи врата. Само че не можеше да помоли Лешек за това.

Лешек погледна часовника, отново.

— Сега или никога, Йенс.

Йенс се поколеба за момент, накрая каза:

— Двамата с Лотар се нуждаем от сериозна помощ, за да се измъкнем. Наблюдават ни ден и нощ.

— След Флоренция къде трябва да идеш?

Йенс се опитваше да разчете мислите на Лешек. Дали беше приятел, или враг? Погледна надясно. Боклукът Горман лежеше в леглото. В сравнение с него всички други бяха приятели, всички седем милиарди души на света.

— В Маями — отговори Йенс.

— Кога? — обади се жената.

— Утре.

— Защо Маями? — попита Лешек.

— Там бяхме отседнали, преди да дойдем тук.

— И Лотар ли?

Йенс кимна.

— Къде в Маями?

Йенс даде на Лешек адреса, а от него получи телефонен номер.

— Запамети този номер и се обади, когато можеш — нареди Лешек.

— Нямам достъп до телефон, няма как да се обадя.

— Все пак запомни номера.

— Трябва да тръгваме — намеси се жената, вече очевидно притеснена.

Лешек спря за момент, вторачен в Йенс. Сякаш го връхлетя някакъв спомен, някаква мъка.

— Съжалявам за Софи — промълви. — Кой я уби?

Йенс се опита да прозре какво се крие зад думите му. Явно умееше да лъже… Погледна и жената. Тя също изглеждаше тъжна.

Добри бяха… Прекалено добри? Съмнение жегна Йенс. Нима не знаеха? Не, невъзможно. Лъжеха, разбира се, че лъжеха. И той щеше да отговори със същото. Нямаше друг начин.

— Не знам. Бяхме излезли, заварихме я така. Намушкана с нож.

Лешек и жената помълчаха няколко секунди.

Накрая тя каза:

— Ако вие с Лотар се измъкнете, двамата с Лешек ще ти помогнем да намериш убиеца.

Тя изглеждаше нещастна. Едновременно гневна и тъжна.

Или пък тя наистина не знае, а Лешек знае?

Мислите на Йенс бяха объркани.

— Благодаря — едва продума.

— Ще дойдем.

— Кога?

— Скоро.

— Колко скоро?

— Много скоро. Бъди нащрек — заръча Лешек.

Тръгнаха си, вратата се затвори.

Мислите прелитаха през главата на Лешек. Погледна дрогирания Горман. За първи път пред Йенс се отваряше възможност, вратичка. Просто да си тръгне… Но не можеше. Можеше обаче да направи нещо друго.

Йенс стана от леглото, внимателно извади ключа на стаята от джинсите на Горман, които бяха метнати на земята. Взе обувките си в ръка, излезе от стаята и потъна в топлата флорентинска нощ. По улиците беше пълно с народ. Твърде много народ предвид това какво смяташе да прави; всички, изглежда, бяха в групичка или поне по двойки.

Йенс затърси жертвата си. Видя я след няколко минути, самотна жена, двайсетина годишна, дълга черна коса, къса рокля и високи токчета. Държеше телефон до ухото си. Йенс забърза крачка, пресрещна я.

Тя дърдореше нещо на италиански, когато той приближи. Йенс издърпа телефона от ръката й и сви вляво по друга тясна уличка. Хукна. Жената закрещя подире му. Йенс ускори темпото, тичаше през лабиринта, излезе на някакъв площад, смеси се с тълпата и се запъти обратно към хотела в широк полукръг. Набра номера, който беше запаметил преди много време. Доближи телефона до ухото си, миришеше силно на евтин младежки парфюм.

Прозвучаха два сигнала, някак далечни.

Нейният глас. Така беше копнял да го чуе.

— Йенс? — прошепна тя.

— Утре пътувам за Маями — каза той.

— Ами Лотар?

— И той е там.

— Как е?

— Добре е. Но не ни изпускат от поглед и за секунда и не знам колко още ще останем там. Ами вие, вие как сте? Всички ли са още с теб?

— Всички са тук. Всички са добре…

— Ти как си? — попита Йенс тихо.

Тя не отговори на въпроса му, вместо това поиска да знае:

— Къде си в момента?

— Няма значение. Скоро трябва да затварям. Сега ме чуй, Софи. Току-що при мен дойдоха Лешек и някаква жена. Те също са тръгнали към Маями, искат да спасяват Лотар. Вие трябва да ги изпреварите.

Той приближаваше хотела, и двамата мълчаха.

— Чуваш ли ме?

Софи промърмори едно да.

— Коя е жената? — попита той. — Мургава, със зелени очи, красива…

— Соня, Соня Ализадех — позна веднага Софи. — Иранка, нещо като доведена сестра на Хектор. Неотлъчно до него.

— Мислят, че си мъртва — продължи Йенс.

— Лешек какво каза?

— Попита дали знам кой те е убил.

Тя помълча, после попита:

— Каза ли нещо за Хектор?

— Не.

— Ти попита ли?

— Не.

Мълчание.

— Софи?

— Да…

— Нямам много време. Нуждаем се от помощта ви. Утре летя за Маями. Вероятно Лешек и Соня също. Времето ни притиска.

Йенс й даде адреса в Маями и затвори, пусна телефона в едно кошче за боклук и се прибра в хотела.

16

(Прага)

Телефонът в ръка. Софи стоеше в спалнята и се опитваше да събере разпилените си чувства.

Лотар бил добре, Йенс също звучеше нормално. Това беше най-важното.

Почукване зад нея. Майлс стоеше зад гърба й.

— Йенс ли? — попита.

Тя кимна.

— Лотар?

— Добре бил — успокои го Софи.

Майлс сведе очи, после ги вдигна.

— Какво още каза?

— Иска да ги измъкнем.

— Къде са?

— В Маями.

— Няма да стане — поклати глава Майлс.

— Не, няма как — съгласи се Софи едва чуто.

И двамата мислеха за Лотар. Извършиха невиждано предателство спрямо него, когато го размениха за Алберт… Сега го предаваха отново.

Майлс понечи да излезе. Чувството за вина я разяждаше отвътре.

— Майлс? — спря го тя.

Той се обърна.

— Йенс каза, че Лешек и Соня също са тръгнали натам.

— Към Маями ли?

— Да.

— Откъде знаят…

— Йенс нямаше време да обясни. Но говорил с Лешек… Ще отидат…

Майлс знаеше продължението, но я остави да го каже на глас.

— Хектор и Арон може също да са с тях — рече тя.

— Какво искаш да направим? — попита той.

— Може да опитаме — промълви тя.

— Да се свържем с Томи.

— Да, нека полицията в Маями ги залови.

— За какво говорите? — прозвуча гласът на Алберт, който седеше в инвалидния стол на прага и гледаше ту Софи, ту Майлс.

Нищо, просто си приказваме — така искаше да отговори тя. Вместо това замълча.

— Искам да говоря с мама насаме — Алберт помоли Майлс.

Майлс излезе от стаята.

— Мамо?

Тя искаше да излъже, искаше да се предпази. Очите на Алберт бяха ясносини. Не беше толкова отдавна мигът, когато тя ги видя за първи път. Преди седемнайсет години в едно болнично легло. Когато ги погледна, я обхвана чувство, че са се виждали и преди. Че вече го познава. Там, в онзи миг, както повечето жени на света, тя обеща винаги да го закриля, никога да не го предава и да се грижи да е в безопасност.

И в трите направления се беше провалила.

— Мамо, защо не ми каза?

— Не знам — прошепна тя.

— Напротив, знаеш.

— Трябва да продължим живота си, Алберт. Ти и аз. Не можем да се опълчим на дон Игнасио… Нищо не можем да направим…

— Да си продължим живота, ти и аз?

Тя искаше да каже нещо, но той продължи:

— За вечни времена… Ти и аз? Погледни ме, мамо. Аз нямам живот…

Софи пак отвори уста, Алберт поклати глава.

— Не, чакай… Ти го размени за мен. Предаде го на Игнасио и ме освободи… Единственото, за което помолих тогава, беше да му помогнем да се прибере. Дължим му го, дължим го на себе си… И ти обеща…

— Животът ни може да бъде по-добър — каза тя прегракнало. — Дължа на теб повече, отколкото дължа на Лотар и на когото и да било друг.

— Едното не изключва другото — възрази той.

Тя го погледна. Цялото му същество я молеше да прояви здрав разум.

— Напротив, Алберт, изключва го.

Той страдаше, личеше си.

— Срамувам се, мамо. Не ме карай да се срамувам.

Тя внезапно осъзна, че няма какво да му отговори. Тя бе тази, която се срамуваше. Срамът трябваше да бъде неин, не негов. Софи го погледна. Той седеше на стола. У него винаги имаше нещо уверено, нещо ясно и естествено. Но не и сега. Сега изглеждаше победен. Дълбоко измъчен. Предаден от нея… предател спрямо Лотар… наранен.

— Няма от какво да се срамуваш — заекна тя неубедително.

Той сякаш не я чу, мислите му бяха някъде другаде.

— Четири и двайсет е — започна тихо. — Сряда е. Последния час имахме шведски. Прибирам се с колелото от училище. Може би Густав ми прави компания. Топло е и приятно. Колелото цъка, асфалтът е нов… Карам нагоре по склона. Това е най-трудната част… Вкъщи приготвям нещо за хапване, слушам музика в кухнята, силно, вратата на верандата е отворена към градината… Преобличам се, отивам до тенис залата. Играя с приятели, весело е, забавлявам се… Може би печеля, но това няма значение. Щастлив съм, когато се прибирам, някак свободен. Анна идва. Изкъпвам се, преобличам се, двамата вечеряме на терасата. Ти си идваш. Седим и си приказваме. Двамата с Анна взимаме влака за центъра, отиваме на кино… Всичко е лесно, всичко е нормално.

Покрит с мъка; като с мокро одеяло.

— За това мисля… Времето преди катастрофата. Такъв трябваше да е животът ми. Мисля за нещо, което не съществува… И жадувам за него.

Цялата я изпълваше болка.

— Всичко започна толкова добре — промълви той.

Тя беше казала същото на майка си в кухнята…

— Дали сме забравили важните неща? — продължи той.

— Този въпрос е твърде сложен — отвърна тя.

— Не, не е, ти би трябвало да можеш да отговориш — каза той почти умолително.

Тя поклати глава.

— Но не мога.

Алберт се взря в нея, право в нея, право през нея. Видя объркването, което тя се мъчеше да удържи. Чувствата, които криеше. Видя всичко, разбра я.

— Никога няма да бъдеш свободна, мамо… Никога няма да намериш тих пристан. Дори да успееш с това, с което си се захванала, никога няма да бъдеш свободна…

— И за двама ни ли говориш, Алберт?

— За теб, мамо. Защото ако не направим всичко по силите си да спасим Лотар и Йенс, аз няма да остана при теб. Нито миг повече.

17

(Лима)

— Стреляхме комунисти от Сендеро Луминосо през осемдесетте и деветдесетте. Срещу заплащане — каза Кинг Идалго. — Стреляхме терористи в Ирак и Афганистан след двехилядната. Срещу заплащане. Също и в Западна Африка. Срещу заплащане…

Перуанецът поглади наболата си брада и продължи:

— През последната година се грижим за болната си майка. И това струва пари. Затова преди да почнеш, кажи колко смяташ да ни платиш.

Братята Идалго, Кинг и Виктор, бяха между петдесет- и шейсетгодишни, клюмнали мустаци, щръкнали кореми, каубойски ризи, каубойски шапки. И двамата носеха на колана си по една сребриста „Берета“ с перлена дръжка. Седяха един до друг на масата в собствения си двор в Лима.

— Ще стигнем и дотам, но първо поръчката — отвърна Арон.

Майка им излезе от къщата. Беше стара и крехка, правеше малки несигурни крачици, постави на масата гарафа вино и четири чаши. Това отне време. Раздразнение у братята, които припряно й махнаха да изчезва. Виктор промърмори нещо. Братята се разсмяха. Кинг подвикна обиди подире й. Арон позна испанската дума за курва. Братята се превиваха от смях. Старицата се прибра в къщата. Виктор напълни чашите.

— Добре се грижите за старата си майчица — подметна Арон.

— Да, тя ни е много скъпа — отвърна Кинг меко.

— А баща ви?

Усмивките помръкнаха.

— В ада е и Дяволът му бърка отзад, as we speak — каза Виктор тихо.

Арон се обърна към Леви:

— Симпатични момчета си намерил.

Леви сви рамене.

— Нали това искаше.

— Не точно — отвърна Арон.

— Не може да имаш всичко — рече Леви.

— Заплащането? — настоя Кинг. Дъвчеше клечка за зъби.

— Още нищо. Когато приключим — отговори Арон.

— Ние не работим така — възрази Кинг.

— Е, аз работя.

Патова ситуация.

— Ами бедната ни майка? — обади се Виктор.

Арон не отговори.

— Искаме двойно — заяви Кинг.

— Ще получите и повече — отвърна Арон.

Кинг спря да дъвче клечката. Виктор не помръдна.

— Ще премахнем дон Игнасио Рамирес и ще сложим ръка на организацията му. А вие ще получите голямо парче от пая.

Братята се спогледаха, после се вторачиха в Арон.

— Кой, дявол го взел, е дон Игнасио? — попита Кинг.

— Дон Игнасио Рамирес е наркобарон от западна Колумбия. Доставя основно за Европа — обясни Леви.

— Богат ли е? — поинтересува се Виктор.

Арон раздразнено присви очи.

— Логично е, не мислиш ли?

— Колко богат? — не отстъпваше Кинг.

— Ще останете доволни — промълви Арон тихо.

Братята започнаха да разговарят помежду си. Мисълта внезапно да се превърнат в наркобарони в Колумбия беше вълнуваща.

— Окей — кимна Кинг накрая. — Какъв е планът?

— Отиваме в Колумбия, снабдяваме се с оръжия, проучваме терена, чакаме шефът ми да се обади. И после нападаме.

— А ако не успеем?

— Ще умрем — сви рамене Арон.

Братята се ухилиха.

— Ще умрем — повториха в един глас и надигнаха чашите.

— Но преди да умрем, ще се отбием в публичния дом. Надолу по улицата е — добави Виктор щастливо.

Арон и Леви поклатиха глава.

— Хайде де, там има и момчета, ако предпочитате — захили се Кинг и брат му се изсмя.

18

(Стокхолм)

Еди вдигна телефона.

— При писоара — нареди Томи и затвори.

Еди се промъкна в мъжката тоалетна. Мина покрай кабинките, като почукваше на всяка врата. Нямаше никого. Той се облегна на един умивалник и се вгледа в отражението си в огледалото. Запита се дали може да вярва на този човек. Не биваше. Еди беше репетирал всичко възможно — обида, апатия, всяко поведение, което би могло да прикрие тревогата и притеснението му. Не се получаваше.

Томи влезе. Без да поглежда към Еди, застана пред стария алуминиев писоар и си свали ципа.

— Слушам те — каза дрезгаво, сърдито, прицели се над синьото тоалетно блокче.

— Нямаше никого — заяви Еди.

Уголемената простата на Томи накъсваше струйката.

— Сигурен ли си? — попита той, затаил дъх.

— Общо взето — отвърна Еди.

Кратки тласъци в писоара.

— Какво значи общо взето, мамка му? — изръмжа Томи и изпъшка, докато се опитваше да приключи с пикаенето.

— Почти сигурен съм — отговори Еди.

Томи го погледна за първи път, откакто беше влязъл в тоалетната. Погледът беше проницателен, остър и груб, прогори дупки в очите на Еди.

— Да не би Еди Буман да се е превърнал в пъзльо?

Еди сведе очи.

Томи приключи и си вдигна ципа. Отиде при мивката, където беше застанал Еди. Бяха близо един срещу друг, твърде близо, Еди се чувстваше неприятно толкова близо до Томи, искаше да се отдръпне, но не можеше.

— Зададох ти въпрос — продължи Томи и завъртя кранчето.

Водата отекваше от плочките в помещението.

— Не съм пъзльо — процеди Еди с тънък глас.

— Приемаш ли това на сериозно, Еди? — Томи натисна копчето и в дланта му падна течен сапун.

— Да.

Томи се огледа в огледалото, изми си ръцете, оголи зъби, огледа горния ред, махна нещо с върха на езика. Изплакна си ръцете, спря водата, взе хартиена кърпа. Отново огледа Еди, докато се бършеше.

— Радвам се — каза тихо.

Томи притежаваше сила, излъчваше я и тя удряше Еди като непрекъснати крошета право в челюстта. Усещаше се в цялото помещение. Този вид сила, която плашеше, от която струеше ненавист, насилие, потискан страх и изобилие от скрити и недоразвити емоции. Тя изсмукваше кислорода, беше едновременно смъртоносна и безсмъртна, поглъщаше всичко, след себе си оставяше пустош.

— За тъп ли ме имаш? — попита Томи.

Еди поклати глава.

— Няма страшно, Еди…

Еди се мъчеше да гледа Томи в очите. Всичко друго би било пагубно. Томи се беше вторачил в него с неестествено опулени очи.

— Колко те бива, не отместваш поглед — прошепна той.

Еди сведе очи към пода.

— Не, не. Продължавай да ме гледаш — изсъска Томи.

Еди се подчини. Беше трудно, беше нередно, беше странно.

Томи вдигна показалеца на дясната си ръка като дуло и палеца като ударник. Притисна показалеца в челото на Еди. Еди затвори очи. Томи стреля.

— Бум — прошепна, пусна хартиената кърпа на пода в краката на Еди и излезе.

Вратата се затвори. Еди остана сам с тишината.

Томи крачеше тежко-тежко по скучния полицейски коридор. Онзи кретен за малко да се насере… Съпротивляваше се, опитваше се да постъпи правилно. Томи не би реагирал така, ако не беше видял нещо друго, нещо ново у Еди. Несигурността му си беше там, в това нямаше нищо странно, трябваше да я има. Но и противоположното, някаква скрита самоувереност. Може би дори самият Еди не отчиташе присъствието й. Томи никога преди не я беше долавял у него… сякаш бе взел решение… сякаш се беше престрашил да свърши нещо. А това беше противоестествено за такъв нерешителен тип като Еди Буман…

Стъпките на Томи отекваха в коридора. Разминаваше се с колеги. Кимвания, Здрасти, Томи. Томи не отвръщаше на поздравите.

И страхът… Еди Буман се страхуваше. Ужасно се страхуваше; като малко момче, което за първи път се опълчва на баща си…

Той разбираше от психология…

Обади се на авиокомпанията. Запази билет за първия възможен полет до Прага.

Еди се чувстваше преследван. Непрекъснато поглеждаше огледалото за обратно виждане, докато шофираше през града, параноично…

Обикаляше из апартамента си, не можеше да си намери място. Котаракът Мани не му се пречкаше. Стресът му пречеше да мисли. Еди седна, задиша дълбоко. Една емоция изпъкна сред другите. Страхът… Суров, черен, тежък ужас, който създаваше само празнота и смут. Винаги беше успявал да замени точно това чувство с агресия, гняв и бяс и после да даде излаз на вътрешното безсилие чрез насилието. Не и сега… вече не. Обхвана го чувство, че е малък, че е уязвим. Изведнъж се превърна в малко момче. Беше затънал в нещо, над което нямаше контрол. Стените в кухнята бяха високи и тъмни, усещането за непознатото и собствената му уязвимост създаваха ужаса. Еди не искаше да остава сам.

Облече си тясна тениска, пръсна си от най-скъпия одеколон. Взе ключовете за колата от масичката в антрето, якето от закачалката. Вратата се затръшна след него. Бързи стъпки надолу по стълбите.

Бягство…

Еди отново седеше в колата. Знаеше пътя и насън, мястото беше само на десет минути оттук, между един жилищен комплекс и малък промишлен район. Той сви към паркинга.

Неоновата табела светеше. Гарбу, можеше да се прочете, въпреки че „б“-то беше изгоряло. „Гарбу“ представляваше смесица от ресторант, нощен клуб и пазар за плът. Типично за предградията. Тук жените бяха по-зрели, повечето разведени, всички в един и същи тип евтини памучни дрехи, купени от една и съща верига. Бяха ужасно лесни. Еди винаги намираше някоя, която да отведе у дома без много приказки… ето колко трагично беше в „Гарбу“.

Той не слезе от колата, наблюдаваше хората, които влизаха в заведението, празнично облечените, пияните, самотните, похотливите… и слънцето грееше.

Всичко се беше объркало.

Не му беше тук мястото. Не това искаше да прави Еди… Нали беше решил да прави точно обратното. Беше си го обещал в Прага. И обратното на това да влезе в „Гарбу“ и да намери парче месо, за да убие безпокойството си със секс, беше… да не го прави. А да не го направи, означаваше да смени краткотрайните решения с дългосрочни, да върши добро вместо зло… ето около какво се въртяха мислите на Еди Буман, докато седеше, вторачен във волана на автомобила си.

Той завъртя ключа, двигателят отново забръмча.

Еди внезапно осъзна накъде се е запътил. Колата се беше насочила към хубавите предградия на север от града. Беше пътувал натам много пъти, но по средата винаги беше обръщал. Сега обаче нямаше връщане назад.

След половин час сви по виещите се тесни пътища в голямото предградие, намери къщата, която се издигаше на улица, пълна с постройки в същия стил. Всичките с малки градинки, асфалтирани алеи, някои с баскетболен кош, поставен на стената на гаража.

Еди отби от пътя. Изключи двигателя.

Вечерното слънце светеше златисто. Миришеше на барбекю… Деца караха колело и играеха футбол на улицата. Контролирана анархия.

Еди за първи път видя родния дом на Рикард Егнел. Къщата на семейство Егнел беше тиха. Беше престанала да говори преди дълго време. Завесите бяха пуснати, нямаше признаци на живот. Само мъка. Тежка, безцветна и бездънна болка и отчаяние.

Еди се взираше. Емоциите го раздираха и разкъсваха. Времето стана мъгляво и накъсано, той не знаеше откога седи така; пътната врата се отвори и отвътре излезе двойка с дакел на каишка.

Трябваше да са около петдесет и пет годишни. Но изглеждаха по-стари. Много по-стари. Тя беше белокоса, той беше посивял, дакелът беше стар и скован. Вървяха бавно към тротоара. Рикард беше единственото им дете…

Дори не погледнаха играещите деца, когато излязоха на улицата.

Бащата на Рикард обърна поглед към Еди, докато минаваха покрай колата му. Едва за няколко секунди. Празен поглед, сякаш нищо на света вече нямаше значение.

Еди сведе очи към коленете си. Остана така с клюмнала глава.

После пак вдигна очи. Семейство Егнел бяха отминали. Бащата държеше майката за ръка. Имаха само един друг в този живот, това изразяваше тази картина.

Сърцето на Еди забумтя. Дишаше повърхностно през носа. Ставаше все по-трудно. Изкашля се и си прочисти гърлото, но не помогна. Беше му все по-трудно да диша.

Внезапно чувство за отвращение от несправедливостта, която тези родители бяха преживели. И той беше причината за това, той уби единствения им син.

Еди искаше да изскочи от колата, да хукне след тях, да признае, да падне на колене, да получи прошка…

Но в това нямаше смекчаващи вината обстоятелства. Той трябваше да следва уравнението, което ехтеше в него непрекъснато. Обратното… направи точно обратното.

Прибра се в апартамента си. Котаракът Мани му беше простил, скочи в скута на Еди, когато той седна край кухненската маса.

Еди взе лист и химикалка и се зае да описва плановете си. Престана да пише, когато му хрумна, че не му остава много време. Скоро щеше да умре. Това поне беше кристално ясно. Рано или късно Томи щеше да го убие. Така може би щеше да е най-добре. Тогава родителите на Рикард Егнел щяха да намерят мир, равновесието щеше да се възстанови… Налагаше се. Еди го разбра тази вечер, когато видя двойката на вечерната им разходка. Тъй че ако Томи не го убиеше, Еди щеше да го извърши сам…

Мани мъркаше на коленете му.

Но Еди нямаше да умре глупаво. Щеше да умре красиво. Раят и адът нямаха значение. Но той щеше да си отиде добър. Защото имаше смътно усещане, че е дошъл добър. Просто някъде по пътя беше сбъркал катастрофално…

Часовете летяха. Еди измисли няколко начина, няколко идеи, сравни ги, направи анализ на риска, постоянно някъде светваше червена лампичка. Всичко беше рисковано… Еди се опита да намали някои параметри, за да направи цялата работа малко по… жълта, може би оранжева по скалата на риска… Но тогава всичко ставаше твърде уязвимо и неизпълнимо.

Еди разсъждаваше. Налагаше се рискът да е в червено. Но в такъв случай той се нуждаеше от помощ. Нямаше да се справи сам.

Тежко тупване откъм антрето, когато сутрешните вестници паднаха през отвора за писма.

Еди отиде, донесе вестниците в кухнята, започна да прелиства единия.

Когато прочете една статия от Каролине Берйер, разбра, че ще бъде тя.

19

(Прага/Стокхолм)

Хотелската стая беше бежова. Томи лежеше върху покривката на леглото, сплел пръсти върху гърдите си, зяпаше тавана. Навън беше нощ или ранна утрин.

Момичетата се появиха. Ванеса и Емели… Също и Моника… Неговото семейство… Бяха пътували заедно, бяха отсядали в подобни хотелски стаи заедно…

Томи потисна спомена.

Електронният часовник на ръката му изпиука. Той се надигна, залови се за работа. Прегледа оборудването в раницата. Пистолет, шперцове, две камери с големина на карфици, тънки кабели, щипци, два мобилни телефона с предплатени карти и зарядни, малка електрическа бормашина. Накрая — новият му смартфон с най-добрия процесор.

Раницата на рамо. Той излезе на почти пустите улици в пражката нощ.

Беше валяло. Уличното осветление създаваше отражения върху лъскавия паваж, докато той изкачваше „Увоз“ към шведското посолство.

Два изхода от сградата на посолството. Можеше да се тръгне или надясно — надолу по улицата, по която той току-що се беше изкатерил, или наляво към един площад. На стълбите на сградата до посолството се издигаше разпятие. Томи вдигна очи към него. Той си висеше там, старият Исус. Дупките в китките или дланите. Сигурно здравата е боляло. Томи изгледа кръвнишки лицето на Исус… Какво искаше тоя? Умрял заради нашите грехове? Какво значи това, по дяволите? Защо всичко трябваше да е в гатанки?

Томи огледа фасадите срещу посолството. На едната имаше скеле. Струваше си да опита. Покатери се. Движеше се тихо по платформата, проверяваше всеки прозорец. На втория етаж откри празна стая. Вътре нямаше нищо.

Томи слезе обратно на улицата, прокрадна се в сградата, качи се на втория етаж, вмъкна се в стаята.

Вар, строителни отпадъци, ремонт… идеално.

Той извади предметите — камерите, телефоните, зарядните, кабелите, щипците… Бормашината, новия си телефон. Свърза камерите с двата телефона. Вписа уеб адресите в смартфона си. От двете камери се появи картина. Той проби две дупки в перваза на прозореца, вмъкна малките камери вътре, постави ги така, че едната да има изглед към голяма част от улицата и двете врати на посолството. Другата даваше близка картина към по-малкия вход, който Томи предполагаше, че е за персонала. Две камери за наблюдения. Една близка, една обща. Би трябвало да е достатъчно.

Томи излезе от стаята. Върна се на улицата.

Едно такси го отведе до централна гара, където намери шкафче, остави зареденото оръжие вътре, заключи, пъхна ключа в джоба си.

В редакцията на вестника вреше и кипеше.

Каролине Берйер седеше леко приведена, очила за четене на носа и молив в русия кок. Щракаше бързо по клавиатурата, мърмореше си тихо, изчете написаното, изтри една част, започна отначало.

Имейлът, който току-що получи, беше анонимен. Само цифри на мястото на името. Тя го отвори.

Проверете Софи Бринкман, гласеше текстът.

Тя получаваше подобни мейли от време на време. От хора, които чувстваха, че с тях са се отнесли несправедливо, най-често държавата и властите. Но имаше и такива, които просто искаха да вгорчат нечий живот. Каквато и да беше истината в случая, общият знаменател в този род съобщения беше, че изпратилият го таеше отчаяното убеждение, че друг е виновен за собствените му проблеми… И че всичко ще се нареди благодарение на статия, написана от нея в един от най-големите сутрешни вестници в Швеция.

Тя бързо провери името в Гугъл, Софи Бринкман. Две жени в страната с това име. Момиче от Блекинге и жена от Стокхолм на около четиридесет години. Никаква съществена информация…

Каролине прехвърли имейла в кошчето и продължи да работи на компютъра по статията си. Тя се занимаваше с разследваща журналистика, най-вече за финансовия свят. Понякога пишеше редакционни статии и коментарни рубрики. Беше свързана с този вестник, имаше широка читателска аудитория. Много хора й се обаждаха, обсъждаха прочетеното и изразяваха одобрението си. Повечето читатели участваха активно. И това й харесваше…

Пристигна нов мейл.

Същият непознат подател.

Проверете също криминален комисар Томи Янсон.

Но точно това не й харесваше… Кверулантите. Каролине изтри и този имейл.

Два часа по-късно Каролине Берйер си тръгна от редакцията и взе влака в южна посока. Тя живееше доста далеч от града, където цените на квадратен метър бяха по-ниски — само затова. Заплатата й беше прилична. Но искаше по-добър живот. А в такъв случай можеше да направи само едно — да пести. И Каролине пестеше, доколкото можеше.

Блоковете бяха ниски, най-много до четири етажа. Беше доста тъжно местенце, но Каролине се чувстваше добре. Може би защото тук я оставяха на спокойствие, можеше да живее както иска… да прави каквото иска; например да се шляе. И правеше точно това всеки ден на връщане от гарата. Понякога мъчително бавно, съзнателно забавяше темпото, пускаше мислите си да се реят свободно, от време на време спираше и купуваше някоя ненужна джунджурия от Турчина… Избягваше да гледа майките и играещите деца на площадката.

Докато приближаваше входа, телефонът в джоба й извибрира. Прочете есемеса на дисплея:

Разбирам защо това, че непознат подател иска да проверите непозната жена и полицай, не събужда любопитството ви.

Известно притеснение. Това беше личният й телефон, номерът беше таен и единствено неколцина приятели и роднини имаха достъп до него.

Тя провери номера на подателя — скрит, никаква информация.

Кой пита?, писа му тя. Въведе кода за входната врата, влезе.

Телефонът отново изпиука.

Трябва да се видим, пишеше.

Тя се спря на площадката.

Не е уместно, отговори бързо.

Телефонът веднага изпиука.

Ще умрат хора.

20

(Прага)

Националната библиотека в Прага. Красиво здание от втората половина на XVIII век. Стари книги, стари стенописи, стари глобуси. Място като за Индиана Джоунс, преди да хукне към джунглите.

Майлс ходеше там с Алберт колкото можеше по-често; основната част от образованието си Алберт добиваше между тези стени.

Седяха в природонаучния отдел. Там имаше най-малко хора.

Алберт четеше „Западният канон“ от Харолд Блум, литературознание и сънотворно в едно. Майлс четеше вестници. Днес „Гардиън“. Взимаше каквото му попаднеше.

Тук-там се чуваше проскърцване, някои си говореха тихо. Едно момиче на възрастта на Алберт мина покрай тях. Усмихна му се. Повечето момичета му се усмихваха, усмивки без стеснение. Почти любящи.

Майлс го изгледа над вестника. Алберт отвърна на погледа му, не беше весел.

— Добре ли си? — прошепна Майлс.

— Не — промърмори Алберт и пак се зарови в тухлата.

Майлс знаеше, че Алберт мрази тези усмивки. Беше казал, че ако не седеше в инвалидна количка, подобни усмивки биха означавали намек, таен език, израз на нещо. Сега бяха просто унизителни.

— Не го приемай за нормално — не се отказа Майлс.

Алберт вдигна очи.

— Кое?

— Живота, който водим. Една след друга само гадости, откачено е. Не свиквай с това, не свиквай и с мен, с Михаил, с това пленничество. Постоянно си напомняй кой си всъщност. И че сме на път към нещо по-добро.

— Така ли? Към нещо по-добро? — процеди Алберт.

— Да, поне се борим за това.

— Аз не смятам така — отвърна Алберт. — Аз смятам, че работите в обратна посока, в грешната посока.

— Майка ти прави каквото се налага — каза той тихо.

Бръчка от раздразнение между очите на Алберт.

— И какво значи това, мамка му? — изръмжа той.

— Не псувай.

— Гледай си работата, Майлс.

Майлс се взря в Алберт.

— Означава, че не бива да й се сърдиш, не точно сега — въздъхна Майлс.

— Не се сърдя — възрази той.

— А какво?

Алберт се замисли. Загледа се в книгата, без да чете.

— Не знам. Искам да ти вярвам, че вървим в правилна посока. Но за мен не е така.

Той вдигна очи към Майлс, който сгъна вестника, наведе се към него и прошепна:

— В един друг свят, Алберт, щяхме да постъпим правилно. Защото този свят щеше да го позволява. Но не тук, не сега. Първо най-важното, всичко друго е на заден план.

— „Най-важното“, това е въпрос на гледна точка — възрази Алберт.

Майлс поклати глава.

— Не и за майка ти.

— Напротив. — Алберт пак сведе поглед към книгата.

Алберт Бринкман беше костелив орех. Майлс се върна към вестника, прелисти няколко страници, пак вдигна очи, понечи да каже нещо в смисъл, че в положението, в което бяха изпаднали, няма верни решения. Че каквото и да направят, няма как да излезе добро за всички… Нещо в този стил. Но Алберт вече знаеше всичко това, не се нуждаеше от подобни баналности.

— Ще спасим Лотар — проговори Алберт, без да вдига очи от книгата. — Нямаме друг избор… Няма нужда да казваш нищо, Майлс. — Алберт го погледна. — Не мисли, че не те слушам. Винаги те слушам. Но тук няма какво да се обсъжда.

Едно момиче, няколко години по-голямо от Алберт, му се усмихна широко. Алберт го изгледа изнурено, въздъхна и пак насочи вниманието си към книгата.

21

(Маями)

Лотар беше заключен в стая без прозорци; не беше излизал оттам, откакто Йенс и Горман заминаха за Европа. Дните и нощите се смесваха. Той почти не виждаше пазачите си. В определени часове му носеха храна. Не говореха с него, бързо излизаха и заключваха вратата. Той сънуваше само кошмари. Когато беше буден, стените го притискаха и той изкрещяваше от ужас. Чувството, че полудява, го разяждаше.

Облекчението, когато чу гласа на Йенс зад вратата, беше неописуемо. Йенс влезе в стаята, следван от един от пазачите. Лотар се хвърли в ръцете му. Прегърнаха се, Лотар се тресеше от плач.

— Дойдох си — прошепна Йенс.

Стъпки зад тях, Горман издърпа Йенс от обятията на Лотар, избута го от стаята и затръшна вратата.

Горман се ухили криво. Разтвори ръце като за прегръдка. Толкова беше надрусан, че целият гореше.

— Ела при татко — прошепна Горман.

Лотар не помръдна.

Ударът дойде от нищото, улучи Лотар в брадичката. Той се строполи на пода. Горман продължи да се усмихва по същия начин, докато сипеше жестоки ритници върху Лотар.

22

(Стокхолм)

Еди беше проследил Томи до купон със стари полицейски началници, на който пиеха бира и стреляха. От време на време се събираха. Изстрелваха няколко пълнителя по хартиени силуети в мазето на полицейското управление, след това се наквасваха и се мятаха на колите към къщи.

Еди прецени, че разполага с минимум два часа.

Анцуг, найлонови калцуни върху обувките, гумени ръкавици, маска на устата и нахлупена плетена шапка. Така изглеждаше Еди Буман в осем часа вечерта, когато проникна с взлом в къщата на Томи Янсон през старата врата на задната тераса с олющена бяла боя и лесна за разбиване ключалка.

Дневната блестеше от чистота. Дори прекалено. Еди се движеше внимателно. Томи нямаше аларма. Полицаите рядко си инсталираха. Военни, охранители и други хора от сферата на сигурността бяха луди по алармите и разните системи за сигурност. Но ченгетата едва ли не държаха вратите широко отворени, тайничко се надяваха някой наистина да се вмъкне у тях, та да могат да го гръмнат при самозащита.

Еди се заизкачва по лакираното чамово стълбище. И на горния етаж нямаше нищо интересно. Просто всичко беше ненормално чисто. Дори леглото на Томи беше старателно постлано. Твърда кръгла възглавничка за украса върху изпънатата покривка. Еди не разбираше. Това ли беше Томи Янсон? Може би имаше нова жена? Но не виждаше следи от нищо такова…

Той се върна долу.

Кухнята. Много готварски книги, някои за напреднали, почти професионално кухненско оборудване…

Той намери вратата към избата. Тясно стълбище, стръмно и тъмно. Котелно помещение, после нещо като килер. И тук същата работа — хубава храна, скъпа храна, луксозна храна. И една врата; заключена врата.

Еди затърси ключ върху рамката, на пода, зад и под бурканите в килера… Нищо.

Огледа ключалката. Модерна. Трудна за разбиване. Еди погледна часовника. Още имаше време.

Свали си якето, пусна го на пода, коленичи върху него и се взря в ключалката, хванал двата шперца в ръце и фенерчето с уста.

Съсредоточеност. Пипкава и напрегната работа. Потта се стичаше по челото право в очите, той мигаше… Ключалката не се даваше. Еди започна отначало. Пак и пак.

Звук отгоре. Стъпки откъм приземния етаж.

Томи не можеше да се е прибрал… Не още.

Еди си го повтаряше бързо, докато продължаваше да върти шперца.

Нямаше връщане назад… Застави се да работи бавно и внимателно, като през цялото време се ослушваше за звуци откъм стълбището. Щракването, което беше очаквал, се чу след двайсет минути. Еди превъртя патрона, вратата се открехна, той се вмъкна вътре. Стаята беше малка и тясна; кабинет. Компютри, шкафове за документи, рафтове с папки. Шредер, копирна машина… И тук също маниакален ред и чистота. Той се заслуша за шумове откъм горния етаж, преди да се заеме за работа. Намери юесби входа на компютъра, вкара една флашка. Компютърът се събуди. Малката лед-лампа на флашката замига, докато файловете с троянски коне се прехвърляха в компютъра на Томи Янсон. Сега вече Еди можеше да управлява компютъра дистанционно и да чете документите на Томи от къщи. Освен това във файловете имаше код, който активираше вградения микрофон на компютъра.

Горе заработи прахосмукачка. Бръмчеше и се плъзгаше по пода. Еди се поотпусна.

Предпазливо отвори шкафа… документите бяха плътно наредени в чекмеджетата. Разстоянието между натъпканите папки беше тясно. Еди разлистваше, проверяваше. Една папка пълна с информация за полицаи. Всичките мъже. Еди познаваше повечето, до един имаха склонност към насилие. Всички бяха станали полицаи точно по тази причина, също като Еди… Той намери и себе си в папката. Трудови договори, служебни досиета, всичките ксерокопия. Записките на Томи. Разследването на убийството на Рикард Егнел. Въпросителни знаци… Разпит на Аника… Еди се вторачи невярващо. Аника, бившата му, която го напусна. Говорила е с Томи след раздялата им. Томи й е казал, че Еди е подходящ кандидат за по-добра работа, секретна работа. Томи бил длъжен да интервюира близките му, за да му направи профил. Аника се отзовала, разказала на Томи всичко за Еди, че едно време бил хулиган, побойник… В документа фигурираха дати на различни събития от живота им. Денят, в който тя го напусна… същият ден, в който Рикард Егнел умря в парка. Томи беше нарисувал с червен химикал голяма удивителна, оградена с кръгче. Имаше и разпити на двама приятели на Рикард Егнел. Фотороботът доста приличаше на Еди.

Еди прегледа папките на другите ченгета. И там същите материали. Интервюта с близките им за различни случки. Томи беше свързал всички с неразкрити престъпления. Това, значи, е бил методът на Томи да набира хора. С Еди му се беше получило… Изглежда, че Томи беше рискувал, беше направил догадка. И Еди се беше хванал на въдицата…

Флашката в компютъра на Томи престана да мига, Еди я извади и я прибра в джоба си. Тъкмо щеше да си върви, когато една папка на рафта привлече вниманието му. На гърба й пишеше СБ. Софи Бринкман… Еди я разтвори. И тук изобилстваше от информация. Тя била вдовица на някой си Давид Бринкман, имали син, Алберт, в момента тийнейджър. Прикован на инвалиден стол след злополука с автомобил миналата година, бил блъснат.

Еди продължи да чете.

Софи била медицинска сестра и се запознала с Хектор Гусман в болницата, където той лежал след нараняване… Полицията я притиснала да донася за Гусман… избягала след престрелката в „Трастен“… Много странична информация за роднини и приятели. Места, където би могла да се крие… Снимки, официални документи и доста странична информация за Хектор Гусман, произхода му, семейството…

Той внезапно осъзна, че фоновият шум от горния етаж е заглъхнал. Прахосмукачката беше млъкнала.

Еди снима всички документи, които успя. Като неспирно се ослушваше.

Върна папката на рафта. Излезе от кабинета, взе си якето от пода, затвори внимателно вратата, ключалката щракна от само себе си.

Той се скри в един ъгъл на открития малък килер. Спотаи се в мрака, изпънал гръб, неподвижен в странното си облекло, и започна да обмисля алтернативите. На нивото на земята имаше прозорци, които се отваряха. Би могъл да се покатери през някой от тях. Но Томи не оставяше нищо на случайността, Еди го беше разбрал още в мига, в който стъпи в къщата. Томи Янсон беше различен, беше странен. Човек не можеше да го разбере. Перфекционист… Така че един отворен прозорец на избата би го накарал да прерови цялата къща… и да разбере… и да убие Еди незабавно…

Вратата към горния етаж се отвори. Стъпките надолу по стълбището бяха бързи.

По дяволите…

Еди стоеше неподвижно, тихо се молеше Томи да отиде в кабинета. Само че той сви зад ъгъла и дойде право в килера, където се криеше Еди. Нямаше повече от метър помежду им. Еди видя профила на Томи, който търсеше нещо на лавиците. Единствената мисъл на Еди беше, че човек несъзнателно усеща кога го наблюдават. Затова стисна очи, затвори се в себе си, намери друго място. Вече не беше тук, в килера на Томи. Намери друго място. Далеч оттук, далеч назад във времето. Еди беше малък… Спеше върху овча кожа, беше меко, някой го вдигна, прегърна го, нежно. Еди се чувстваше в безопасност… Остави човекът да го носи, да го държи, да го закриля. Представата за време изчезна. Еди се остави да го отнесат. Остави се на течението… скри се.

Еди отвори очи. Томи го нямаше. В избата беше тихо, горе отново се чуваха стъпки.

Еди реши да не поема повече рискове. Почака да падне нощ. Накрая се прокрадна нагоре по стълбите, през кухнята… дневната, антрето. Излезе през главния вход, затвори зад себе си и слезе по застланата с камъни пътека. Излезе на шосето, под бледата светлина на уличните лампи, далеч от къщата на Томи; Еди се затича, маратонките тупаха по асфалта.

Енергията му беше неизчерпаема…

23

(Тоскана)

Навсякъде около него бенедиктинските монаси изпълняваха ежедневните си задължения, най-вече работеха в градината.

Интересни хора, мислеше си Хектор. Притежаваха смесица от непринуденост, уважение, мълчаливост, топлота, упование, сериозност и спокойствие. И над всичко това — колективно убеждение, че това добро е достатъчно добро да подчинят живота си на него.

Вълнистият пейзаж на Тоскана пред него. Той седеше в беседката сред трендафили и портокалови дръвчета. Трудно беше да затвори очи за красотата. Чувствата бяха противоречиви. Откакто дойде, целта му беше да се махне. И сега денят беше настъпил.

Постоянната мисъл, че един ден ще напусне манастира, не му беше позволила да се отпусне и за миг. Сякаш през цялото време активно се беше борил срещу всичко прекрасно, което го обкръжаваше. Сякаш духовното искаше да надделее… Но той беше Хектор Гусман…

Хектор пак погледна монасите. Двама от тях работеха долу в билковата градина. Друг, също като него, седеше на каменна пейка малко встрани.

Хектор се питаше дали отношението му щеше да е различно, ако Лотар беше при него, ако Софи беше жива, ако империята му беше непокътната… Дали в такъв случай би приел благодатта на това място? Дали в такъв случай би се опитал да стане добър, веднъж завинаги?

Хектор въздъхна дълбоко, избърса си лицето.

По хрущящия чакъл приближаваха стъпки. Любезното лице на брат Роберто му се усмихваше.

Старият монах, братовчед на бащата на Хектор, седна на ниско столче до Хектор. Настани се удобно. Погледа красивата гледка, после се обърна към Хектор.

Не каза нищо за това, че Хектор се е преоблякъл в нормални дрехи. Никога нищо не обсъждаше. Никога не говореше за друг човек в негово отсъствие. На всеки въпрос отделяше време за внимателно обмисляне. На някои още не беше дал отговор, вече пет месеца. Често посочваше, някак между другото, важността на взаимодействието между работа и молитва.

— Разбрах, че днес заминаваш — започна брат Роберто.

Хектор не отговори.

— Би ли могъл да вземеш това със себе си, в сърцето си, и да го задържиш?

— Не — поклати глава Хектор, — няма да мога.

Отговорът, като всичко друго за брат Роберто, беше окей.

— Знаеш ли го със сигурност? — усмихна се монахът.

Хектор кимна.

— Значи всичко, което изживя тук, просто ще изчезне? — Той направи жест, изглеждаше радостно учуден.

— Не, ще го потисна.

Брат Роберто кимна.

— Да, съвсем човешко поведение.

Стояха в мълчание. Мълчанието беше приятно в компанията на брат Роберто, беше непринудено.

— Ако остана тук, какво ще стане тогава? — попита Хектор.

Роберто се засмя.

— Аз ли да знам?

Но Хектор искаше отговор, макар да знаеше, че няма да получи такъв. Искаше да знае точно каква е цената на добрината, за да може още тук и сега да се уговори със себе си…

Той вдигна очи. Природата, красотата, уханията, светлината, шумовете — всичко беше тук, пред него. И в него се криеше истината и блясъкът на доброто. Беше му поднесено на тепсия, Хектор трябваше само да посегне и да го вземе. Но той скръсти ръце, предпази се от всемогъщото добро.

— Понякога човек трябва да постъпва правилно — продума монахът.

Някаква граблива птица нададе крясък високо в небето.

— Ти си голям човек, Хектор — продължи брат Роберто. — И баща ти беше такъв. А големите хора понякога заемат твърде голямо място в този живот.

Роберто потупа Хектор по крака, изправи се и си отиде.

Това ли беше всичко? Без довиждане, без дори… Но разбира се, Роберто не го беше грижа дали Хектор е тук, или не, друго го вълнуваше, нещо по-велико от това, и то обхващаше и Хектор, и всички други хора, той никога не правеше разлика.

Внезапна мъка; не искаше да си отива оттук. Поглед в земята, вътрешен спор. Дали би могъл да се върне, след като… след като свършеше онова, което се налагаше да свърши?

Хектор стана от пейката, тръгна по чакъления път към портите на манастира.

Действителността се върна при него. Кого заблуждаваше, по дяволите?! Само себе си. Щеше да се лее кръв, той никога нямаше да се върне тук, никога повече нямаше да види този човек. Не в този живот, нито в следващия. В едно нещо Хектор Гусман се беше убедил по време на престоя си в манастира — че нямаше да получи втори шанс. Когато този живот свършеше, той щеше да гори в ада за вечни времена.

Той напусна манастира и повече не погледна назад.

24

(Прага/Стокхолм)

Чуха се няколко сигнала. Софи седеше на пода в кухнята, облегната на стената и с телефона на ухото. Използваше IP телефон, който минаваше през сървърите на посолството и беше непроследим.

Той отговори с напрегнат глас:

— Томи.

— Можете ли да говорите? — попита Софи.

— Слушам — изсъска Томи Янсон.

— Маями — съобщи тя.

— Кога? — той си прочисти гласа.

— Съобщете на тамошните си колеги незабавно, нека си отварят очите на четири. Кажете им, че вие ще им дадете знак кога да действат.

— Сигурно ли е?

— Сигурно е.

— Само Хектор?

— Има ли значение?

Томи продължи:

— Място?

Софи му даде адреса в Маями, който беше получила от Йенс. Чу как той записва информацията на ръка.

— И после? — попита Томи.

Беше й странно да говори с него по телефона.

— После ли? — повтори тя. — Ще го екстрадират, ще го върнат в Швеция, нали така се прави?

— Да, обикновено е така — потвърди той.

— А след това как ще процедирате вие, Томи?

— Ще бъде задържан по подозрения в убийство. Ние двамата с прокурора ще подготвим обвинението, ще сглобим всичко, което успеем…

Той замълча.

— Но?

— Рано или късно ще стигнем до задънена улица. Нямаме достатъчно доказателства.

— И тогава идва моят ред.

— Да, тогава идва вашият ред.

— Искам свидетелска защита.

— Ще го уредя — съгласи се Томи.

— Трябва да остана анонимна през цялото време — настоя тя.

— Трудно ще е, прокурорът ще има последната дума.

— Не бива да се разчува, че Хектор е в Стокхолм. Трябва да се държи в тайна до процеса…

— Какво?!

— Никакви шумотевици. Никаква информация, че Хектор Гусман е задържан, никаква информация за предстоящия процес.

— Това не мога да го уредя.

— Напротив, можете. Използвайте фалшиво име, каквото искате, просто дръжте медиите и всички любопитни на разстояние, докато аз приключа участието си като свидетел.

— Искате прекалено много — въздъхна той.

— Не мисля така — отвърна тя.

— Само че моята роля свършва дотук.

— Докарайте го в Швеция, запазете анонимността му, осъдете го, вкарайте го в затвора за дълго време. И тогава ролята ви ще свърши — поправи го тя.

Томи отвори уста, но тя го изпревари:

— А сега се свържете с полицията в Маями. Ще ви се обадя, когато моментът настъпи.

Софи затвори.

— Искаш ли да поговорим… Софи?

Майлс стоеше на прага.

— Няма какво да говорим — промърмори тя и се изправи. — Намери цялата налична информация за къщата в Маями, където държат Йенс и Лотар. Нека Алберт ти помогне. Тази вечер ще планираме. Утре двамата с Михаил отлитаме.

Тя излезе от стаята.

Томи седеше на дивана на проститутката. Касандра беше до него и правеше онова, за което й се плащаше.

Той мислеше за разговора със Софи, преценяваше ситуацията, опитваше се да разбере каква игра играе тя. Засега сякаш всичко вървеше според нейните планове. Щяха да арестуват Хектор в Маями…

Томи извади телефона си, който беше свързан с камерите в Прага. Беше му станало навик, проверяваше записите на всеки час-два. И сега пак. Забърза ги тройно. Минувачите профучаваха по улицата, никой не влизаше и излизаше от посолството…

Търпение, Томи… Близките му набиваха в главата тази дума от малко дете. Тогава беше твърде импулсивен… трудно се съсредоточаваше…

Главата на Касандра се люшкаше нагоре-надолу. Щеше да му се удаде сгоден случай… Щеше да намери Софи и Майлс Ингмаршон и да изпразни пълнителя на пистолета в главите им…

А ако случаят така и не се удадеше, щеше да замине в чужбина и да чака… Търпение. И после щеше да ги убие… Щеше да ги убие, каквото ще да става.

— Касандра, искаш ли някой ден да се преместиш да живееш с мен в Испания?

Тя спря, погледна го с искрено отвращение, затърси признаци на лудост в очите му, но те бяха ясни и нормални.

— Няма нужда да решаваш на мига — поясни той и я потупа леко по бузата. — Продължавай.

Томи набра номера на познатия си в полицията на Маями.

Чу се сигнал свободно.

— Yes, Tommy Jansson here again.

Той говореше високо и ясно, все едно международната връзка все още беше лоша като едно време.

Касандра просто спря.

Той раздразнено заклати глава, щракна с пръсти, даде й знак да продължава. Тя въздъхна и пак се зае.

Той им даде адреса в центъра на Маями, обясни, че там държат свидетел, че Хектор Гусман ще дойде, че трябва да го арестуват. Томи затвори.

Касандра се беше изправила.

— Какви ги вършиш?

Тя тръгна да излиза от стаята.

— Вратът ми ще се схване — тросна се тя.

— Би ли престанала?

Касандра се спря на прага, погледна Томи.

— Не е ли по-добре да идваш тук с нагласата, че и днес няма да успееш да свършиш, Томи?

Той не я разбра.

— Никога не ти се получава, Томи. Идваш тук ядосан и си тръгваш още по-ядосан… Не е ли по-добре да си промениш нагласата? Тъкмо ще е по-голямо събитие, когато най-после свършиш, а като не става, няма да е такъв проблем. На мен ми звучи като добра идея.

Касандра се скри в банята.

— Но какво ли знам аз? — подвикна. — Аз съм просто една курва.

Вратата на банята се затръшна.

Томи усети, че устните му са се изкривили. Скована и неразбираща усмивка. Как си позволяваше да му говори така?

Той стана, закопча си панталона. Прекоси коридора, спря пред вратата на банята. Потропа три пъти, силно.

— Касандра?

Мълчание.

— Касандра?!

— Какво има?

— Няма да ми говориш така, разбра ли?

Гласът му — неубедителен, без авторитет.

Звук от развиване на руло и откъсване на тоалетна хартия.

— Хубаво — отговори тя безразлично.

Той се вторачи в гладката врата. Уважението, това беше проблемът…Никой не го уважаваше. На никого не му пукаше.

Касандра пусна водата.

Еди се притесняваше.

Каролине Берйер се беше обадила. Съгласи се да се срещнат. Адресът беше в снобарската част на града. В момента той се намираше там, насред Йостермалм. Сградата — грамадна и заплашителна, от старомодна тъмночервена тухла. Прозорците — високи и бели с твърде много решетки. През годините бръшлянът бе пропълзял нависоко по фасадата. Кучетата обичаха да препикават този род сгради.

Еди въведе кода, който му беше дала.

Асансьорът го отведе до четвъртия етаж.

Каролине Берйер отвори вратата, прецени го набързо. Кимна почти незабележимо.

— Заповядайте.

Тя го поведе през голям вестибюл с паркет на пода; беше десетина сантиметра по-ниска от него, боса, носеше избелени джинси, бяла блуза, русата коса беше небрежно хваната с шнола.

— Ухаете приятно — отбеляза тя.

Това не го очакваше.

— Да, сложих си одеколон — заекна той. Прозвуча като идиот.

Явно и тя остана с такова впечатление, тъй като каза само:

— Аха.

Влязоха в просторна дневна. Мебелировката — оскъдна и класическа. През високите прозорци проникваше много светлина. Той се огледа.

— Тук ли живеете?

— Не, сестра ми живее тук.

Еди се притесни.

— Тя тук ли е?

Каролине седна на големия диван. Босите крака потънаха в дебелия килим. Изглеждаше приятно.

— Да — отговори тя.

— Обещахте…

— Моля ви се — прекъсна го тя с настойчив поглед. — Непознат мъж, който ми праща есемеси и заплашва, че ще умрат хора? Да, заповядайте у нас, ще бъда съвсем сама.

Той проклинаше глупостта си.

— Благодаря, че ме пуснахте — смотолеви.

— Няма защо — отвърна тя и продължи да се взира в него с лека бръчка на челото.

— Виждали ли сме се? Познаваме ли се? — попита го.

— Не.

Тя не прие думите му за чиста монета, затърси из паметта си, но се принуди да се предаде.

— Как се казвате? — поиска да знае.

— Няма значение — отвърна Еди и още веднъж разгледа стаята.

— Винаги предпазвам източниците си — увери го тя.

— Този път няма да можете — отвърна той.

— Казвате, че сте полицай? — продължи тя. — Мога да проверя кой сте.

Той сви рамене.

— Не съм тук, за да ви лъжа — отговори.

Тя се взря в него… отново.

— През цялото време ли ще стърчите прав? — попита го.

Той дойде на себе си и се тръшна на креслото срещу нея.

— Сестра ви? В момента слуша ли ни? — попита.

Каролине поклати глава:

— Не.

— Сигурна ли сте? — настоя Еди.

— Вие поискахте да се срещнем — скастри го Каролине. — Ако щете ми вярвайте, изборът е ваш.

Еди сви юмруци. Съмнението се върна с пълна сила. Не защото нямаше доверие на тази жена. А просто защото си беше такъв, до мозъка на костите, Еди — нерешителният…

— Имам история… по-скоро фрагменти, но трябва да бъде разказана.

— Защо?

— Защото, както казах, ще умрат хора.

— Кой ще умре?

— Още не знам.

— Може ли да не сте толкова загадъчен?

— Не мога — поклати глава той.

Тя присви очи, все едно търсеше скрити следи, опитваше се да види нещо, което беше там, но отказваше да се покаже.

— Страхувате ли се? — попита тя.

— Да — призна той, без да се замисля.

— Да не сте направили нещо глупаво?

Той кимна, стисна юмруци.

— Да.

Каролине се беше попривела напред.

— За това ли е цялата работа? Оплели сте конците?

Той поклати глава.

— Не. Е, може би непряко, но не е свързано с големия въпрос.

Тя пак ококори очи.

— Охо! Големият въпрос? И кой е той? — попита с леко насмешлив тон.

— Не знам — процеди той.

— Тоест сте загадъчен, уплашен, направили сте някаква глупост, но тя няма нищо общо с големия въпрос, който не ви е известен?

— Общо взето — кимна той.

— И някой ще умре?

Тя се облегна назад.

— На мен не ми звучи като вестникарска сензация, вие как смятате?

— Вие ще кажете, аз не разбирам от тези неща — прошепна той.

— Но? — подкани го тя.

— Но… така започваме. Така започвате. Дадох ви две имена.

Тя се наведе към масичката, на която беше оставен отворен бележник.

— Софи Бринкман и Томи Янсон? Неизвестна жена и началник в Криминална полиция…

Тя го погледна.

— Какво очаквате да открия?

— Нещо, което ще събуди интереса ви.

— И до какво трябва да доведе това?

— Тя да бъде защитена — отговори той.

— Софи Бринкман?

— Да. Ако разкриете всичко, ако действате предпазливо и откриете онова, което смятам, че ще откриете, работата ви ще се превърне в защита за нея.

— Ако наистина сте полицай, както твърдите… Защитата й не е ли ваша работа?

— Да.

— И?

— Точно това правя.

— Чрез мен?

— Да не би да не съм се обърнал към когото трябва? — попита той.

— Не знам, как смятате?

Еди замълча, Каролине продължи с по-спокоен тон:

— Имам чувство, че си губя времето…

Тук свърши всичко. Еди я изгуби. Пак се проклинаше, вече не знаеше за кой ли път.

— Няма ли да е по-лесно просто да се обадите на Софи Бринкман? — попита тя.

Той не смееше да разкрие твърде много, страхуваше се да не унищожи малкото, което имаше… Но инстинктивно чувстваше, че Каролине Берйер е добра, дори по-добра, отколкото бе очаквал.

— Тя бяга, крие се — каза Еди.

Най-после искрица интерес у Каролине.

— От кого? — поиска да знае.

— От полицията. И не само.

Още една искрица.

— Не разбирам — рече тя.

— Нито пък аз. Но животът й е в опасност, в това съм сигурен. Обаче вие трябва да намерите ключа за всичко това. Аз имам само фрагменти.

— Тогава ми дайте фрагментите, за бога. — Тя едва не се засмя.

Той се почеса по главата, извади сгъната страница от вестник от джоба си, изглади я. Цялата беше нашарена с флумастер.

— Хектор Гусман… — промълви Еди.

Каролине се замисли.

— Името ми е познато…

— Ресторант „Трастен“? — напомни й той.

Тя напрегна паметта си. Поклати глава.

— Разчистване на сметки в подземния свят преди около година в ресторант във „Васастан“ — обясни Еди. — Престрелка, трима-четирима убити, сещате ли се?

Тя кимна леко.

— Да… Вечерните вестници писаха — сети се тя. — Ние също, но бързо го зарязахме. Полицията не разкри нищо, нали?

— Не, така си и остана.

— И?

— Тя е била там.

— Софи?

— Да.

Пак беше привлякъл вниманието й.

— Откъде знаете?

— Чух я да го казва.

— Къде и кога?

— Няма значение… Но тя е била в „Трастен“ заедно с Хектор Гусман, когато избухнала престрелката.

— Какво още чухте?

— Че е била близка с него, с Хектор… може би са имали връзка, а може и още да са заедно.

— Кой е той? Този Хектор Гусман?

— Някакъв гангстер. Наполовина испанец, наполовина швед… Никъде няма почти никаква информация за него.

— Къде е в момента? — попита тя.

— Не знам, полицията така и не го откри. Двамата със Софи избягали в Марбея скоро след това. Оттогава — нищо.

Тя пак се наведе над бележника.

— А комисарят… Томи Янсон? Той какво общо има с всичко това?

— Имало една полицайка, която разследвала Хектор Гусман, Гунила Страндберг, така й е името, мъртва е. Вероятно корумпирана. Доколкото разбирам, притискала е Софи. Оттам е връзката с Томи Янсон. Или нещо повече. Софи Бринкман знае много неща за Томи Янсон, от една страна, за Хектор Гусман, от друга. Тя се намира между двамата. Ще си изпати…

Каролине Берйер се опитваше да навърже чутото.

— Аз пиша за престъпления във финансовия свят — каза тя. — Понякога за политика. Това е съвсем друго, ако това, което казвате, е вярно.

Той мълчеше.

— Защо точно аз? — попита тя.

— Защото сте журналистка.

— Има и други журналисти.

— Чета статиите ви, колонките, почти всичко, което пишете — обясни той. — Вече доста години.

— И ми разказвате всичко това, понеже четете статиите ми? — Тя се усмихна криво, сякаш цялата история по-скоро я дразнеше, отколкото нещо друго.

Еди нареди няколко листа на масичката пред нея. Това бяха несвързаните му записки. Страниците, които беше снимал от папките за Софи в избата на Томи.

— Казвам се Еди Буман — каза той. — Работя като криминален инспектор. Никой не знае, че съм тук, че говоря с вас. Това е сериозно, наистина сериозно. Иначе не бих се свързал с вас… Ако искате да продължим, обадете ми се. Ако не… — Той посочи снимките и записките. — Съветвам ви да ги изгорите.

Еди се изправи и си отиде.

Еди излезе на улицата, насочи се към метрото. Беше прецакал всичко. Сам си беше виновен… Тя беше перфектна. Това само го ядоса повече. Перфектна в държането си, отношението. Безстрашна, пряма, интелигентна, съпричастна, отзивчива.

Еди пресече „Карлавеген“, сви по алеята и пешеходната улица между платната. Наситен мирис на разлистени дървета и лято.

В нея имаше и нещо скрито… Нещо, което той не можеше да определи…

Стъпки зад него, забързани.

— Ей, Еди Буман — подвикна Каролине и го настигна, леко задъхана, маратонки на краката.

Спряха се. Тя го изгледа, по-дълго от обичайното, все едно търсеше нещо. Еди се почувства неловко и отклони поглед.

— Не, гледай ме — настоя тя.

Той се подчини. Очите й бяха сини, веждите тъмни.

— Инфантилен ли си? — попита тя.

— Моля?

— Просто отговори.

— На кое?

— Инфантилен ли си, или се преструваш, идиот ли си, или интригант?

Той се засмя на тирадата й.

— Не ви разбирам — отговори само.

— Ти си полицай.

— И какво от това?

— Познавам доста полицаи. Някои са като малки момченца.

Той искаше да отговори нещо, с което да я затапи. Но тя не му се присмиваше ни най-малко. Говореше сериозно. И той искаше да бъде също толкова откровен. Затова се замисли над въпроса.

— Не знам — промърмори, за да печели време. — Може и така да е — продължи след малко. — Поне част от мен.

Каролине не отместваше очи от лицето му.

— Но преди беше по-зле, в началото — продължи той.

Тя кимна предпазливо.

— Окей — каза му по-меко. — Но аз не мога да се справя. Не мога да се справям с инфантилност и глупост у възрастни хора… Трябва да престанеш, ако искаш с тебе да се разберем.

— А ще стане ли? Ще се разберем ли?

Тя кимна.

— Да. Ще проверя всички материали, които ми даде. Ще потърся информация по моите канали… Ако намеря нещо, по което да работя, продължаваме. Нищо не обещавам. Ако бягаш от отговорност и не се държиш като зрял човек, директно слагам точка.

Този път той се взря в нея.

— Какво се промени от тръгването ми досега?

— Гласове в главата ми, които крещяха да изтичам след теб.

— Окей — кимна той. — А какво значи това? Не ми приличате на човек, който чува гласове.

Тя се усмихна леко, разтри си врата несъзнателно.

— Не знам… Понякога нещо се процежда, безпокойство… истина, може би. Стори ми се, че долових нещо такова у теб.

— Толкова ли сте проницателна?

— Да — потвърди тя. — А може би ти също си, Еди Буман.

Настъпи космично мълчание — онова, над което никой няма власт. Продължи няколко секунди по-дълго от необходимото, както винаги. Еди ровеше в пръстта с върха на обувката си.

— Окей — проговори той в несръчен опит да вземе контрол над ситуацията.

— Окей — усмихна се тя. — Ще ти се обадя.

Тя му подаде ръка с леко преувеличено движение. За част от секундата той помисли, че се приготвя да го прегърне приятелски. Тя нямаше такива намерения, но горкият Еди не я разбра.

Получи се неловко и недодялано. Дистанцирана половинчата прегръдка, при която неговата скула се удари в нейното чело.

— Това няма да го повтаряме — подметна тя с едва сдържан смях, обърна се и си отиде.

Лицето на Еди пламна от срам; ръцете — дълбоко в джобовете на джинсите. Вероятно ги е пъхнал несъзнателно там след прегръдката. Те все попадаха в съмнителни положения, все едно се криеха. Все пак, когато продължи пътя си, Еди изпитваше облекчение. Тя го караше да се чувства в безопасност. Не за собствената си сигурност. А защото можеше да бъде искрен с нея. Дори не страдаше, задето се изложи. Тръгна надолу по „Грев Турегатан“. Ръцете все така в джобовете.

Каролине Берйер нямаше време за детинщини. Нямаше време за игрички или заплетени социални стратегии. Тя беше пряма, смела, отговорна и с чувство за хумор. Знаеше си цената, това беше очевидно. Беше светло, беше свежо. Беше симпатично.

25

(Картаго)

Три часа със самолет от Лима до Богота, оттам вътрешен полет до Перейра в западна Колумбия.

Братята си поделяха бутилка „Джим Бийм“ на задната седалка в автомобила под наем. Леви, облегнал глава назад, свиреше фалшиво с уста.

Арон шофираше с една ръка. Мислеше какво предстои. Имаше лошо предчувствие. Дори да откриеха Лотар, дори по някакво чудо да успееха да свалят Игнасио и да завземат организацията му. Какво щеше да стане след това? Каква беше следващата стъпка? И какво очакваше Хектор? Преди половин година, преди Хектор да изпадне в кома, отговорът беше очевиден. Пълна газ, борба със зъби и нокти, щяха да покажат на всичко живо, че сега те са най-силните, най-големите и най-яките…

— Арон? — глухият глас на Леви до него. Беше престанал да свирука.

— Да?

— За какво мислиш?

Арон погледна Леви, после пак се обърна към пътя. Сложи и двете ръце на волана.

— Че нямам нетърпение това да приключи — отвърна той.

Електрически и телефонни жици като паяжина над тях, докато се плъзгаха през Картаго и вечерното слънце покриваше всичко със смарагдовозелена мъглица.

Хората ги зяпаха. Бяха грингоси. Кинг и Виктор, облегнали лакти на отворените прозорци, отвръщаха на вторачените погледи, оглеждаха се за заплахи.

Арон шофираше нагоре по един хълм, след това по по-ниско възвишение, вдигаше облаци прах. Спря срещу един гараж и загаси двигателя. Улицата беше оживена. Безпризорни кучета. Деца, които играеха футбол. Насядали на групички мъже, които не вършеха нищо. Разхождащи се жени, които си приказваха.

Арон се озърна.

— Какво мислиш? — попита Леви, който също се оглеждаше.

— Не виждам нищо особено.

Арон набра номер на телефона си.

— Пристигнахме — съобщи и затвори.

Трясъкът от вдигане на ролетка отекна из цялата околност. Слаб мъж в твърде големи камуфлажни дрехи, останали от някоя казарма, се усмихваше, оголвайки бели като сняг изкуствени зъби.

— Ян — представи се той и се ръкува с всички. Ръкостискането беше твърдо и силно, също и погледът. Очевидно това беше правилото му в живота. Единственото, както щеше да стане ясно съвсем скоро.

Ян, крайнодесен южноафриканец, около шейсетгодишен, започнал кариерата си, като гонел членовете на АНК с ловна пушка. А през последните двайсет години — партизаните от ФАРК в джунглите на Колумбия. Кинг и Виктор плеснаха длани в неговата като стари колеги в убиването на комуняги.

Ян ги покани в голяма стая. Сандъци с боеприпаси по пода.

— Тези са с американски пищови, сравнително нови. Вземете които искате — посочи той. — И ги поставете ей там.

Той показа един празен сандък, издърпа бутилката „Джим Бийм“ от ръката на Виктор и пи дълго, все едно така демонстрираше сила. Кинг го ритна между краката. Ян падна на земята и се запревива.

Арон и Леви огледаха оръжията.

— Уреди за нощно виждане, заглушители като за начало. И обратното. Интензивна и унищожителна стрелба в момента, в който ни усетят. Така мисля. Ти?

— И аз — съгласи се Леви. — Също и автомати, за да влезем и да прочистим къщата.

Арон и Леви започнаха да отделят оръжията, които искаха.

Братята и Ян се бяха сприятелили, пиеха уиски и взимаха амфетамини, мереха си бицепсите, играеха канадска борба на разнебитена дървена маса. Не им стигна. Сбориха се на пода, Ян беше жилав, не се предаваше, притисна Кинг на земята и му направи ключ.

— Надървил се е — изкрещя Кинг, побесня, зарита и се освободи.

— Мамка му — изпъшка Ян и бързо скочи на крака.

Братята му се нахвърлиха едновременно. Викаха му, че е педал.

Леви се намеси. Арон даде на Ян хартия да избърше кръвта от лицето си и започна да се пазари грубо за оръжията. Ян не спореше, парите не бяха важни. В отплата искаше да го вземат да трепе хора.

— Не днес — поклати глава Арон.

Натовариха сандъка в багажника. Ян унило спусна ролетката.

Пътуването на север към резиденцията на дон Игнасио беше дълго. Братята допиха уискито и накрая захъркаха на задната седалка.

Телефонът на Арон иззвъня.

— Да?

— Момчето не е там — съобщи Лешек.

— Къде е?

— В Маями.

— Да отидем ли? — попита Арон.

— Не, вие продължавайте по план, но не предприемайте нищо, докато не ви дадем знак.

Разговорът приключи. Арон предаде на Леви кратката информация от Лешек.

— Сега разбирам — каза финландецът и изгледа Арон.

— Какво? — не го разбра Арон.

Кинг спеше неспокойно на задната седалка и хъркаше.

— Лешек прави плановете, Лешек получава лъвския пай, а ти даже не участваш.

Арон хвърли бърз поглед на Леви. Сви рамене.

— Звучи тъпо — продължи Леви.

— Хектор прецени, че така е най-добре — отвърна Арон.

— И защо?

— Бях изтощен, трябваше да се съсредоточа върху по-малко неща — обясни той.

— Така ли е?

Кинг промърмори неспокойно насън.

— Отчасти — призна Арон.

Пътят беше стръмен, озоваха се зад една цистерна, която забави скорост, забуксува. Арон се опита да я изпревари.

— На мен ми се струва, че Хектор слуша Лешек. Не теб — продължи Леви.

— Хектор е променен — въздъхна Арон. — Комата го промени.

Арон тъкмо щеше да изпревари цистерната, но се наложи да се върне в своето платно. Насреща дойде кола и шофьорът наду клаксона яростно.

— В смисъл?

Пътят се освободи, Арон задмина цистерната.

— Загуби нещо… намери нещо друго — отвърна Арон.

— Не можеш ли малко по-конкретно? — подразни се финландецът.

— Не е толкова целенасочен. Стана по-умислен.

Кинг пак промърмори нещо насън, този път звучеше уплашен.

— Тоест?

— Други приоритети — отговори Арон.

— Тоест? — Леви започваше да се ядосва.

— Гневът изчезна — отвърна Арон. — Вроденият гняв на Хектор.

— И какво представляваше той?

— Надсмиваше се на целия свят — каза Арон. — Това беше двигателят му. Стана трудно да работя за него, да разбирам какво иска, накъде сме се запътили и защо.

— Вече му нямаш доверие? — поиска да знае Леви.

— Не на него, на преценката му.

— Тоест му нямаш доверие… И той сигурно го е усетил.

— Може — сви рамене Арон.

— Значи, Хектор те смъква в йерархията и качва Лешек на твое място?

Арон мълчеше.

— И ти си започнал сам да взимаш решения, затова си отишъл и си убил любовницата му с нож.

Арон погледна вляво, растителността в долината беше гъста и тъмнозелена.

— Не мога да стоя безучастно отстрани и да гледам как всичко се срутва — каза той.

Кинг изпищя на задната седалка. Събуди се с ужасèн поглед, огледа се на всички страни.

Никой не продума. Всички си имаха своите кошмари.

26

(Маями)

Във вечерния мрак самолетът кацна в Маями.

Почти не разполагаха с време. Даже изобщо.

Софи и Михаил се качиха на автомобила под наем и намериха адреса в центъра на Маями, който им беше дал Йенс. Висока сребриста жилищна сграда с балкони с изглед към Маями Бийч на изток.

Тя паркира нагоре по улицата, на петдесетина метра от стъклената врата. Портиер на рецепцията, иначе спокойно.

Вдигнаха очи към сградата.

— Дванайсетият етаж, последната врата вляво, като слезем от асансьора. — Тя отвори дамската си чанта, извади пачка долари, сгъна ги в ръка.

— Гледай внимателно. Ако пазачът не приеме подаръка, ще трябва да дойдеш да го убедиш.

Тя слезе от колата, вдигна качулката на тънкото си яке, огледа се и пресече улицата. Жегата във Флорида беше тежка и плътна, наоколо почти не се мяркаха хора. Движението беше слабо, повечето коли само минаваха през квартала.

Стъклената врата се отвори автоматично. Софи влезе в преддверието, лъхна я сух леден повей от климатика. Мъжът зад гишето натисна някакво копче, отвори се още една врата и тя пристъпи навътре.

— Мога ли да ви помогна? — попита той отегчено.

Портиерът носеше черен костюм, четеше списание за състезателни коне, държеше остарял мобилен телефон.

Тя извади банкнотите, петстотин долара.

— Напуснете работното си място за един час, когато ви се обадя. — размаха парите пред лицето му.

Оказа се лесен.

Софи взе номера на телефона му и си тръгна.

Тъкмо щеше да пресече улицата, когато една кола й препречи пътя. Черна и лъскава на светлината на уличните лампи. Мъжът на предната седалка, профилът му…

Хектор…

Сърцето й спря.

Жената, която караше, Соня…

Софи се върна на заден ход в сградата.

Постара се да запази спокойствие.

— Стана по-бързо, отколкото очаквах — обясни тя и се помъчи да се усмихне. — Трябва да ви помоля да тръгнете още сега.

Портиерът не възрази. Събра си вещите, докато Софи следеше колата с поглед. Видя как спря нагоре по улицата, стоповете светнаха. След това направи обратен завой и намери място за паркиране.

Портиерът вече излизаше.

— Каква марка е онази кола? — попита тя и посочи към Соня и Хектор.

— Онази черната, джипът?

— Да.

Той присви очи.

— „Навигейтър“ — каза той. — „Линкълн Навигейтър“. Ще се видим след час.

Тя забърза навътре в сградата, намери скривалище при асансьорите, набра номера на Томи Янсон в Стокхолм.

— Да? — отговори Томи след няколко сигнала.

— „Линкълн Навигейтър“, черен, Хектор Гусман и Соня Ализадех — съобщи тя и даде на Томи информацията за името на улицата и местоположението на автомобила.

Няколко секунди тишина, докато Томи записваше.

— Кажи името по букви — помоли я той.

Софи му го каза.

— Ясно ли е всичко? — попита тя.

— Да — отвърна той, — ще им предам веднага.

Софи затвори.

Шахматната дъска и фигурите бяха дървени. Лотар с белите, Йенс с черните. Двамата играеха на масата в кухнята.

Горман — надрусан на дивана както обикновено; по телевизията даваха лекарска сапунка, той ядеше чипс от шумолящ пакет, дъвчеше бързо.

Лотар съсредоточен, облегнал глава на дланта си. Йенс се взираше в него, докато местеше една пешка, един ход напред, задържа пръста си върху нея за момент, преди да я пусне.

Йенс осъзна положението си. Беше попаднал в капан, изгледа кръвнишки Лотар, който се засмя.

— Мога само да се защитавам — рече Йенс. — Държиш ли да продължим с това унижение?

— Да — заяви Лотар доволно.

— Окей — примири се Йенс и върна един топ към собствения си цар.

Лотар пак се изсмя.

— На твое място не бих го правил…

Той хвана офицера си, премести го диагонално и взе коня на Йенс в същия миг, в който един страничен прозорец се пръсна на парчета. Йенс чу как куршумът изсвистява покрай тях. Заби се в рамото на Горман и го отхвърли назад на дивана, той нададе силен писък от болка.

— На пода! — извика Йенс на Лотар.

Горман, с кокаин по лицето, лежеше на килима; пистолетът със заглушителя в ръката; пълзеше към една колона.

С няколко бързи крачки Йенс стигна до него.

Всичко се разви за части от секундата. Горман чу стъпките, завъртя се към него, пистолетът също. Чу се изстрел, пареща болка в лявата ръка на Йенс. Той се стовари върху Горман с цялата си тежест, Горман се опита да насочи оръжието към главата му, но Йенс успя да хване пистолета с лявата си ръка. Куршумът на Горман беше постигнал целта си, в ръката му нямаше сила. Би трябвало и при Горман да е така, той също беше прострелян. Само че той беше надрусан до дупка с кокаин… А и държеше пистолета със здравата ръка. Йенс осъзна, че е безнадеждно, че Горман ще го застреля право в лицето.

Йенс се хвърли настрани, ритна Горман в гърлото и още един път — в раненото рамо.

Това му даде двете секунди, които му бяха нужни, за да застане зад Горман. Йенс изпълзя над и покрай него, заключи врата му с предмишница, стисна с всички сили, адамовата ябълка се притисна в гръкляна. Горман съскаше тихо, бореше се, риташе с крака, вдигна оръжието назад, към Йенс. Йенс използва пострадалата си ръка да избие пистолета. Котка и мишка… Горман беше мишката. Мишка на кокаин… Когато мишокът разбра, че не може да убие Йенс, насочи оръжието към Лотар, който се криеше в кухнята.

Горман се опитваше да каже нещо. Какво обещах?

Йенс разбра какво ще се случи. Все така стиснал Горман за гърлото, той го издърпа от пода, за да промени траекторията, но американецът бързо изпразни пълнителя по посока на Лотар. Изстрелите цъкаха рязко и ясно през заглушителя. Йенс стискаше с все сили. Горман продължи да стреля, докато вратът му не изхрущя. После изпусна пистолета на пода. Сега дойде ред на Йенс да изпълни обещанието си, да убие хиената… плъха… свинята. Всичко щеше да свърши още сега…

Той стисна с две ръце, не му пукаше за болката в лявата… Краката на Горман ритаха във въздуха. Съскането от устата му не спираше. Йенс изпитваше омраза, наслада и омраза. Тя стигна връхната си точка, когато се чу лекото изпукване. Вратът на Кевин Горман се счупи, тялото се отпусна и натежа, когато той най-сетне умря…

Йенс пусна трупа на пода и хукна към Лотар, който лежеше по гръб в кухнята. Блузата му — пропита с кръв.

Лотар се засмя, като видя Йенс. Смехът прикриваше страха.

— Спокойно, Лотар — прошепна Йенс.

— Мъртъв ли е… Горман… мъртъв ли е? — попита Лотар.

— Мъртъв е.

— Благодаря… — промълви момчето.

На пътната врата се потропа силно, няколко пъти.

Лешек беше улучил Горман от първия опит. Но куршумът не попадна, където трябваше. Кевин Горман мръдна точно когато Лешек натисна спусъка. Скри се от погледа му. Ако ситуацията беше по-друга, той би изпразнил пълнителя напосоки с надеждата поне един куршум да улучи целта. Но Лотар беше в апартамента.

Лешек нямаше време за губене. Остави оръжието на покрива и се втурна надолу по стълбите.

Затича се по горещия асфалт на улицата, хвърли един поглед към Хектор и Соня, които чакаха в колата. Лешек извади електрошока от джоба на якето. Вратата на сградата се отвори автоматично. Той влезе в преддверие, пред него се отвори стъклена врата. Лешек пристъпи в приемната. Тихо и пусто. Нямаше пазач…

Късмет? Нямаше време да мисли за това, забърза към асансьора.

Там, скрит от погледите на минувачите по улицата, натисна копчето. Зачака с електрошока в ръка.

Нещо зад него… Безшумно и едро…

Той понечи да се завърти, но усети здрава хватка около гърлото си, неописуемо силна ръка стисна тейзъра, притисна го към гърдите му и пусна петдесет хиляди волта в тялото му. Лешек се разтърси и падна на земята.

Михаил седна върху Лешек и му овърза с тиксо ръцете, краката, устата и очите. Остатъка от тиксото нави няколко пъти около главата му, за да покрие ушите. Лешек беше опакован като пакет, не чуваше и не виждаше нищо, не можеше да шукне.

Вратата на асансьора се отвори, Михаил го издърпа вътре.

Софи се присъедини към него. Пътуваха нагоре в мълчание. На дванайсетия етаж се чу изпиукване и вратата се отвори.

Намериха апартамента. Михаил пусна Лешек на пода и задумка с юмрук по вратата. Мина известно време.

Йенс отвори, насочил пистолет със заглушител към челото на Михаил. Свали го. Софи се показа.

Ужас и паника изпълваха очите на Йенс.

— Лотар е прострелян — каза само.

Софи се втурна в апартамента. Михаил издърпа Лешек вътре и затвори след себе си. Остави го в антрето.

Лотар, пребледнял и облян в студена пот, се усмихна безсилно, като видя Софи и Михаил в кухнята. Лежеше на пода, целите му дрехи бяха в кръв.

— Здравей, Софи… Здравей, Михаил! — прошепна.

Софи заплака и хвана студената му ръка.

— Здравей, Лотар — поздрави го, като се мъчеше да звучи спокойно.

— Здрасти, Лотар — избумтя гласът на Михаил.

Той седна до него, сложи ръка на челото му.

— Как се чувстваш, моето момче? — попита меко.

— Замръзвам.

Софи и Михаил се спогледаха.

— Ще ти мине за нула време. Медицинската сестра дойде — усмихна се Михаил в опит да излъчва спокойствие.

Йенс донесе кърпи, бутилка водка и ножица.

Софи свали блузата на Лотар с помощта на ножицата. Коремът беше покрит с кръв. Тя натопи една кърпа във водката и го избърса. Лотар се разтресе от болка. Дупката от куршума се виждаше ясно, той губеше много кръв.

Тя се наведе, провери за изходна рана, но на гърба му нямаше кръв. Куршумът беше останал в тялото на Лотар.

— Лотар, как мислиш, улучен ли си и другаде освен в корема?

Той поклати глава.

— Не, само един куршум.

— Можеш ли да си мърдаш пръстите на ръцете и краката?

Той провери.

— Да.

— Хубаво — помъчи се да се усмихне тя.

Обърна се към Михаил:

— Дръж кърпата върху раната.

Софи мина на шведски. Погледна Йенс.

— Линейката идва ли? — попита го.

Той поклати глава.

— Защо?

Той отново поклати глава.

— Не можем, ще бъде разкрит.

— Трябва да отиде в болница, Йенс. Кърви страшно силно. Ще умре…

— Какво можеш да направиш, тук и сега? — попита Йенс, видимо разстроен.

— Трябва му хирург… Трябва му болнична апаратура. Прострелян е в корема. Нямам представа в какво състояние е.

— И преди си вадила куршум, бяхме заедно — прекъсна я той.

— Само че от рамо, не беше животозастрашаващо, имахме инструменти, упойка… Обади се на Бърза помощ. Веднага!

— Хората на Игнасио ще го намерят — възрази Йенс. — Ще го довършат.

— Ще се обадим в полицията — отвърна тя. — Нека придружат линейката, да го пазят.

— Полицията не можа да опази Лотар от хората на Игнасио.

— Иначе ще умре още тук — изпъшка тя.

— Не можем да губим време в спорове — прекъсна я Йенс. — Чуй ме, нямаше да го кажа, ако не бях сигурен! — Губеше самообладание, при последните думи повиши глас.

Спогледаха се.

— Какво можеш да направиш? — попита Йенс отново, този път по-кротко.

— Не знам. Не знам колко тежко е пострадал.

— Значи, започваме с това, прегледай го — каза той възможно най-спокойно. — Направи всичко, което е по силите ти. Ако не се получи… тогава ще му мислим, става ли?

Погледите им се срещнаха. Йенс и Софи.

— Защо трябва ние да взимаме това решение? — въздъхна тя.

— Защото няма кой друг.

— Той е прострелян, Йенс. Трябва да го оперират, трябва му упойка…

— Имаме неограничени количества кокаин — отвърна той. — Също и доста хероин.

Тя поклати глава.

Йенс не се предаваше.

— Не можеш ли да използваш наркотиците?

Кокаин и хероин?

Тя се опитваше да мисли, но потъна в бездната на нерешителността.

— Софи! — подкани я Йенс грубо.

Тя се помъчи да си припомни какво е учила.

— Кокаинът може да действа като болкоуспокоително, локално — промълви. — Също и като вазоконстриктор…

— Какво значи това?

— Че за известно време би могъл да спре кървенето — обясни тя.

— A хероинът? — попита Йенс.

Софи погледна Лотар, после Йенс. Каза неохотно:

— Хероинът е опиат… болкоуспокоително. Извънредно силно… опасно за живота. Ако сбъркаме, сърцето му няма да издържи.

Тя видя надежда у Йенс.

— Да имате някакво болнично оборудване? — попита го.

Йенс поклати глава.

— Инструменти? — продължи тя.

— Най-вече кухненско оборудване.

Тя забеляза раната на ръката му.

— Ранен ли си?

— Близна ме един куршум. Няма страшно, повърхностно е. Сам ще се оправя… Кажи какво да правим.

Тя мислеше трескаво.

— Събери всичко, което намериш — каза накрая. — Всичко, което може да влезе в употреба. Кипни вода и я остави да изстине. Трябва ми нещо, с което да измеря малки дози от наркотиците. Остри ножове…

Той се втурна да изпълни нарежданията й.

— И нещо за шиене. Каквото и да е — продължи тя.

Софи се обърна към Михаил. Той беше сложил нова кърпа върху раната на Лотар, другата беше пуснал на пода, цялата в кръв.

— Ще се погрижим за Лотар още сега — обясни му тя. — През цялото време ще ти казвам какво ще правя, за какво ми трябва помощ.

Михаил кимна.

Лотар беше пребледнял дотолкова, че изглеждаше едва ли не прозрачен. Софи го погали по челото. И то беше ледено и изпотено. Очите му потърсиха нейните.

— Какво ще ме правите?

— Кажи ми как се чувстваш — поиска да знае тя.

Хвана го за китката, за да му премери пулса.

— Уморен съм — отговори той.

Пулсът беше слаб, едва го улови.

— Друго?

— От време на време треперя от студ. Съвсем за кратко.

— Ще те прегледаме още сега — обясни тя и несъзнателно погали ръката му с палец. — Съжалявам — промълви.

— За какво?

— За всичко.

— Ти и всички останали — усмихна се той леко. — Всички непрекъснато ми се извиняват. Прощавам ти, прощавам на Йенс, на Михаил… на баща ми, на всички. Сега престанете с глупостите, ако обичате.

Изражението на Лотар омекна, когато добави:

— Просто не искам да умирам.

Хектор пушеше тънка пура през прозореца на автомобила, от време на време поглеждаше часовника.

Соня усещаше напрежението му, сложи ръка на рамото му, потупа го леко.

— Добре ли си? — попита го.

— Когато Лотар седне в колата, ще съм добре — отвърна той нетърпеливо.

— Скоро — прошепна тя.

Чакането се превръщаше в своеобразно мъчение.

— Къде се бави Лешек? — едва доловима агресивност в гласа му.

— Да отида? — предложи Соня.

— Не, още не, да му дадем няколко минути — възрази той неохотно и пусна пурата през прозореца, сякаш изведнъж беше добила неприятен вкус.

Слаб звук, който обаче не можеха да сбъркат. Сирени на полицейски коли. Далеч оттук.

Той изгледа Соня въпросително. Тя поклати глава.

— В Америка сме — каза успокоително. — Тук е обичайно.

Сирените обаче приближаваха, слабо светлосиньо сияние в неоновата нощ озари сградите в далечината.

Кожената седалка изскърца, когато Хектор се обърна да погледне назад. Някъде отдалеч приближаваше още един полицейски автомобил, сирените виеха, светлината мигаше по-ярко.

Соня погледна наляво по улицата — една полицейска кола сви към тях в далечината, задницата леко поднесе, преди гумите да намерят сцепление и колата да се засили към тях.

Положението ставаше критично. Хектор и Соня се размърдаха неспокойно.

— Идват от всички страни — промърмори Хектор, по-скоро на себе си.

— Да потеглям ли? — попита тя.

Хектор се взря във входа с надеждата да види как Лешек излиза с Лотар. Но нямаше никого.

— Тръгвай, но бавно и спокойно — нареди й.

Соня запали двигателя, даде на скорост и излезе на платното. Сирените приближаваха, вече бучаха. Въртящите се сини лампи осветиха вечерта. Соня измина едва няколко метра.

Полицейските автомобили се появиха едновременно. Напряко на улицата, свистящи по асфалта гуми, агресивно пищящи сирени. Четири бели коли от четири различни страни. Плъзнаха се странично покрай Хектор и Соня и ги обградиха. Отвътре се изсипаха облечени в черно ченгета. Общо осем, крещяха и размахваха оръжията си срещу тях — пушки и пистолети. Вратата на Хектор се отвори. Високи заплашителни викове. Издърпаха го на асфалта. Събориха го по корем, главата му се удари силно в земята, един тежък полицай го възседна. Безброй пистолети се насочиха към главата му. Сложиха му белезници, вдигнаха го на крака и го завлякоха към една от колите.

Mind your head…

И го хвърлиха на задната седалка. Хектор се обърна, видя, че същото стана и със Соня. Напъхаха я в друг автомобил.

Потеглиха, четирите едновременно.

На улицата отново се възцари тишина.

Софи беше накъсала една риза на три части, подаде две на Йенс и Михаил, които ги вързаха пред носа и устата си, за да сведат до минимум риска от инфектиране на откритата рана на Лотар.

Тя не знаеше какво количество хероин да му даде, нито по какъв начин. Софи направи сравнение с морфина, който даваше на пациентите, когато работеше в болницата. Каква беше дозата… тя погледна пакета хероин… И се замисли за готвене и печене.

Софи измери една доза със супена лъжица. Знаеше, че тежи около десет грама, ако можеше да се вярва на рецептите, по които печеше хляб. Отдели един грам на око, една десета част, изсипа го в малко пластмасово шишенце. По-силните разтворими обезболяващи обикновено имаха сила между 5 и 20 мг. Тя реши да се облегне на тези факти; смеси хероина със сто милилитра вода. 10 милилитра трябваше да съдържат 10 милиграма хероин… там някъде…

Тя сипа сместа в лъжица и я изля в устата на Лотар, премери пулса му, преслуша дишането.

Софи прегледа инструментите; това беше кухненско оборудване, не болнично. Два ножа, единият за филетиране, другият — малък кухненски нож. Кухненски пинсети, дълги с тънка дръжка, щипки за сипване на паста. После погледна бутилката водка… кърпите… салфетките… кокаина и хероина. Софи се вгледа в Лотар, той вече беше другаде, не беше тук, беше му добре. Но това не я утешаваше, Софи се измъчваше от ужасни угризения. Обърна се към Йенс, той не каза нищо, само й кимна да започва.

Михаил явно усещаше агонията й.

— Правим това заедно — промърмори той. — Каквото и да стане, ние сме заедно…

— Ако всичко отиде по дяволите — прошепна тя, — ще се обадя на Бърза помощ, ще го защитя със собствения си живот, ще поема всички последствия, знайте го. Няма да ме спирате. Обещавате ли?

Йенс кимна. Михаил кимна.

Софи взе кухненския нож, беше японски. Прокара острието по ръба на прострелната рана, провери как реагира Лотар. Изобщо не реагира. Тя се зае да реже с прецизни движения, разшири дупката. Ножът беше остър, но далеч не толкова остър, колкото й се искаше. Налагаше се да натиска, налагаше се да стърже. Михаил осветяваше корема на Лотар с фенерче, Йенс сипваше малки дози кокаин в раната, когато Софи му заръчаше.

Софи успя да проследи откъде е минал куршумът и е разкъсал плътта на Лотар. Видя точно онова, което не искаше да вижда. Метални фрагменти — куршумът се беше пръснал, беше нанесъл големи поражения.

Възможно най-лошият сценарий… Ако куршумът беше цял и се беше забил в някое горе-долу приемливо място, тя щеше да го остави и да се съсредоточи върху кървенето… Сега обаче трябваше да извади всички фрагменти; бяха остри, остри и животозастрашаващи, не можеха да останат в него.

Софи взе фенера от Михаил, хвана го с уста, поля си ръцете с водка, изсипа малко и в раната. Разтвори ръбовете с пръсти, освети. Основното парче от куршума беше дълбоко навътре, при далака, скрито сред кръв и тъкан.

Краткотрайно изпращяване откъм масата до телевизора, после глас:

Горман, обади се…

Радиостанцията на Горман беше оставена там.

Горман!, извика гласът отново.

— Те се обаждат, той докладва, няколко пъти на ден — обясни Йенс.

— А ако не отговори?

— Предполагам, ще дойдат да проверят.

— С колко време разполагаме? — попита тя.

— Не знам…

Гласът от радиостанцията се чу отново, този път по-настоятелно. Викаше Горман.

— Но трябва да сме готови да се махаме оттук бързо — продължи Йенс.

— Не можем да го местим в този вид. Трябва да извадя всичко, да спра кървенето, да зашия раната. А имаме ли с какво?

— Имаме тиксо и такер — отговори Михаил.

Идваше й да се разпищи.

Софи грабна с окървавени ръце бутилката водка. Отпи две големи глътки, потръпна от горчивия вкус. Хвана пинсетите, бяха от неръждаема стомана и сравнително тънки, поля ги с водка, също и щипките за паста, които Йенс й подаде. Те имаха пружина. Йенс ги закрепи о ръбовете на раната. Така разшири дупката.

— Молете се на Господ — прошепна тя и пъхна пинсетата в тялото на Лотар.

Софи работеше бавно и внимателно вадеше оловото. Челото й лъщеше от пот. От време на време хвърляше един поглед на лицето на Лотар, за да види дали не реагира по някакъв начин. Но той лежеше съвсем неподвижен, упоен от хероина. Може би не усещаше нищо, поне така се надяваше тя.

— Подсуши — нареди тя.

Йенс правеше всичко по силите си. Когато фенерът ги освети, Софи забеляза още няколко фрагмента от куршума, внимателно ги стисна с върха на пинсетата. Пусна парченцата на пода.

Кевин!

Софи подскочи, гласът от радиостанцията беше висок, чу се ненадейно. Тя затвори очи, въздъхна дълбоко.

Всичко вътре беше уязвимо. Тя беше внимателна, стараеше се да не го наранява допълнително.

Гласът се чу отново. Крещеше нещо неразбираемо.

Тя погледна Йенс в очите, той й кимна да продължава.

Едно по-голямо парче от куршума беше заседнало и не искаше да излезе.

— Забило се е — прошепна тя. — Не знам какво ще стане, ако го извадя…

— А ако го оставиш?

— Остро е, на опасно място.

— Нямаме време — казаха Йенс и Михаил в един глас.

— Така не ми помагате! — изсъска тя.

Взе един от пакетите кокаин, бързо го смеси с вода, изля сместа в раната. Пусна още една доза хероин в пресъхналата уста на Лотар. Лицето му си повъзвърна цвета… макар и съвсем мъничко. Тя провери пулса, дишането…

Софи хвана с пинсетата, стисна и дръпна парчето от куршума, то излезе, разкъса нещо. Кръвоизливът, който последва, беше далеч по-бърз и по-силен, отколкото бе очаквала. Кръвта изпълни откритата рана на Лотар като вода — кладенец, бликна нагоре.

Боже Господи…

Още кокаин в раната.

— Притисни, Михаил — извика.

Той се подчини, притисна раната с кърпи, които подгизнаха за секунди.

— Йенс, още кокаин.

Той й подаде едно пакетче. Тя го разкъса, из въздуха се разлетя кокаин. Софи изсипа съдържанието направо в кървящата рана. Зачакаха напрегнато. Кървенето намаля. Кокаинът си свърши работата. За момента.

Сърцето й биеше, гласът от радиостанцията извика, че идват.

— Затваряме раната и се махаме оттук, помогни ми, Йенс — каза тя.

Йенс пристегна раната с пръсти. Софи допря такера до кожата и натисна. Не спираше, забиваше телчетата едно върху друго, за да се получи плътна верига. Михаил залепи отгоре тиксо.

— Не бива да лежи накриво, не бива да помръдва, иначе раната ще се разтвори.

Михаил и Йенс действаха бързо. Разбиха дивана на малки парчета, освен дъното, върху което щяха да положат Лотар.

Вдигнаха го върху него, залепиха с тиксо ръцете и краката му, в случай че се събуди.

Йенс изтича нанякъде и се върна със сак.

— Пари в брой — обясни. — Ще ни трябват.

Той клекна до трупа на Горман, претърси джобовете му. Намери ключодържателя.

— Има гараж — каза Йенс. Подхвърли ключовете на Михаил.

Носилката едва се побра в асансьора. Михаил беше извлякъл и Лешек. Пътуваха надолу в мълчание.

Лъскави автомобили под луминесцентните лампи в гаража. Софи и Йенс се скриха заедно с Лотар между стената и едно бентли.

Михаил изблъска Лешек под един джип по-нататък и изтича към изхода на паркинга и колата под наем горе на улицата.

В бетонното помещение беше твърде тихо. Софи докосна Лотар. Температурата му изглеждаше нормална, пулсът — слаб, но равномерен.

— Здравей, Софи — проговори Йенс.

— Здравей, Йенс — отвърна тя.

— Благодаря ти — рече той.

— И аз ти благодаря — отговори тя.

— Той ще оживее — заяви Йенс.

— Да, ще оживее — съгласи се Софи.

Но думите звучаха празно.

Плъзгащи се гуми по лъскав бетон. Михаил идваше с колата. Спря рязко пред тях.

Свалиха задната седалка, вкараха Лотар.

Йенс изтича до джипа, където лежеше Лешек. Наведе се, смъкна тиксото от едното ухо.

— Лешек, в гаража си. Хората на дон Игнасио идват насам. Съжалявам, че се получи така. Имам нож. Ще ти го дам, ако отговориш на един въпрос.

Йенс разтвори тиксото пред устата на Лешек. Лешек дишаше тежко и трудно.

— Къде е Арон? — попита Йенс.

— Арон? Какво те интересува? — Лешек звучеше искрено учуден.

— Отговори ми.

— Не знам точно. Беше в Перу, сега е някъде в Колумбия…

— Кога ще се видите и къде?

— Нямам представа. Не планираме предварително.

Михаил форсира двигателя. Времето им изтичаше.

Йенс пъхна ножа в едната от вързаните зад гърба ръце на Лешек.

— Успех.

Йенс го потупа за момент по рамото и бързо се отдалечи.

Потеглиха от гаража, изскочиха на улицата, завиха наляво, като се оглеждаха за хората на Игнасио. Доколкото виждаха, нямаше никого.

Михаил натисна газта до дупка, насочи се на север от центъра на града.

Софи седеше при Лотар, наблюдаваше го. Беше блед, дишането му изведнъж беше станало по-затруднено, сякаш започваше да усеща болката иззад стената от алкохол, кокаин и хероин.

— Къде отиваме? — попита Михаил.

Тя беше под твърде голямо напрежение.

— Събужда се — каза само.

— Какви са възможностите? — намеси се Йенс.

— Лотар се нуждае от грижи, всички трябва да се измъкнем от страната, това са възможностите — сопна се Михаил, стиснал волана с две ръце.

Продължи:

— Йенс, това е по твоята част, ти си контрабандист, какво да правим?

Йенс преброи парите в сака.

— Трийсет хиляди долара, там някъде — отговори на незададения въпрос.

След това потъна в размисъл.

— Какво? — попита Софи.

— Едната алтернатива е товарен кораб — започна той. — Преди няколко години прекарах хора по този начин. Големите контейнеровози… имат и каюти, но преди всичко имат лазарет. Може би си струва да пробваме. Това е отправната ни точка: Лотар се нуждае от грижи.

— Парите ще стигнат ли? Ще ни приемат ли? — попита тя.

— Не знам… Последния път платих четири пъти по толкова за един човек. Но обстоятелствата бяха различни.

— Другата алтернатива? — напомни му тя.

— Няма по-добра… но по-надолу в класирането?

— Казвай.

— Отвличаме лекар — отговори Йенс, — караме го да се погрижи за Лотар в някой мотел… После един господ знае.

Лотар тихо изпъшка от болка.

— Товарният кораб — реши тя.

Седяха, закопчани с белезници, заедно с наркомани, проститутки, пияници и побойници в помещение, в което всички очакваха още по-лоши времена.

Бяха отвели Хектор и Соня в южното полицейско управление на Маями в квартала Малката Хавана. Позволиха им да се обадят по телефона. Соня звънна на Лешек, обясни къде се намират. Той пък им разказа за своите несполуки.

— Йенс — изръмжа Хектор. — Прецака ни, паднахме право в капана.

— Защо? — попита Соня.

Хектор помисли.

— Не знам…

Един мъж със светла коса и твърде малко зъби в устата заплака. Жената до него го помоли прегракнало за прошка, взе да го прегръща и целува.

Хектор ги наблюдаваше с отвращение.

— Може ли по-тихо, ако обичате? — каза и извърна очи.

И те млъкнаха… Всички в стаята млъкнаха.

Соня се усмихна леко. Такъв беше Хектор. Излъчваше неочаквано могъщество.

Той се наведе напред. Лакти на коленете, поглед в пода.

— По дяволите, Соня — прошепна той. — Затворени сме в полицейски участък в САЩ. — Тонът му беше горчив.

Тя го разбра. Стените на американските затвори бяха дебели. Нямаше излизане. Изпълни я страх. Не искаше да остава тук.

Влезе един висок полицай, поколеба се за миг заради тишината в помещението, беше необичайна. Посочи Хектор и Соня, махна им да дойдат.

Поведе ги по един коридор.

— Няма да разкриваме нищо за себе си без адвокат — прошепна Хектор. — Ще се опитат да намерят противоречие в обясненията ни. Тук сме на почивка. Отговаряй кратко на лесните въпроси, на трудните не отговаряй изобщо — посъветва я той.

Полицаят ги отведе в приемната, но вместо да ги изпратят на разпит, излязоха на улицата при чакаща кола, черен джип с непозната за тях емблема на вратата. Качиха Хектор и Соня на задната седалка. Не им свалиха белезниците.

Вратата се затвори. Автомобилът потегли.

Цивилно облечен мъж на предната седалка се обърна към тях:

— Удобно ли ви е?

— Кой си ти? — попита Хектор.

— Казвам се Джо — отвърна мъжът.

— Откъде?

— От прокуратурата — отговори Джо.

Беше енергичен, едва ли не жизнерадостен.

— Къде отиваме? — поиска да знае Соня.

— В съда.

— Какво ще правим там? — продължи тя.

— Има време, сега се отпуснете, пътуването не е дълго.

Джо се обърна напред.

— Не знаете кои сме — проговори отново Соня.

Джо пак се завъртя към тях, усмихваше се.

— Напротив, Хектор Гусман и Соня Ализадех, знаем точно кои сте.

27

(Маями)

Софи разгледа контейнеровоза, закотвен на южния кей. Светеше като цял град в нощта. По размери беше чудовищен. Близо четиристотин метра дълъг, шейсет метра широк и натоварен с грамадни контейнери, плътно покриващи цялата палуба.

Вратата на колата се отвори, Йенс седна на мястото до шофьора.

— Няма време, не можем да се качим на борда по обичайния начин. Не и с Лотар на носилка.

Приближи ги мотокар.

— Ще се движим след него — посочи той.

Михаил запали двигателя и подкара колата след мотокара, който се отдалечи от пристана и навлезе между контейнерите на рампата, наредени един върху друг в различни групи. Все едно шофираха през град. Мотокарът лъкатушеше уверено между небостъргачите и накрая спря пред самотен контейнер, притиснат сред другите.

Един мъж с каска слезе от мотокара, отиде при контейнера, вдигна резето и издърпа две големи врати. После пак се скри.

Те издърпаха носилката с Лотар от колата и я внесоха в контейнера; стъпките им отекваха особено в грубата метална конструкция.

Беше тъмночервен, от твърда стомана с вълнисти стени и покрив. Два метра и половина широк, също толкова висок и около шест метра дълбок.

Михаил се спря зад тях.

— Гледайте да оживее — рече той и понечи да затвори вратите и да остави Софи, Йенс и Лотар вътре.

— Михаил — отрони Софи.

Един голям кран се заклати над тях.

— Разкажете всичко на Алберт, всичко, което се случи тук, и не го изпускайте от поглед нито за миг.

Михаил кимна и затръшна вратите на контейнера.

Стана тъмно. Софи си пое дъх.

Откъм тавана се чу страхотно издрънчаване и целият контейнер потрепери.

— Няма страшно — успокои я Йенс. — Просто кранът ще ни вдигне на кораба.

Отделиха се от земята. Право нагоре като с бърз асансьор. Големият тежък контейнер не се клатеше във въздуха, беше стабилен. Вдигна се нагоре, после наляво и надясно с бързи движения. Софи затърси нещо, за което да се хване, макар да нямаше нужда. Чу се проскърцване и спряха неподвижно във въздуха. Висяха така няколко секунди и поеха обратно надолу. Скоростта намаля драстично, преди да ги спуснат внимателно през последния метър. В контейнера всичко отекна, когато докоснаха палубата. Отново силният звук откъм покрива, когато кранът се освободи.

Софи погледна Лотар; още беше в безсъзнание.

— Не вярвах, че ще дойдете — проговори Йенс.

Седеше облегнат на стената, обгърнал с ръце коленете си.

— Раната ти? — попита тя.

Той погледна ръката си, увита с парче плат.

— Добре е — увери я.

Софи отиде при него, седна, размота плата. Раната беше мръсна, със засъхнала кръв и инфектирана. Тя я проми с каквото беше взела от апартамента. Той не трепна.

— Издържаш на болка — отбеляза тя.

— Само когато съм изплашен.

— Така ли е? Изплашен ли си?

— Бях, страхувах се, че Лотар ще умре.

— Но оживя — прошепна тя.

— Засега — поклати глава той.

Тя не знаеше какво да отговори.

— В момента не мога да направя нищо повече — продължи тя и пак превърза ръката с плата.

— Ернст умря — каза Йенс.

Ернст… Адвокатът и финансов съветник на Хектор. Софи беше работила с него, той беше перфекционист, иначе затворен човек.

— Как? — попита.

— Почти не го виждах. Държаха го затворен недалеч… Преди да ни преместят в Маями, го разстреляха пред очите ми. И пред Лотар.

Софи изпита единствено отвращение и омраза. Нямаше край. Тя легна с глава в скута на Йенс, в зрителното й поле влизаха подът на контейнера и Лотар, който лежеше по гръб. Завързан, дрогиран… И Ернст… Всичко беше просто… недостойно.

— Смятам, че дон Игнасио е погълнал цялата организация на Хектор чрез Ернст — продължи Йенс. — След това вече не му е бил нужен… Изглежда е постъпил по същия начин и с Ралф Ханке.

— Какво? — стъписа се тя. — Какво е направил с Ханке?

— Взел е голяма част. Погълнал я е… Игнасио стана твърде голям. Всичко, което притежаваше Хектор Гусман… И вероятно повечето на Ралф Ханке. Държи и сина му.

— Ти видя ли го?

— Почти не. Веднъж-два пъти. Двамата с Лотар бяхме отделени от останалите.

— Как се казва?

— Кристиан… Кристиан Ханке.

Потънаха всеки в своите размисли. И двамата не откъсваха поглед от Лотар, който лежеше в хероинова кома и се люшкаше опасно близо до границата между живота и смъртта.

— Лотар видя неща, които не биваше да вижда — продума Йенс. — Душата му е измъчена. Той е храбър… дързък, но животът беше непоносимо несправедлив спрямо него.

Вибрации под тях. Разтърсиха корпуса като слабо земетресение и огромният кораб напусна пристанището.

Хектор и Соня отново висяха в чакалня. Този път в денонощно отворената сграда на съда в северно Маями. Джо седеше до тях, сърфираше с телефона и се кикотеше на разни смешки в интернет. Показа на Хектор и Соня котка, която правеше high five. Те не се развеселиха особено.

Наближаваше разсъмване. И въпреки това гъмжеше от народ. Хектор се огледа. Юристи, асистенти, ищци, обвиняеми, свидетели, преводачи, публика, охрана, полицаи и някой и друг журналист. Контролиран хаос.

— Съжалявам, Соня — промълви той.

— Недей — спря го тя.

Хектор не вдигаше очи от излъскания под.

— Работата е сериозна — продължи той и я погледна за момент.

Тя, изглежда, усети мрачното му отчаяние, тъй като отклони поглед.

— Още не знаем защо сме тук — опита се да го успокои тя с безгрижен тон, да прикрие неопровержимата истина, че са затънали до гуша.

Около тях всички бързаха насам-натам.

— Понякога ми се ще да си бях останал в Тоскана, в манастира, при брат Роберто и останалите — въздъхна той.

— Защо? — изненада се тя.

— Нямаше да се озовем тук.

Соня сви рамене.

— Е, тук сме, а и на теб всъщност не ти се стои при монасите. Така че няма какво да го мислиш.

— И все пак го мисля — отвърна той.

— Какво има, Хектор?

— Всичко ми се струва толкова безсмислено…

— Обикновено не говориш така, за бога, не се предавай.

— Свършено е, Соня — промърмори той.

Извикаха един номер. Джо погледна бележката в ръката си, изправи се и им махна да тръгнат с него.

Глъч, живот и движение в заседателната зала. Решенията се взимаха на конвейер. Прокурори, адвокати и асистенти непрекъснато си сменяха местата на скамейките.

Дъното на залата. Съдийката стоеше в средата, на по-високо. До нея — разсилен. Месингова табелка на трибуната, Judge Helen Gahagan. Носеше черна тога.

Отведоха Хектор и Соня пред нея. Съдийката прочете документите.

— Здравей, Джо. Решение за екстрадиция ли? — попита тя.

Джо кимна:

— Да.

Тя прелисти книжата.

— Но тук пише само за едно лице, Хектор Гусман, кой е той? — попита тя и присви очи към залата.

Джо се обърна и направи знак на Хектор да се покаже.

Хектор пристъпи напред.

Съдийката огледа Хектор и се върна към документите.

— А жената с него?

— Името й е Соня Ализадех — отговори Джо. — Тя е съучастница на Гусман. Затова трябва да бъдат екстрадирани заедно.

— Само че в документите няма нищо за нея — възрази съдийката. — И не сте намерили документи за самоличност? И двамата са пристигнали с фалшиви паспорти. Това е федерално престъпление.

Хектор беше притеснен. Мъчеше се да разбере.

— Всичко стана много бързо — продължи Джо. — Нося документи за екстрадиция, също и за Соня Ализадех. — Джо размаха някакви хартийки. — Може ли да се приближа?

Съдия Гахаган му махна да дойде.

— Какво става? — попита Соня.

— Не знам — отвърна Хектор. — Но се моли на Господ да ни изпратят някъде далеч оттук… заедно.

Джо и съдията разговаряха, спореха. Тя изглеждаше недоволна, все едно искаха от нея да си гледа работата през пръсти. Отпрати Джо с движение на ръката, той кимна и се сви леко. След това тя подписа някакъв документ, подаде му го и удари с чукчето.

— Следващият! — извика.

Джо се върна, изглеждаше доволен.

— Тръгваме — посочи изхода и подмина Хектор с бърза стъпка.

— Джо? — обади се Хектор.

Джо се завъртя наполовина.

— Да?

— Къде отиваме? — попита Хектор.

— На летището.

— А после?

Джо размаха документите.

— В Алпите!

— Моля?

— При сиренето и обетованата земя на часовниците — заяви Джо щастливо.

— Какви ги приказвате?

— Sweden!

Джо имаше пропуски в образованието.

Лешек бе седял на скамейката за публиката в съдебната зала, беше тръгнал след Хектор и Соня, когато ги отведоха, чу за екстрадицията в Швеция.

Лешек набра номера на Арон. Сигналът свободно звучеше накъсано. Сякаш звънеше на толкова отдалечено място, че мрежата едва го достигаше.

Чу се изщракване и изпращяване, после глас:

— Ало?

— Чуваш ли ме? — попита Лешек.

— Чувам те — потвърди Арон.

— Полицията хвана Хектор.

Мълчание. Лешек продължи:

— Тъкмо щяхме да измъкнем Лотар… Соня и Хектор чакаха навън в колата. Полицията ги залови.

— Къде? — попита Арон.

— В Маями…

— Някой се е раздрънкал, кой?

— Йенс Вал може би… Точно сега е все едно. Ще върнат Хектор и Соня в Швеция. Така че заровете някъде стоката, веднага идете на някое летище и хващайте първия самолет за Стокхолм.

28

(Северният Атлантически океан)

Големите железни врати на контейнера се отвориха. Зад тях стоеше мъж по къси панталони и тениска. Сресан на път, загорял на слънцето.

— Аз съм Стив, корабният лекар — представи се той с аристократичен британски акцент и погледна към Лотар, който още лежеше на пода.

— Предполагам, че това е момчето, което се нуждае от помощ.

Софи усети слаб мирис на алкохол около него.

— Ще ми помогнете ли? — обърна се той учтиво към Йенс.

Вдигнаха импровизираната носилка и излязоха на палубата.

Бриз лъхна Софи, лек привкус на солена вода. Не виждаше почти нищо, докато вървеше след Йенс и лекаря, които носеха Лотар. Само контейнери от всички страни.

Лекарят забеляза удивлението й.

— Този контейнер, с който дойдохте — каза той. — На борда има близо десет хиляди, наредени един върху друг. Трудно е да си го представи човек, нали?

— Къде са всички хора?

Беше очаквала да види усилена дейност навсякъде.

— На кораба сме само десет души. Повечето са охранители, освен капитана, готвача и мен… Но и ние помагаме в допълнение към основните си задължения. Тук това е най-важното. Да не допуснем тези проклети тенекии да се катурнат зад борда.

Рампа. Надолу, водеше под палубата. Всичко беше от желязо и стомана, голямо, студено и твърдо, в колосални мащаби.

— Кажете сега за момчето — продължи лекарят.

— Прострелян е — започна Софи. — Извадих фрагменти от куршума. Но едно голямо парче остана вътре. Имаше силен кръвоизлив…

— Лекар ли сте?

— Медицинска сестра — поясни тя.

Вървяха по дълъг коридор.

— Кръвотечението? — попита Стив.

— Временно спряно.

— Как?

— Първо разтвор, после чист кокаин.

— Обезболяващи, упойка?

— Хероин и алкохол.

— Обикновена вечер в града — отбеляза лекарят.

Тя почти се усмихна не защото й стана смешно, а понеже той не я критикуваше.

— Не е зле да побързаме — продължи доктор Стив.

Лазаретът представляваше малко помещение без прозорци. Манипулационна масичка в средата, болнично оборудване до стените.

Оставиха носилката на Лотар върху кушетката. Заеха се да свалят тиксото от ръцете и краката му.

— Има какво още да се желае от лазарета — подметна Стив, — но ще трябва да се задоволим с толкова.

Софи включи система на Лотар и му направи ЕКГ. Йенс застана до главата му и му сложи кислородна маска.

Лекарят провери всички стойности и го приспа с анестезия.

Вдигна одеялото, което покриваше Лотар. Гледката, която го посрещна, беше гротескна. Видя съсирена кръв, разлепено тиксо, телчета, забити в синьо-червена кожа…

Доктор Стив вече не звучеше любезно, когато каза:

— Ако искате да излезе нещо от цялата работа, ще правите точно каквото ви казвам.

Поиска форцепс и скалпел и се зае да вади телчетата от плътта. Изведнъж от раната започна да се лее гъста кръв, машините запиукаха. Дишането на Лотар спря.

Йенс се опитваше да го обдишва, но Лотар бързо си отиваше.

29

(Стокхолм)

Каролине Берйер се беше обадила.

Сега той седеше на дивана й. Тя — на пода, облегната на дивана, доста близо до него. Четеше от някакви листове; косата на кок; той се взираше в шията й.

— Групата, създадена от Гунила Страндберг, е била експериментален проект. Радвали са се на привилегии, работели в малък екип срещу организираната престъпност. Движели се по ръба и поемали рискове. Освен всичко друго, разследвали няколко югославяни, един шведски финансист и Хектор Гусман.

— Стигнало ли се е до обвинение?

— Не — отвърна тя.

— Значи е възможно да са били корумпирани, да са присвоявали пари?

— Може би.

— И половината екип е измрял?

— Да. И вечерните вестници са се разровили. Но не открили нищо, нямало нищо необичайно… освен че толкова народ умрял, разбира се. Но за всеки смъртен случай си имало обяснение…

Тя остави листовете на пода до себе си.

— Сори, Еди Буман, няма какво да изровим оттук.

— Свърза ли всичко това с Томи Янсон?

— Томи Янсон бил началник на Гунила Страндберг… Нищо повече.

— И ако тя наистина е крадяла пари, ако е била корумпирана? — настоя Еди.

— Тогава трябва да търсим в съвсем друга посока, ще отнеме много време. Ако открием нещо, ще открием и връзка с Томи Янсон. А това ще отнеме цяла вечност.

В далечината свистеше влак.

— Това, което чух, не стига ли? — попита той.

— Разбира се, че не.

— Защо?

— Защото не.

— Това не е отговор.

— Напротив, Еди, отговор е.

— Не е достатъчно — не се даваше той. — Би трябвало да можеш да го използваш по някакъв начин. Като основа, над която да надграждаш. Да конструираш историята…

Каролине наведе глава, погледна надолу и заговори:

— Баща ми все повтаряше: „недей да хленчиш, поеми отговорност, бъди честна, не се дръж истерично, сравнявай цените, когато пазаруваш, и не ставай като майка си…“. Нещо такова. След което се премести във Франция с новата си жена. Оттогава минаха двайсет и пет години. Зад резкия му тон и груба представа за света, заедно с изкривеното му и наивно убеждение, че по-голямата част от човечеството мисли като него… подсъзнателно, той беше разумен. Разумът идваше от това, че беше искрен. И искреността му се дължеше на това, че той знаеше всичко за себе си. Или обратното… няма значение.

Каролине се обърна към Еди, погледна го, попита с поглед дали следи мисълта й. Той й кимна да продължи.

— Това себепознаване — продължи тя. — Тази способност в пълна степен да открие истината в себе си беше нещо, което той умееше да отрази и в другите хора и по този начин да ги разбере. Понякога повече, отколкото те разбираха себе си… Той твърдеше, че съществуват искрените и…. не неискрените, както би очаквал човек, а по-скоро неинтелигентните… Това бяха противоположностите в неговия свят.

Тя се замисли, продължи:

— Интелигентността, казваше той постоянно, е същото като искреността. Ако не съществува като здрава сила в душата на човек, не съществува и почти нищо друго, само обвивка, която се опитва да имитира онова, което вижда у другите.

Тя замълча. В стаята се възцари тишина.

— Тъй ли? — обади се Еди. В тона му като че ли имаше нотка на сарказъм. Лековат присмех от страна на някой, който смята, че е по-наясно с нещата от всички останали. Но Каролине не му обърна внимание.

— Станах журналист — продължи тя. — Започнах да пиша статии и доста бързо установих, че съм пропита с теориите на баща ми. За доброто и злото. Не можех да се преструвам, не можех да минавам напряко. Все едно истината се намираше в интервалите между думите, които пишех. Все едно действително беше там, все едно даваше на текста причина за съществуване, когато беше истинен. Когато беше наистина важен… И обратното, нямаше я, когато се плещеха глупости. Веднага ставаше грешен, дори неистинен.

Еди бавно започваше да схваща за какво говори тя.

— Не може да се избегне — приказваше Каролине. — Не може да се заобиколи. През годините разчитах измислиците на другите журналисти; веднага различавам истината от неистините, а в някои случаи и чистите лъжи. И ти го умееш, нали, Еди?

Той изръмжа едно да.

— Статията, която искаш да напиша… Все едно да създам фалшива истина, просто няма как. Не мога. Невероятно трудно е. Дори не знам как.

— Какво ти трябва?

— Трябва ми реалността. Трябва ми някой, който знае всичко. Трябва ми някой, който е участвал. Трябва ми Софи Бринкман — заключи Каролине.

— Но нея я няма.

— Не, няма я.

Това беше.

— Труден характер си — отбеляза Еди.

— В това няма нищо лошо — сви рамене тя.

И двамата размишляваха. Еди отвори уста да зададе въпрос, но тя го изпревари:

— Разказах ти за баща ми… и за себе си. Ами ти? Женен ли си, Еди?

Въпросът дойде изневиделица, той не беше подготвен.

— Не.

— Приятелка?

— Не…

— Деца?

— Не…

— Приятели? — попита тя.

— Не и такива, с които да се гордея.

— Братя и сестри?

Еди се забави за миг с отговора.

— Не.

— Родители?

— Не.

Тя се засмя.

— Това не го вярвам.

— Вярвай каквото щеш — отвърна Еди.

Тя поклати глава.

— Никой не може да бъде толкова самотен — възрази.

— Не е толкова лошо, колкото звучи. Бях самò дете, израснах по приемни домове. Татко беше несполучлив обирджия от Гьотеборг, непрекъснато лежеше в затвора. И после умря. Мама… Изчезна някъде на север, когато бях на десет.

Времето се точеше, секундите бяха дълги, в тихата стая се чуваше скърцане.

Приключиха с личните драми. Каролине въздъхна, тонът й се промени:

— Разрових се около Софи Бринкман, нищо не открих. Все едно не съществува. А самотните жени на нейната възраст обикновено съществуват, особено в интернет. Но там тя е като мъртва. Използвах всички възможни канали… нищо.

— И? — попита той.

— Нямам с какво да работя, а в такъв случай не мога да ти помогна; нито на нея.

— Отказваш ли се?

— Докато не получа някаква твърда основа…

Той имаше основа. И не можеше да я изгуби точно сега.

— Софи Бринкман се крие в Прага заедно със сина си и един полицай на име Майлс Ингмаршон — каза той направо.

Тя се завъртя към него.

— Откъде знаеш? — изненада се.

— Просто знам.

— Защо не каза досега?

Истината просто излезе, той не успя да я спре.

— Той ме изпрати там. Томи Янсон…

— За какво?

— За да убия и двама им.

Еди чу ехото на думите си, видя как Каролине се вцепенява. Съжали за казаното… отдън душа.

Каролине се изправи, направи няколко крачки, отдалечи се от Еди.

— Не можах — продължи той. — Прибрах се у дома. Реших да я спася, да разоблича Томи.

Тя го гледаше, той видя страха в очите й. Обгръщаше се с ръце.

Той все повече съжаляваше…

— Защо е трябвало да ги убиваш? Защо ти? — попита тя безсилно.

— Няма значение — отвърна той. Прозвуча твърде студено.

— Няма значение? — Страхът й се прояви като едва сдържан гняв.

— Томи ме държи с нещо… — Еди сам чу колко глупаво прозвуча.

Тя поклати глава.

— Убиец ли си, Еди?

— Не — излъга той.

— Но с какво друго може да те държи, та да те принуди да убиеш двама души?

Тя прошепна последните думи, отстъпи още няколко крачки. Той изведнъж се превърна в друг човек за нея, в нещо съвсем различно.

Еди сведе очи. Свършено беше. Сега вече той беше странен и опасен за нея.

— Искам да си вървиш — каза тя възможно най-твърдо, като излъчваше неприязън с цялото си същество.

Той не помръдна, опита се да я погледне в очите.

— Искам да си вървиш — повтори тя.

Всичко беше напразно. Еди се изправи.

— Съжалявам, ако съм те уплашил — промълви.

Тя не отговори. Той си отиде.

Еди излезе на улицата… Потъна в нощта. Погледът й. Той видя точния миг, когато загуби доверието й. Когато я изгуби… Мъчеше се сам да се убеди, че истината винаги е за предпочитане, точно както е разправял старият й баща… Но не беше вярно. Изобщо не беше вярно. Истината беше унищожила всичко за броени секунди. Той беше унищожил всичко…

Влакът. В тъмното предградията бяха още по-грозни. Еди седеше разкрачен на една седалка, зяпаше в пода, скърцаше със зъби. Нещо в него забуча. Познаваше този звук. Неизвестното, онова, което не го оставяше. Което искаше да го накара да бяга… или да се бие. Мрачните чувства…

Той се преобрази, регресира до стария Еди. Тихо си повтаряше молитва. Беше й отговорено след две гари. Качи се банда младежи, които крещяха и безчинстваха. Бяха петима, мускулести. Тръгнаха по пътеката към Еди, шумни, невъзпитани, гледаха заплашително. Напушени, излъчващи агресия… пияни до козирката, самоуверени до мозъка на костите, по всяка вероятност зажаднели за бой… Те бяха петима, той един. Твърде хубаво беше да е истина.

— К’во зяпаш бе, педал? — изрева последният на развален шведски и го перна по тила с длан.

Благодаря…

Еди се изправи, тръгна след тях, сграбчи последния, дръпна го назад, заби юмрук в лицето му. Носът се счупи, хрущялът стана на пихтия, зъбите се разклатиха, кръвта шурна. Ръмженето вътре в Еди се превърна в приятна музика.

Групичката се беше завъртяла към него. Щяха да го убият.

Някой ритна Еди в главата. Това го събуди, вля му допълнителна енергия. Той хвана крака, просна втори номер на земята, ритна го в лицето, стъпи му върху гърлото, удари с глава третия с такава сила, че и той самият загуби съзнание за секунда. Номер четири се оказа по-труден. Държеше нож. Еди го замая със серия бързи силни удари в лицето. Кръвта пръскаше навсякъде. Момчето загуби съзнание и се просна на земята. Номер пет се пробва с някакво идиотско бойно изкуство. Еди го стисна за гърлото и го събори на пода. Удря го, докато и този загуби съзнание.

Еди се чувстваше бодър, в безопасност, щастлив. Трябваше обаче да се махне бързо оттук. Щяха да го убият, ако се забавеше.

Забърза през вагона по посока на движението, разби стъклото, дръпна ръчната спирачка, продължи бързо през следващите вагони. Взе чука, поставен до един от изходите. Другите бяха по петите му. Влакът забави скорост. Еди разби прозореца, разлетяха се парчета стъкло. Той скочи в движение, падна на земята, претърколи се на тревата.

Влакът се отдалечи със свистене по релсите. Искри от аварийните спирачки. Той остана да лежи няколко секунди, искаше да се увери, че не си е счупил нещо. Като че ли не. Изправи се и хукна… адреналинът не го напускаше.

След петнайсет минути белият дроб даде да се разбере, че не издържа повече. Той спря в тъмна гориста местност, наведе се, облегна ръце на коленете, помъчи се да успокои дишането.

Себеомразата… Както стоеше приведен така, тя просто го заля. Кристално ясна. Тя го направляваше, тя беше двигателят му в живота. Себеомразата. Грозната, сурова, груба, мрачна, унищожителна себеомраза. Насилието беше лекарството срещу страха. Срещу самотата, срещу срама… срещу незначителността.

У дома в кухнята. Мани дойде и скочи в скута му. Еди погали котарака, който замърка.

Чрез шпионската си програма прочете на лаптопа данните от компютъра на Томи Янсон. Нищо интересно. Сложи си слушалките, изслуша записите от вградения микрофон в кабинета на Томи. Програмата се задействаше от всеки звук. Беше чувствителна. Еди чу стъпки. После тишина, записът спря. После чу отваряне и затваряне на врата, записът спря. Продължи по този начин. Щракане по клавиатура… звънене на телефон.

Да?

Гласът на Томи. Звук от стържене на химикал върху хартия.

Кажи името по букви, каза Томи.

Пак писане.

— Да, ще им предам веднага — каза.

Еди притисна слушалките към ушите си. Помъчи се да чуе какво става. Томи набираше номер. Някой отговори. Томи говореше на английски. Лош английски… смешен шведско-английски. Съобщи, че Хектор Гусман и Соня Ализадех се намират в „Линкълн Навигейтър“ надолу по улицата. Че свидетел наблюдавал цялата ситуация. Свидетелят ги разпознал…

Хектор Гусман? Откъде знаеше Томи? Кой, по дяволите, беше свидетелят?

30

(Северният Атлантически океан)

Всичко отиваше по дяволите.

Според ЕКГ-то сърцето на Лотар едва биеше. Йенс го обдишваше ръчно, потта се стичаше по челото. Доктор Стив тихо ругаеше при всеки несполучлив опит да спре кървенето. Софи действаше на автопилот, правеше каквото я помолеше лекарят, понякога го изпреварваше… Но усещането и у трима им беше, че губят Лотар… Системи, кръвна плазма, нищо не помагаше.

Доктор Стив изведнъж спря.

— Какво правиш? — извика Софи.

Той се взираше в празното пространство, мърмореше под нос, внезапно се завъртя, катурна една маса. Алуминиеви съдове паднаха на пода с трясък, той излетя от стаята.

— Къде отиваш? — провикна се Софи, когато вратата се затръшна след него.

Тя погледна Йенс, паниката, която чувстваше, беше отразена и на неговото лице. Чист и неподправен ужас. Лотар на кушетката, окървавен и блед… почти мъртъв.

— Какво да правя? — изпъшка тя.

Йенс мълчеше, продължаваше да обдишва.

Вратите пак се отвориха. Доктор Стив дотича с два поялника и удължител, който подхвърли на Софи. Тя се втурна към най-близкия контакт.

Поялниците се нагряха до червено, Стив ги пъхна в тялото на Лотар. Ивици дим и мирис на горяща плът изпълниха помещението.

Отново стана критично и стойностите на Лотар удариха дъното. Докторът крещеше заповеди на Софи. Софи престана да мисли, загуби представа за време и пространство, превърна се в инструмент. Всичко се развиваше като в мъгла. Тя шиеше артерии, пълнеше и подаваше спринцовки… Следеше всичко, което можеше да се следи, бършеше пот от челото на лекаря… Правеше всичко по силите си.

Върна се в действителността, когато заши Лотар. Ръцете й бяха спокойни. Всичко беше спокойно. Около нея се валяха спринцовки и празни ампули, окървавени медицински инструменти.

Софи погледна лицето на Лотар. Може би една идея повече цвят.

— Какво стана? — отрони тя.

Доктор Стив свали окървавените латексови ръкавици.

— Стабилизиран е… напук на здравия разум.

Софи приключи с шиенето, умело направи последния възел и хвърли иглата сред другите боклуци.

— И?

— Сигурно ще се оправи — каза докторът и излезе.

Йенс до леглото. Очите й срещнаха неговите.

— Не можем повече да си играем с живота на това момче — проговори тя.

И тогава започна треперенето. Цялата психическа сила, която беше призовала, за да се справи, сега се пропука. Треперенето започна от ръцете. Тя ги стисна, не знаеше какво да прави.

Йенс приближи и я прегърна. Говореше й мило, че е спасила Лотар, че е невероятна… Но това не беше утеха. Искаше й се той да й каже нещо неодобрително, нещо обидно. За да може да му изкрещи да си затваря устата и да върви по дяволите…

— Благодаря ти — прошепна само.

31

(Стокхолм)

Прокурор Шерщин Андершон живееше в отвратителна къща от силикатни тухли в Енебюберг.

Томи тръгна по каменната пътека към входа. Преди няколко години също беше минал по нея, само че с букет цветя за петдесетия й рожден ден. Мъжът й беше хомосексуален мухльо, който обикаляше наоколо в тясно сакце, сервираше хапки и се усмихваше особено.

Звънецът на пътната врата прозвуча в три тона през пращящ микрофон зад тежката дървена врата.

Прокурор Шерщин Андершон се усмихна широко, като отвори; червени устни, твърде много грим.

— Томи — поздрави тя и го покани.

Прекосиха каменния под в антрето. Тракане от високите й токчета, които носеше винаги. Беше ниска.

Томи се огледа. Две порцеланови котки, пума и ягуар, в естествен размер стояха на пост до стълбището към горния етаж. Навсякъде изобилстваше от фалшиво злато. Картините по стените бяха инфантилни. Невероятна безвкусица.

Отнякъде дотърча противен бял териер.

— Това е моето бебче. Казва се Баубау. — Шерщин Андершон звучеше грубо, говореше твърде високо.

— Колко е сладко — отбеляза Томи неубедително и изгледа дребната твар, която се мотаеше в краката му с мръсния си задник.

— Да седнем навън? — предложи тя и без да дочака отговор, излезе през балконската врата.

Озоваха се на дървена площадка, от последния път насам явно беше сложила и басейн. Малък, евтин и ненужен. Като локва, пльосната сред дъските в единия ъгъл.

Томи и Шерщин седнаха един срещу друг край масата.

— Построила си си басейн? — подхвърли той.

— Да — отговори тя, без да навлиза в подробности.

Мъжът й се появи с поднос в ръка.

— Познаваш Якоб?

— Разбира се — кимна Томи. — Здравей.

— Здрасти, здрасти — обади се Якоб с тънък и хрисим гласец.

Беше си вдигнал бежовите панталони прекалено нагоре. Току-що изгладена раирана риза. Той беше от онези хомосексуални мъже, които не бяха хомосексуалисти, Томи просто не го разбираше. Но това беше положението. Като онзи по телевизията, когото обичаше да гледа всяка Коледа, и той беше такъв. Педал, отдалеч си личеше, но уж не. Беше женен с деца… като този тук. Дали пък жените им не бяха лесбийки? Или си имаха някаква уговорка? Томи нищо не разбираше.

Якоб нареди чаши и постави кана с нещо за пиене на масата.

— Достатъчно. Браво, Якоб — каза тя на мъжа си, все едно е дете. И той отговори по същия начин:

— Благодаря!

И се оттегли.

Тя се загледа след него, после се обърна към Томи:

— Поиска да се срещнем тук.

— Така е по-приятно — отвърна той празнословно.

Шерщин Андершон се усмихна, но очите й останаха студени. Наля лимонада от каната.

— Не е — отвърна тя. — За какво дойде, Томи?

Тя остави каната. Дотук с фалшивата любезност. В тона й се усещаше нескрита агресия. Това беше нормалното й състояние. Томи беше работил с нея дълги години, Шерщин беше отракана и винаги оставяше горчив вкус след себе си. В прокуратурата беше известна като ужасен шеф. Държеше се като кралица, настроенията й непрекъснато се меняха, тормозеше колегите си. Повечето й подчинени рано или късно се поболяваха, някои изпадаха в пълно изтощение, други се опитваха да се преместят, търсеха друга работа. Тя беше кариеристка, егоистка, все искаше нещо, никога не беше доволна… нямаше насита. Това знаеше Томи за нея. На това разчиташе и в момента.

— Хектор Гусман идва към Швеция — започна той. — Екстрадиран от САЩ.

Тя се изненада искрено.

— Хектор Гусман?

Той не отговори.

— Разправяй — подкани го.

— Арестуван е в Маями, не знам по каква причина. Тукашното разследване за убийство е с приоритет, затова ни го пращат.

— С какво разполагаш? — попита тя.

— С нищо ново. Неясноти около убийствата в „Трастен“, неясноти около неговото участие.

— Което значи?

Малкият териер се галеше в краката му. Томи го изгледа. Уплашен и недоволен — това му беше в характера.

— Нямаме ДНК на Хектор Гусман — продължи той. — Нямаме отпечатъци. Щом ги вземем и сравним със събраното от „Трастен“, картинката може да се промени.

— А ако не? — попита тя.

В небето бръмчеше самолет. Томи вдигна очи, не го видя.

— Може би има свидетел — рече.

Тя вече показваше искрен интерес.

— Какъв свидетел?

— Свидетел от ресторанта, от „Трастен“.

— Кой?

Томи пак погледна жалкото басейнче.

— Откога го имаш? — посочи той с палец.

— Остави басейна, кажи за свидетеля.

— Точно сега свидетелят не е на разположение. Крие се.

— Странни работи приказваш, Томи.

Томи се поизправи на стола. Почеса си ухото, сбърчи чело притеснено и се престори, че размишлява.

— Шерщин, това е най-голямата каша в цялата ми кариера. „Трастен“, Гусман и цялата тая гадост.

Томи сви устни, после продължи:

— Гунила направи каквото можа, но всичко отиде по дяволите. Тя умря, аз поех разследването… Но и аз не можах да го вкарам в релси.

Той вдигна очи към нея.

— Срам ме е, Шерщин. По няколко причини. Първо като полицай, но също и като приятел и колега на Гунила Страндберг… Да не мога да завърша започнатото от нея!

Шерщин се усмихваше неразбиращо.

Томи продължи:

— А сега Хектор Гусман идва насам. Ако този път допусна и най-малка грешка, ако съм непредпазлив или…

— Само че аз съм прокурор — прекъсна го тя с твърде висок глас. — Ние работим заедно, Томи! Забравил ли си?

Кучето се погали в краката му.

— Не, не съм. Но трябва да свърша това по моя си начин. Не можем да си позволим провал.

Тя го изгледа.

— Защо ли не ти вярвам? — промърмори.

Териерът залая по нещо невидимо. Шерщин не му обърна внимание.

— Свидетелят — настоя тя. — Кой е?

Кучето лаеше пискливо по посока на градината. Томи присви очи, мразеше високи шумове.

— Има време — отвърна. — Ако всичко мине както искам, на процеса свидетелят ще бъде последният пирон в ковчега на Гусман… Победата ще е твоя. Ще постигнеш съкрушителна победа, стига да искаш.

Кучето вече ги заглушаваше. Лаят беше висок и силен, приличаше на кратки оглушителни писъци.

— Няма ли да накараш кучето да млъкне? — изсъска той.

Тя се вкамени.

— Моля? — Внезапна ярост в очите й. Тя я потисна. Умееше го. Но яростта си остана, точно под повърхността, подклаждаше се от факта, че той й даваше нареждания.

— Изплюй камъчето, човече! — продължи тя остро и високо.

Усети, че тонът й е обиден, и леко се засмя без причина.

Томи мразеше луди жени. Мразеше онази тяхна невротична и неовладяна зона на здрача. Онази, която не можеш да разбереш. Която унищожава всичко. Която е в сърцето на всички гадости в цялата вселена. Плашеше го. Понеже не му оставяше никаква надежда. Нямаше с какво да й противостои. Равновесието се губеше. Оставаше му само да си отиде. Да зареже… Само че не можеше, не и сега.

Териерът продължи да лае. Томи се овладя, стегна се, повиши глас:

— Другият вариант е да разчитаме на технически доказателства. Третият вариант…

Той замълча, изгледа ядно кучето, за да покаже на Шерщин, че трябва да направи нещо. Моля те, укроти кучето, прибери го в къщата и затвори вратата… махни го. Удави го в басейна.

Шерщин обаче просто чакаше търпеливо той да продължи.

— При третия вариант с нас е свършено. Гусман си тръгва като свободен човек…

— А ние не искаме това — каза тя спокойно, напълно невъзмутима, съвсем променена след изблика си отпреди малко.

Томи пак повиши глас. Мъчеше се да надвика кучешкия лай.

— Погледнат от друг ъгъл — продължи той, — случаят Гусман може да се окаже трамплин.

Кучето вече го докара до фалцет. Беше смъртно уплашено от нещо. Шерщин се взря в Томи дълго, докато той се почувства неудобно, после свирна кратко два пъти. Териерът незабавно млъкна и отиде да легне в краката й… Настъпи пълна тишина. Шерщин се усмихна на Томи.

Мръсна кучка, помисли си той.

Идваше му да убие и нея, и псето, тук и сега.

— Мислиш ли, че имам невъзпитано куче? — попита тя меко.

Томи зяпна. Емоциите му бяха в пълен хаос.

— Мислиш ли, че имам невъзпитан съпруг? — Тя посочи към къщата, където се беше прибрал Якоб.

Той съумя да се усмихне, поклати глава.

— Не, Шерщин, не мисля.

— Никой не може да ми казва какво да правя. — Тя не звучеше нито строго, нито ядосано, просто съобщаваше факти.

Нещо се случи, когато той я погледна. Почувства, за първи път от дълго време насам, подтик, желание, похот. Томи искаше да я притисне. Да доминира… да възстанови равновесието.

— Томи?

— Да, мисля, че сега разбирам — отговори той.

Тя се облегна назад.

Томи си избърса устата, покашля се.

— Искам да намерим начин, който да е добър и за двама ни. Не искам никаква суматоха около Хектор Гусман.

— Защо?

— Както казах. Цялата история е срамна и за прокуратурата, и за полицията. Хектор Гусман е на свобода, хаосът в „Трастен“ остана неразгадан…

Тя присви очи, все едно се мъчеше да разкрие мотивите му.

— Ако свидетелят е какъвто се надяваме, ще се нуждае от най-силната възможна защита. Искам да държим медиите настрана до самия край. Хектор ще бъде задържан под фалшиво име, така че никой да не разбере предварително, че е при нас. Ще внесем делото бързо, все под същото фалшиво име. Искам процесът срещу Гусман да е при закрити врата. Не искам работата ми да бъде подлагана под въпрос. Искам привилегирована позиция, всичко трябва да върви бързо, на тъмно, за това моля. След като всичко мине по план, ще пуснем информацията.

— Защо трябва да ми пука какво искаш ти? — попита тя след кратка пауза.

— Защото ти искаш да продължиш нагоре, Шерщин. Не искаш да бъдеш тук, със или без басейн. А аз ще ти помогна. Имам връзки, умея да притискам хората. И в твоя случай бих могъл да взема участие в премахването на хора, които ти препречват пътя. И ако успееш да затвориш Гусман до живот, тогава… е, разбираш ползите за теб и за кариерата ти. Но за тази цел трябва да ме оставиш да водя цялото разследване без външна намеса. И да допринасяш с всичко, за което те помоля. И най-важното — да държиш всички настрана…

Томи изправи гръб.

— Ако успеем, Шерщин… Ти ще изпъкнеш. Ако не успеем, ами, продължаваме напред, все едно нищо не е станало.

Тя поклати глава.

— Не, тогава ти ще изпъкнеш, Томи.

Той не отговори и Шерщин продължи:

— Ти ще поемеш пълната отговорност за провала.

Той пак си избърса устата.

— Окей — каза.

— Добре, Томи.

Шерщин се усмихна. Томи не.

— Ела тук, Баубау! — Шерщин плесна бедрото си с длан. Малкият териер скочи на скута й. Тя остави кучето да й оближе лицето.

Томи гледаше с погнуса.

— Наистина обичкаш господарката си — засмя се тя твърде силно.

32

(Стокхолм)

Белезниците се впиваха в китките му. Агентът до Хектор остана непреклонен за тях. Самолетът от нощния полет от Маями през Ню Йорк с „Юнайтед“ непрекъснато друсаше. Хектор едва успя да мигне.

Широк завой над Стокхолм. Централните части блестяха на сутрешното слънце. Хектор ясно различаваше кварталите под самолета. Гамла стан, където живееше, Нормалм, Сьодер… Кунгсхолмен, Юргорден, окъпан в зеленина. Навсякъде вода.

Петнайсет минути след това машината кацна на летище „Арланда“. Самолетът се разтресе и спря.

Три полицейски автомобила бръмчаха към Стокхолм. Хектор беше обмислил положението. Явно ставаше дума за убийствата в ресторант „Трастен“… Затова го доведоха тук, затова го екстрадираха. Вярно, беше убил онзи в кухнята… И Йенс Вал присъстваше в онзи ден…

Затвор „Крунуберг“ на Кунгсхолмен. Хектор зърна за момент заплашителните размери на сградата, преди полицейските коли да потънат в гаража. Не виждаше нищо, докато очите му не привикнаха с тъмнината. Свалиха го от колата, качиха го с асансьор до последния етаж, като от двете му страни неотлъчно стояха униформени полицаи. Там му записаха името, снеха му отпечатъци, отведоха го в лекарския кабинет, за да му вземат кръв и ДНК проба. Обясниха му правилата и го изпратиха в килия. Вратата от масивна стомана се затвори зад него.

Прозорец с решетка. Легло и бюро до дългата стена. И нищо повече. Нямаше къде да мръднеш. Можеше само да стоиш, седиш или лежиш. Драсканици по стените, една част изтрити, но оставили размазано петно в друг цвят. Други издълбани за вечни времена, Fuck you и тем подобни.

Хектор се просна на леглото. Дюшекът беше твърд.

Стокхолм… Така му се искаше просто да се махне оттук, да слезе по стълбите, да отиде в града, да обядва, да гледа минувачите. Да бъде свободен… Само че това нямаше да стане. По всяка вероятност в най-скоро време щяха да го осъдят за убийство и щеше да прекара по-голямата част от оставащия си живот в стая като тази…

Fuck you на стената блестеше право в лицето му.

33

(Мюнхен)

Стъпките отекваха, докато мъжът бързаше по коридора на един от високите етажи в централния офис на „Ханке ООД“ в центъра на Мюнхен.

Той спря пред врата, прокара карта за достъп по четеца, вратата се отключи. Забърза по друг коридор, отвори друга врата.

Секретарката скочи на крака.

— Не можеш просто да влетиш така!

Но той не й обърна внимание.

Офисът беше огромен, имаше гледка към три страни. Прозорци навсякъде. Мъж на около шейсет години, очила със стоманени рамки, леко загоряла кожа, вчесана коса, безупречно облекло, погледна иззад писалището си.

— Хектор Гусман е в ареста в Стокхолм — съобщи новодошлият задъхано.

Ралф Ханке си свали очилата.

— Екстрадирали го от Маями, върнали го в Швеция със самолет, вкарали го в ареста. Засега знам само това.

— За какво е арестуван?

— Не знам.

— И си сигурен, че е Хектор Гусман?

Мъжът кимна.

— Състави план за Стокхолм, нека екшън групата е малка, десет до двайсет души, най-добрите, с които разполагаме. Следобед да се явиш пред мен.

Мъжът понечи да напусне кабинета.

— И изпрати лодката до Стокхолм. Хеликоптера също — заповяда Ралф Ханке.

Вратата се затвори.

Настъпи тишина. Сякаш целият въздух бе изсмукан от помещението. Вакуум. Беше станала необходима за него. Тишината. Преди няколко месеца Ралф беше поръчал да звукоизолират кабинета му. За кой ли път поред вече и не помнеше. Но сега звукът беше компактен, чист и без ехо и дразнеща акустика.

Хектор Гусман в ареста… в Стокхолм.

Тази новина беше неочаквана. Крайно неочаквана. Ралф преследваше Хектор Гусман от дълго време. Успя да убие бащата на Хектор, Адалберто Гусман. И при същата акция, преди около година, хората на Ралф се добраха до Хектор на магистралата между Малага и Марбея в Испания. Стреляха. Хектор изчезна. Нито помен от него никъде. Ралф вложи огромни суми, за да намери него или поне някого от приближените му. Каквото и да е. Само някакъв намек дали Хектор е жив, или мъртъв…

Ралф стана от стола, мокетът беше дебел и усили тишината още повече, когато той отиде до масивния прозорец. Мюнхен. Той държеше лявата си ръка в джоба на сакото, криеше я там. Беше изкривена от артроза. Ралф беше суетен, не искаше да показва, че остарява. Понеже старостта беше слабост, а слабостта щеше да го убие. Когато вече не можеше да се защитава, когато легнеше, неподвижно. Тогава лешоядите щяха да долетят и да го разкъсат. Знаеше го. Винаги го е знаел. Може би затова беше такъв. Ралф Ханке.

Израсна в Източен Берлин. Доносник в Щази във времената на ГДР. Когато Стената падна, изкупи стоките от складовете. Запази информацията от Щази, използваше я в новия си бизнес. Притискаше управници от бивша Източна Германия, бавно изграждаше „Ханке ООД“, промишлен гигант в сферата на строителството, хидравликата и техническите компоненти за военната индустрия.

Изглеждаше странно, че успешен индустриалец би рискувал всичко, което е изградил, като същевременно ръководи и престъпна организация. Но това не беше негов избор. Беше импулс, беше неговото призвание… неговата защита срещу клюновете на птиците. Тази власт беше реална, тук жаждата му да контролира се задоволяваше, тук, където рисковете бяха истински. Тук той намираше себе си, разбираше всичко, виждаше ясно ефектите… и живееше, винаги…

Хектор Гусман в Стокхолм… в ареста.

Ралф извади лявата си ръка от джоба на сакото, отпусна я до крака си.

Този път нямаше да убие Хектор Гусман, този път щеше да го помоли за помощ.

34

(Хамбург)

Седяха вързани в оранжева спасителна лодка — Софи, Йенс и Лотар. Кръглата лодка беше омотана с въжета и висеше с носа надолу от бакборда на контейнеровоза. Кормчията дойде да провери дали коланите им са поставени както трябва. Стегна ремъците на челата им, подръпна ги, та главите им да са здраво притиснати към облегалката.

— Доста ще се разтърсите, като ударите водата — обясни той и се настани на седалката пред едно колело и лост.

Времето течеше, нищо не се случваше. След това трясък отвън. Тишина… Още някакъв звук, този път по-тих, и лодката набра скорост, пое надолу по една релса под трийсетградусов ъгъл. Ускори се. След това няколко секунди тишина, докато лодката падаше свободно към водната повърхност.

Удариха се с носа надолу, полетяха напред, но коланите ги спряха. Цялата спасителна лодка потъна под повърхността и после пак изскочи като коркова тапа.

Кормчията бутна лоста, моторът забръмча и потеглиха.

— Лотар, добре ли си? — попита Софи.

Свалиха си ремъците от челата.

— Добре съм — отвърна той.

— Раната?

— Не се е отворила.

Морето се вълнуваше, кръглата лодка се бореше с вълните. Удряше се в гребените и храбро катереше талазите, килваше се и като цяло им се струваше ужасяващо неустойчива. Но моторът работеше равномерно и след четиридесетминутно пътуване водата се успокои. Бяха навлезли в Елба.

Стържещ звук под краката им, лодката докосваше дъното.

— Не мога по-нататък. От тук нататък сте сами — каза кормчията иззад командното табло.

Прегазиха през водата. Излязоха на сушата, стъпваха върху камъни и дънери. Стигнаха до път. Почти никакво движение. Поеха по него в северна посока и след няколко километра стигнаха до малко селце, тук-таме по някоя къща.

— Чакайте тук — нареди Йенс. — Аз ще намеря кола.

Софи и Лотар се скриха в горичка край пътя. Задишаха по-свободно.

— Как се чувстваш? — попита тя.

— Боли ме — усмихна се той леко.

— Защо си толкова усмихнат?

— У дома съм си — отвърна той.

— Ами добре дошъл тогава.

— Благодаря.

— Няма да оставаме в Германия — продължи тя.

— Няма значение. Просто се радвам, че пак съм тук.

Тя се вгледа в него за момент. Лотар беше невероятен. И тя твърде често си го помисляше, без да го изрече на глас. Сега реши да му го каже.

— Невероятен си.

Той сведе очи. Усмивката помръкна.

— Благодаря ти — промълви.

Тя го погледна.

— Важно е да го знаеш.

Бриз през листата на дърветата над тях.

— Благодаря ти — повтори той.

— Няма за какво да ми благодариш.

— Не знам как иначе да отговоря.

Лицето му се проясни. Това беше естественото му състояние, тя вече го знаеше. А скоро щеше да го накара да помръкне, отново.

— Когато ви открихме в Маями… — започна тя. — Полицията беше там.

Той не я разбра.

— И?

— И Хектор — каза тя.

Светлината у Лотар изчезна.

— Какво е правел там?

— Търсел те е — каза Софи.

Той прочете истината в очите й.

— И полицията е разбрала, че е там?

— Да…

Лотар се досети.

— Ти си се обадила? В полицията.

— Да — въздъхна тя.

Той се замисли, забил поглед в земята.

— Какво ще стане сега? — попита накрая.

— Вероятно ще го изпратят в Швеция, там тече разследване на убийство.

— Ще влезе ли в затвора?

— Най-вероятно — призна Софи.

Лотар потъна в размисъл.

— За какво мислиш? — престраши се тя.

— Не знам.

— Опитай.

Той се поколеба, накрая отрони:

— Все едно и също… Неопределеност; и едното, и другото; всичко и нищо… Би трябвало да съм бесен.

Тя мълчеше.

— Може би така е най-добре — продължи той неубедително. — Татко да плати за престъпленията си.

Само че звучеше кухо, Лотар сам не си вярваше. Прогони тези мисли, затърси истината в себе си. Намери я, гласът му се промени — по-ясен, по-звънък.

— Все ми се струва, че той ме чака някъде…

Бръмчене от приближаващ автомобил. Спря насред пътя. Йенс им махна да дойдат.

— Хайде, Лотар. — Тя му помогна да се изправи. Раната на корема го болеше. Показа й, че е добре, преди да го е попитала.

Поеха на север, към Швеция, към Стокхолм.

35

(Стокхолм)

Лешек чакаше, облегнат на покрива на колата под наем пред залата за пристигащи на летище „Арланда“. Арон мина през стъклените врати, следван от братята Идалго и най-отзад Леви Ханула. Ръкостискане, тихо представяне.

Тръгнаха към Стокхолм. На задната седалка беше доста тясно — двама пълни перуанци и един твърде широк финландец.

— Соня? — попита Арон, който седеше отпред.

— Пуснаха я веднага след разпита — отговори Лешек.

— Къде е?

— Покрила се е. Чака да й се обадим.

Арон се загледа през прозореца. Беше уморен, разтърка лицето си с длан.

— Отново в Швеция — промърмори той.

— Отново в Швеция — кимна Лешек.

Навлязоха в центъра и бавно поеха към Кунгсхолмен. Лешек паркира на „Шелегатан“ пред сградата на стокхолмската община. Грамадно ръждивочервено чудовище от 1915 година, което се ширеше по посока на улицата.

— Там е съдът, оттам ще вземем Хектор — посочи Лешек в обратна посока. Всички се обърнаха натам.

— А ей там сме отседнали.

Хотел „Амарантен“ се намираше на един хвърлей камък от общината. От фасадата висяха знамена.

— Какво знаем? — попита Арон.

— Не много. Водят го под фалшиво име. Не знам защо… Но според мен това е в наша полза.

— Кога е делото?

— Скоро, след няколко дни.

— Откъде знаеш?

— Говорих с адвоката му.

— Защо този хотел? — обади се Леви.

— Защото е наблизо. Защото има подземен паркинг. Можем да слезем незабелязано с асансьора право до колата. Там ни чака малък ван. Имаме две стаи, които гледат към улицата, право към съда — обясни Лешек. — Виждаме всичко, можем да действаме бързо.

— Какво е разстоянието между хотела и входа на съда? — попита Арон и се опита да прецени сам.

— По-малко от сто метра.

— И не можем да го изведем преди това?

— Не, от ареста до общината има тунел. Ще го прекарат оттам. Невъзможно е да се вмъкнем. Твърде добре го пазят.

— Разумно ли е? — усъмни се Арон.

— Зависи какво разбираш под разумно — сви рамене Лешек.

— Това е полицейски град. Полицейското управление е зад ъгъла, арестът, прокуратурата. Точно в този квартал има един милион ченгета.

— Той е тук. Нямаме избор — отвърна Лешек.

Сградата. Голяма, стара, заплашителна.

— Какво ни очаква вътре? Веднага след като влезем? — обади се Кинг от задната седалка.

— Проверка с металдетектор. Пазачи от частна фирма. Може би и някой и друг полицай… ако нямаме късмет.

— А ако имаме късмет? — попита финландецът.

— Един пазач, малко случайни хора, просто влизаме.

Лешек запали двигателя, подкара колата и я прибра в гаража на „Амарантен“. Взеха асансьора до последния етаж.

Двете стаи бяха свързани, разделяше ги една врата.

Арон застана до прозореца, погледна към сградата на съда.

— Искаш аз да съм тук, доколкото разбирам?

— Да — кимна Лешек и подаде на Арон телескопичен мерник.

Арон го насочи към входа на съда.

— С какво ще разполагам?

— Карабина със заглушител и дозвукови муниции.

Арон разгледа през мерника района около входа, тротоара.

— Отвън ще има един или два полицейски автомобила. Може би и някой на пост на входа — продължи Лешек.

Подаде на Арон няколко листа.

— Изработих план — каза му.

Арон разгледа страниците.

— Автобус? — учуди се.

— След колите за бягството — обясни Лешек.

— Изглежда рисковано.

— Рисковано е.

Слънцето най-сетне беше залязло и наближаваше полунощ, когато Арон Гайслер и Леви Ханула напуснаха хотелската стая и излязоха да се разходят из квартала, за да обсъдят стратегията и да проверят пътищата за бягство според плана на Лешек. Озоваха се пред грамадната стара сграда на общината, където щеше да се гледа делото срещу Хектор.

Арон вдигна очи към кулата в центъра на зданието.

— Ако всичко отиде по дяволите — проговори той, — аз нямам намерение да потъна заедно с останалите… Ще продължа напред, ще спася каквото може да се спаси. Ще поема властта и ще ръководя всичко, както аз сметна за добре.

— Ако всичко отиде по дяволите, с теб ще действаме заедно — кимна Леви.

— Когато отиде по дяволите — поправи го Арон.

Поеха обратно към хотела. Музиката от близкия бар ехтеше в лятната вечер.

— Какво мислиш за братята? — продължи Арон.

— Обичат да стрелят, луди са за пари и са слабоумни — заяви финландецът.

— Погрижи се да са близо до нас. Ако ни потрябва помощта им.

36

(Стокхолм)

Томи готвеше на кухненския плот, moules marinières. Хлябът се топлеше във фурната.

Той проверяваше записите от камерите в Прага през телефона си, докато запържваше лук и чесън в тигана. Миришеше на френско и изискано. Картината на дисплея беше все така еднообразна. Минувачи по улицата, рядко някой влизаше или излизаше от посолството.

Томи почукваше мидите по плота, хвърляше развалените.

От време на време някой минаваше през по-малкия вход на посолството. Томи беше започнал да запомня служителите… По някой и друг турист, нищо интересно.

Той сипа мидите в тигана, наля бяло вино и сметана. Разнесе се нов аромат, по-тежък, по-плътен, по-топъл.

Ръцете под кранчето; Томи се изми старателно.

Разхождащи се хора минаваха през дисплея.

Той извади хляба от фурната. Сипа ястието в дълбока чиния. Отнесе я на масата, взе и телефона. Докато се хранеше, не сваляше очи от записите. Започваше да нервничи. Нещата се развиваха твърде бавно. Забърза картината. Така движенията на хората изглеждаха като във филмите на Чарли Чаплин. Натискаше пауза всеки път, когато някой влезеше или излезеше от посолството…

Мидите бяха вкусни, посоли ги допълнително. Късаше лакомо парчета хляб.

Един човек излезе от по-малката врата… мъж. Томи не го беше видял да влиза. Натисна пауза, върна назад. Мъжът носеше риза и джинси… слаб, доста висок… изглеждаше като стара холивудска звезда от времето, когато пушенето минаваше за секси.

Томи се взря в мъжа, замръзнал насред движението.

Камерата не разкриваше никакви подробности, но сърцето на Томи заби по-бързо.

Той пусна другия запис, от втората камера, тази с увеличението. Провери часа от първата. Превъртя до същия момент на другия запис, близкия. Паузира. Лицето, което се показа, му беше добре известно. Острите черти, тъмната коса…

Майлс… Ингмаршон.

Томи се вторачи… Томи се изсмя.

Пипна мръсника.

Избухна в смях. Беше пипнал този гаден мръсен мръсник.

37

(Стокхолм)

Противната снобарка оживя пред очите й в огледалото. Софи се намираше в пробната на един търговски център южно от Стокхолм. Беше купила гримове, бижута и дрехи, прекара час във фризьорския салон. Сега довършваше последната фаза на преобразяването. Целта не беше да се направи на някого другиго. Целта беше да повлияе на отношението, на преценката на хората. Превърна се в жена, която не може да се справя сама, но се преструва, че може.

Бежови панталони, бяла блуза, нелепо много грим около очите, изкуствен тен на лицето. Бижутата бяха големи, смесица от златни и сребърни, безкрайно безвкусни. Косата — бухнала и напръскана с какви ли не спрейове. Миришеше на ежедневен, скъп и смешен парфюм.

Йенс и Лотар чакаха в колата.

Погледнаха развеселено новия й облик.

— Добре изглеждаш — подхвърли Йенс доволно.

— Не е вярно — изръмжа Софи.

Продължиха на север.

Когато следобед навлязоха в Стокхолм, слънцето грееше безмилостно. Тя слезе пред Централна гара на „Васагатан“.

— Успех — пожелаха й Йенс и Лотар и бързо потеглиха.

Той пристигна с такси след пет минути — адвокат Тумас Русенгрен. Софи седна на задната седалка.

— Едва ви познах, Софи — отбеляза той.

— Получихте ли парите?

Той кимна. Таксито тръгна по „Васагатан“.

— Стигнаха ли?

— Даже останаха — отвърна той.

— Значи, няма да имате нищо против да водите защитата? — уточни тя.

— Може и да имам. Но на вас няма да ви се отрази — отговори той. — По телефона ми казахте, че сте говорили с Томи Янсон, че сега ще се срещнем с него и с прокурора. За какво става дума?

— Хектор Гусман. Избяга от Швеция миналата година след престрелка в един ресторант във „Васастан“.

— Помня историята — кимна Тумас. — Къде е Гусман в момента?

— В ареста.

— Тук, в града?

— Да…

— А вие сте свидетел, така ли да разбирам?

Софи кимна.

— А показанията ви? Решаващи ли са?

— Да.

Тумас се замисли.

— И срещата днес е с тази цел?

— Да, поне за тях двамата.

— А за вас?

— Трябва да запазя анонимност през целия процес. И Хектор Гусман трябва да влезе в затвора за много дълго време.

— Първата част е деликатна. Втората се основава изцяло на това, което можете да предложите като ключов свидетел.

— Първата част? — попита тя.

— В тази страна няма такова нещо като анонимност, не и юридически, за жалост.

— Ще намерим начин — възрази Софи.

Таксито си проправяше път през следобедните задръствания, сви наляво към „Кунгсбрун“.

— Ще се държа идиотски.

— Моля?

— И лабилно. Искам да притесня прокурора.

Тя го погледна в очите.

— Трябва да получа каквото искам.

Шерщин и Томи, Софи и Тумас се поздравиха с учтиво ръкостискане, както беше прието.

Шерщин Андершон се спря, сложила пръст върху устните си и вторачена в масата в конферентната зала излишно дълго, като се преструваше, че размишлява над нещо.

— Предлагам да седнем в средата, ти и аз от едната страна, Томи. Вие двамата срещу нас… Става ли? — попита тя и се настани, без да дочака отговор.

Софи изучаваше Шерщин Андершон. Тази жена се разпореждаше с всички. Все едно нарежданията й задължаваха всички останали, предупреждаваха ги дори да не си помислят да й казват какво да прави. Иначе щеше да им се стъжни…

Прокурорката Шерщин сложи ръце на масата; фалшива усмивка, мек глас:

— Първо искам да отбележа, че на една жена е нужна голяма смелост, за да постъпи така. Нали знаете, че сте смела, Софи?

На всичкото отгоре дрънкаше и нелепици…

Софи се направи на смутена.

— Благодаря — прошепна.

— Прочетох доклада от предварителното разследване, Софи. Да станете свидетел на такова нещо… Неприятно.

Софи сведе очи.

— Какво се случи след „Трастен“? Къде отидохте? — продължи Шерщин.

Софи си пое дъх с леко притреперване. Облегна на масата накичените си с пръстени и гривни ръце.

— Страхувах се, не смеех да се покажа, избягах със сина си и няколко месеца се крихме в Кипър. — Гласът на Софи беше тънък, писклив, с фалшива аристократична нотка. — Живяхме там, криехме се. Не знаех в какво съм се забъркала…

Тя преглътна, за да покаже колко е притеснена. Шерщин я разбра и кимна окуражително, за да й вдъхне смелост.

— С кого разговаряхте? Все с някого трябва да сте говорили?

Софи поклати глава, очите й бяха ококорени.

— Не, не смеех.

— Семейство, приятели, роднини?

— Де да можех…

Шерщин чакаше.

— Значи с никого?

— С никого.

Прокурорката кимна.

— Освен с Томи — заяви Софи. — Той беше много отзивчив и състрадателен.

Софи се усмихна на Томи, той се опита да отвърне на усмивката й.

— Да, да, Томи е чудесен — прекъсна я Шерщин.

— Какво се очаква от мен на делото? — попита Софи и изгледа уплашено Шерщин и Томи.

— Не се тревожете — успокои я Шерщин. — Ще ви помогнем още сега. Аз ще ви направлявам през целия процес. Само трябва тихо и спокойно да ни разкажете какво сте видели в „Трастен“. Какво е направил Хектор Гусман. Ще задавам лесни въпроси… Никой няма да може да ви нарани по никакъв начин…

Софи изглеждаше уплашена и нерешителна.

— Но Томи, ти обеща…

Томи не я разбра. Шерщин погледна първо Томи, после Софи.

— Какво е обещал Томи? — поиска да знае.

— Програмата за защита на свидетели… анонимност… обеща да уреди всичко. Да ме защити.

— Едно по едно — отвърна Шерщин. — Разбира се, не бива да се чувствате…

— Уплашена съм до смърт — избухна Софи. — Трябва да ми помогнете, иначе се махам оттук. — Софи се обърна към адвоката си. — Нали, Тумас, нали можем да си вървим?

— Можем да излезем от тази стая в момента, в който пожелаете, Софи — увери я Тумас спокойно.

Шерщин вдигна длани.

— Моля ви, всички се успокойте, никой никъде няма да ходи… Ще уредим защита, Софи. Но не знам какво разбирате под анонимност…

— Не мога да се покажа там, пред него, той не бива никога да научава, че аз съм свидетелят — изхленчи Софи.

Звучеше истерично. Атмосферата в стаята беше напрегната, под повърхността кипеше отчаяна, нервна енергия.

— Тумас, ваша работа е да осведомите клиента си кое е възможно и кое не — изсъска Шерщин.

— Моят клиент има пълно право да каже каквото пожелае.

Патова ситуация. Неловки погледи.

— Искам анонимност — повтори Софи. — Томи каза, че може.

Този път Шерщин се поколеба, въздъхна.

— Не знам какво е казал Томи, но за съжаление, не става така. Колкото и да ни се иска да дадем подобна защита на някои от свидетелите… не можем, чисто юридически. Така е при демокрацията. — Шерщин сякаш обясняваше на дете.

— Ама Томи… ти обеща! Какъв е смисълът от защита на свидетеля, като не съм защитена? — изхълца Софи и затвърди впечатлението, че Шерщин наистина се обръща към дете.

Шерщин се завъртя към Томи. Не можеше да скрие, че е извадена от кожата си.

— Какво точно си казал? — попита ядно.

Томи не отговори. Само я изгледа сърдито.

— Че има начин — обади се Софи. — Че ще получа и свидетелска защита, и анонимност по време на делото. Сигурно има начин?

Софи реши да се направи на пълна глупачка.

— Какъв например? — попита Шерщин.

— Ще свидетелствам по телефона.

— Трябва да присъствате на място.

— Ще седя в отделно помещение. Ще ми промените гласа…

— Нямаме такава практика — прекъсна я Шерщин.

— Ще кажете, че микрофонът е развален — предложи Софи.

Шерщин се замисли.

— Трябва да съобщим коя сте… при обявяването на присъдата.

— Ще си сменя името преди делото — заяви тя.

Прокурор, полицай и адвокат се спогледаха.

Еди не спазваше определена тактика при следенето на Томи Янсон. Правеше го, когато му паднеше. Днес беше взел от гаража на полицията една от служебните коли. Безлично, току-що измито и лъскаво V70 проследи Томи, който отиде с такси до „Кунгсбрун“. Само по себе си нищо необичайно — прокуратурата имаше офиси там. Еди направи обратен завой малко по-нататък и насочи колата към центъра, за да иде да си вземе кафе.

Мина покрай входа, в който преди малко беше влязъл Томи. Друго такси спря пред сградата. Еди хвърли един поглед към него. Позна жената на задната седалка, макар да не изглеждаше както я беше виждал преди; сега приличаше на друг човек. Все едно беше дегизирана… Софи Бринкман.

Еди продължи напред, намали скоростта, погледна в огледалото за обратно виждане как Софи и някакъв мъж слизат от таксито. Томи щеше да се среща със Софи Бринкман? Във всеки случай едва ли щеше да я убие насред прокуратурата, поне в това Еди можеше да бъде сигурен…

Долу при „Васагатан“ пак обърна и се върна по същия път, намери свободно място, паркира и зачака.

Томи и Шерщин вървяха по коридора на апелативния съд.

— Да не би да е родена със сребърна лъжичка в устата? — изсъска Шерщин.

— Меко казано — въздъхна той.

— Ужасно е наивна — продължи Шерщин. — Люшка се между глупост и суетност, между страх и паника.

— Сега разбираш защо изисках определени условия за това разследване — излъга Томи.

— Дали ще издържи до края? — усъмни се Шерщин.

— Трябва да й угодим. Това е единственият начин. Иначе ще се заинати. Ще унищожи всичко — заключи той.

— Как вписахте Гусман? — промени темата Шерщин.

— Под моминското име на майка му, шведка е, Пия Ландгрен. Малкото име го писах Ектор, без „Х“-то. Престъплението е по Закона за имиграцията; задържан е под стража, в самостоятелна килия, та да е скрит от чужди погледи. Ти ще впишеш обвинението срещу него под същото име. Ще променим всичко в последния момент, когато бъде даден ход на делото. Ако в бъдеще някой попита, ще кажем, че американците са му объркали името при екстрадицията и грешката е останала… На никой няма да му дреме толкова, че да вземе да рови по-надълбоко.

— Тази работа не ми харесва — поклати глава тя.

Стигнаха до врата към нов коридор. Той я задържа, докато Шерщин мине.

— Не се тревожи. Не нарушаваме закона, не престъпваме границата. Разтегляме я, за да стане изпълнимо. Ставало е и преди, по други начини. Помогнахме на свидетеля, знаеш го.

Тя въздъхна, отвори уста, но Томи продължи:

— Кой му е адвокатът? На Хектор.

— Онзи от Сконе, Нилс Нилсон — отговори Шерщин.

— Оня едрият?

— Има ли друг?

— Като служебен или частен? — попита Томи.

— Служебен — отвърна Шерщин.

Служебен адвокат. Нещо зачовърка мозъка на Томи… Хектор Гусман нямаше ни най-малко намерение да се бори в съда. Не и със служебен адвокат, изключено. Значи, имаше друг план, друг път за бягство… Какъв? Твърди доказателства за невинност? Не, едва ли. Дали хората му възнамеряваха да го измъкнат от ареста, от съдебната палата, от затвора? Може би…

Носовият глас на Шерщин прекъсна размислите му:

— Томи?

— Да?

— Какво ще правим, ако тя провали работата? Ако ни прецака? Трябва ни план.

В тази история всички го имаха — план, път за бягство… той самият, вероятно и Хектор, тая вещица до него… но най-вече Софи Бринкман. И тя беше победила отново. Томи остана впечатлен от представлението й, от сценката. Персонажът, който изигра по време на срещата, бе силно застъпен в живота. Томи и Шерщин се бяха натъквали на такива хора безброй пъти, в различни форми, от различни класи, и мъже, и жени. Лабилните, двуличните, фалшиво самоуверените, свикналите да се разпореждат. Тези, които искаха да стане тяхното, без дори да знаят защо. Винаги се намираше по някой такъв да провали разследването. И Софи Бринкман знаеше това; някак. Знаеше точно как да изиграе ролята. Изпълнението беше първокласно.

— Затова се подсигуряваме по този начин. Държим в тайна обвинението срещу Хектор, подмазваме се на Софи, докато даде показания… Всичко ще се нареди, Шерщин, успокой се.

Томи съжали на мига. Да казваш на Шерщин Андершон да се успокои, беше строго забранено. За нея безброй думи и изрази, изречени от мъж, звучаха унизително… Успокой се беше сред тях. Томи знаеше, че ще си плати, при това в близките минути.

Тя спря пред асансьора. Изгледа го; насмешливата усмивчица — също толкова симпатична, колкото всеки друг път.

— Окей, в такъв случай ще дадем на мадам Бринкман каквото иска — кимна Шерщин. — Може да се уреди; ще бъде трудно и ще трябва да използвам авторитета си. Ще рикошира негативно върху мен. Цената е висока, затова искам от теб двойна печалба в замяна. Да знаеш.

Вратата на асансьора се отвори. Шерщин се качи, обърна се към него:

— И още нещо, Томи.

— Да?

— Никак не ме впечатли на срещата преди малко. Даже се представи зле…

Ето го отмъщението…

Тя се изсмя високо и после се вторачи с празен поглед в него, докато вратата се затваряше.

Томи остана на място. Онова необяснимо желание го обхвана отново. Та той мразеше тая вещица.

Томи слезе по стълбите, излезе под слънцето, затърси свободно такси. Нямаше. Пое си няколко пъти дъх в топлия летен въздух; небето беше синьо. Реши да отиде пеш до „Сентрален“. Оттам да хване метрото — щеше да стигне по-бързо.

Хормоните на стреса бушуваха у Еди Буман, когато Софи и адвокатът й излязоха от сградата. За момент той щеше да бъде напълно открит за погледа на Томи, който всеки момент можеше да се покаже иззад вратите.

Еди несвързано зашепна молитви и потегли след таксито на Софи. За миг не отклоняваше очи от огледалото за обратно виждане… Нямаше и следа от Томи.

След като зави надясно по „Васагатан“, Еди отново се почувства в известна безопасност. Таксито й беше пред него, през четири коли. Точно колкото трябва.

Пак погледна в огледалото. Провери за Томи, след това отново насочи очи напред. Стоповете светеха като стена пред него. Еди натисна рязко спирачките, политна напред, но коланът го спря. Колона от автомобили. Задръстване чак до Централна гара. Не помръдваха. По дяволите…

Нивото на стрес пак се вдигна, Еди се заозърта. Чувстваше се на показ. Като ранена антилопа в саваната. Само че, успокои се Еди, Томи беше дошъл с такси, вероятно щеше така и да си отиде, при това в обратна посока, към полицейското управление на Кунгсхолмен.

Двете ръце на волана, дълбока въздишка. Колоната бавно се размърда.

Няма страшно…

Томи вървеше надолу, после надясно по „Васагатан“ към „Сентрален“. Нещо напред привлече вниманието. Не би трябвало, беше обичайна гледка, „Волво“… В този град имаше милион такива коли, както трабантите в някогашния Източен Берлин. Част от тези автомобили принадлежеше на Криминална полиция. Бяха наредени в редица в подземието на управлението, безлични и обикновени, за да се вписват, да не привличат внимание. Това, което ги отличаваше от семейните автомобили, с които водиш децата на футбол и танци, беше, че обикновено бяха измити, имаха големи фарове отпред, даже и сини светлини зад стъклото, понеже колегите понякога ги използваха като цивилни полицейски коли, за да гонят нарушители по магистралите.

Томи винаги ги забелязваше, привличаха го, откриваше ги. Просто навик…

И сега една такава беше попаднала в задръстването. Във всеки случай цветът й беше от техните. Томи се спря. Не можеше да види светлините, нито някакви отличителни белези. Но беше измита и блестеше на лятното слънце… И зад волана седеше доста широкоплещест мъж, като че ли с бръсната глава. От това разстояние Томи не можеше да различи нищо повече. Параноичният будилник в него зазвъня. Проверявай всичко… Можеше да е Еди. А на Еди не му беше мястото тук, не сега. Не, когато Томи се срещаше със Софи Бринкман…

Мина такси, Томи го спря, седна отзад. Шофьорът беше тръгнал да обядва.

— Не ми пука — изръмжа Томи и показа полицейската си карта.

Застана в средата на седалката, за да вижда по-добре.

— Аз ще ти показвам пътя — каза Томи на шофьора.

Наведе се напред, облегна ръце на двете предни седалки и се взря във волвото. Колоната се раздвижи. Поеха бавно напред, наляво при „Тегелбакен“, напред по „Фредсгатан“ и кръговото на „Густав Адолфс торг“, нагоре по „Рейерингсгатан“, надясно по „Хамнгатан“. Там пак се забавиха, движението беше натоварено. Томи видя как полицейското волво паркира напряко при входа на парка „Берцелиус“ и хотел „Бернс“.

— Отбий — нареди Томи на шофьора.

Някой слезе от волвото. Трийсетина годишно момче, късо подстригано, широкоплещесто…

Томи видя през прозореца на таксито как Еди Буман изчаква движението да се поразреди, пресича „Хамнгатан“ и излиза на „Нормалмсторг“. Томи отвори вратата, стъпи на улицата, заоглежда площада. Вдигна се на пръсти. Не помогна.

— Отивам да обядвам — повтори шофьорът.

— Млъквай — изсъска Томи и се подпря на отворената врата, за да се вдигне по-нависоко.

Сега вече виждаше добре. Забеляза Софи Бринкман. Беше в далечния край, вървеше към „Библиотексгатан“. Еди си проправяше път към нея, без да се крие.

Опасенията на Томи се потвърдиха…

Проклет предател… Проклет Брут… Проклет Юда…

Проклетият шибан Еди Буман.

„Библиотексгатан“ е пешеходна улица. Софи спря пред една витрина, смаяна от нескопосността му. Той препускаше подире й, без дори да се опитва да се поприкрие. А по този начин й беше почти невъзможно да му се измъкне. Еди Буман… Майлс беше казал, че така му е името.

Тя продължи напред, той поддържаше дистанция от двайсетина метра. Софи зави надясно, пресече „Бирйер Ярлсгатан“ и се скри в метростанцията, смеси се с множеството, слезе с ескалатора до перона. Софи чакаше влакчето и се озърташе. Той стоеше недалеч и я гледаше. Тя се мъчеше да разбере мотивите му. Може би изобщо нямаше такива. Мотрисата пристигна с бучене и спря със скърцащи спирачки. Вратите се отвориха. Тя се качи и се настани на седалка, обърната назад към вагоните.

Звънна камбанка, женски глас съобщи по високоговорителя, че вратите се затварят. Влакът се разтресе и набра скорост през тунела. Йенс изникна от нищото и седна до нея.

— Видя ли го? — попита я.

— Да, следи ме от „Нормалмсторг“, във вагона е.

— Въоръжен е. Знаеш ли кой е?

— Да, полицай е, работи за Томи. Казва се Еди Буман. Снимах го на летището последния път, като идвах…

Видяха го в дъното на вагона, държеше се за ръкохватката и леко се поклащаше.

— Какво иска?

— Не знам — прошепна тя.

— Изобщо не се крие.

— Това не е случайност — отвърна тя.

Той тръгна към тях; широки рамене, къса коса, целенасочена походка. Тънко яке, което не успяваше да скрие служебното оръжие на колана му. Йенс се изправи, за да го пресрещне. Йенс беше десет сантиметра по-висок, малко по-широк и препречи пътя на Еди.

— Мога ли да ви помогна? — спря го.

— Искам да говоря със Софи — каза Еди.

Йенс го изгледа.

— Носиш оръжие.

— Полицай съм.

— За какво ти е да говориш със Софи?

— Тя е в опасност.

— Каква опасност?

— Ще й кажа лично.

— Сам ли си?

— Да.

Йенс го измери с поглед.

— Не прави резки движения — нареди.

Еди кимна.

— Окей — каза тихо.

Йенс седна до Софи. Еди — срещу тях. Той погледна Софи, Йенс и накрая часовника си. Влакът летеше в мрака.

— Виждали сме се — обърна се към Софи. Не беше обещаващо начало.

Тя не отговори. Той се държеше по-различно от миналия път. Въпреки че срещата на летището беше съвсем кратка, тя бе усетила нещо друго… огромна несигурност, страх, мрак, всичко това скрито зад фалшива самоувереност. Сега нямаше и следа от това, беше заменено от… Тя се опита да разбере какво е, може би противоположното… Отвореност.

Влакът започна да намалява скоростта преди следващата станция.

— Имаме само няколко секунди — прошепна мъжът срещу нея, загледан в мрака през прозореца, сякаш претегляше всяка дума, която изрича. — Стой далеч от Майлс Ингмаршон. Гледай винаги да си сред хора… При най-малката грешна стъпка, ще си изпатиш. Казвам го като приятел. Защитавам те, доколкото мога.

Той говореше бързо и тихо. Тя се опитваше да го разбере.

Стигнаха „Т-сентрален“, на перона гъмжеше от народ. Влакът спря рязко.

— Защитата е от две страни — продължи той. — В момента за теб и за станалото пишат статия…

Вратите се отвориха. Пътниците слизаха. Други се качваха.

— Това ще те предпази. Не се страхувай, но никога не оставай сама — натърти той.

Сигнал предупреди, че вратите се затварят. Еди се изправи и изскочи навън в последния момент.

Влакът потегли. Еди Буман изчезна сред морето от хора навън. Всичко беше станало твърде бързо. Тя се мъчеше да разбере смисъла на казаното.

Влакът набра скорост през тъмния тунел.

— Боже господи — прошепна тя. — Той ще съсипе всичко…

Трета част

38

(Стокхолм)

Еди се прибра у дома. В апартамента беше тихо. Той затвори вратата, свали си обувките и якето, махна кобура с пистолета от колана, остави го на масичката в антрето. Отиде в кухнята. Ударът с палката в главата беше унищожителен. Онези, които се строполяват при първия удар, обикновено го правят от страх. Целият организъм на Еди обаче беше свикнал с насилието, затова той издържа. Само че загуби равновесие — всичко друго би било физически невъзможно. Даже съумя да се извърти, да замахне с юмрук. Не улучи.

Томи Янсон отново надигна палката; Еди се опита да се предпази; улучи го по ръката. Нещо се счупи. Томи използваше класиката. Добрата стара полицейска палка. Железен прът, увит в бяла гума. Като сопа. Животозастрашаваща. Половин метър дълга. Психолога, така я наричаха едно време някои стари ченгета…

Томи използваше захват с две ръце, бейзболен. Биваше го. Ударите следваха един след друг. Предизвикваха ужасяваща, неописуема, парализираща болка. Еди изведнъж осъзна, че стои превит одве и гледа пода. Сякаш цялата тази проклета зверска болка го беше вцепенила. Вече беше смлян от бой. Но се държеше на крака… Напълно напразно.

— Предай се, по дяволите — изсъска Томи и стовари върху тила му четири тежки удара.

Настъпи мрак.

Еди се събуди в странна поза. Седнал, с изпънати ръце. Стаята беше тъмна, щорите свалени, завесите спуснати. Намираше се в собствения си хол. Седеше на пода, върху дюшека от леглото си. Едната ръка — хваната с белезници за верига, провесена от тавана; на нея поставяше боксовата круша. Болката в тази ръка беше убийствена. Явно беше счупена…

Отне му няколко секунди да се осъзнае. Еди присви очи.

Томи седеше в сумрака, на стол срещу него. Стискаше пистолет в дясната ръка. В другата държеше телефона на Еди. Носеше гумени ръкавици.

Еди виждаше двойно, не можеше да фокусира погледа си. Главата го цепеше. Гадеше му се, най-вече от болка. Беше гол.

— Каква ти е паролата? — Томи размаха телефона на Еди.

От ъгълчето на устата се точеше слюнка. Еди се изплю.

— Еди? Паролата?

Той повърна; не отговори.

— Какво й каза? — попита Томи.

Еди се мъчеше да се съсредоточи.

— Качи се с нея на метрото. Срещнали сте се, казал си й нещо? — продължи Томи. — Може би сте говорили още в Прага?

Омразата пламна у Еди, когато погледна началника си.

Томи се изправи, бързо отиде при Еди, притисна дулото до главата му.

Не беше страшно, почувства Еди. Томи притискаше черепа с всички сили, все едно така щеше да го уплаши… Но се получи точно обратното.

Томи прибра оръжието в кобура, извади от джоба си сгъваем нож, показа му острието — тънко, черно и дълго. Еди се взря в него.

Това вече беше лошо…

Томи решително заби ножа в корема му. Еди изкрещя, пое си въздух.

— Прага? — прошепна Томи.

Свободната ръка на Еди удари Томи в главата. Ударът беше тежък. Томи падна, изпълзя по-надалеч от Еди, изправи се. Сега го гледаше, мислеше, преценяваше… Нападение с ножа. Улучи бузата на Еди, заби се под окото и се спря в горния венец. Мъчение… Томи го извади. Нова атака, няколко мушвания в гърдите. Томи се насъскваше сам, пазеше се да не влезе в обсега на Еди; разгорещен и замаян от властта си над него. Действаше бързо с малкото острие; забиваше го в ребрата, понякога в нещо меко. Накрая разсече плътта около дясното зърно на Еди. Еди изкрещя. Томи го зашлеви.

— Млъквай…

Томи се дръпна, дишаше учестено, гледаше Еди с крива усмивка. Усещането контролът да е изцяло негов…

— Прага? — попита отново, прехапа долната си устна.

Еди дишаше тежко и трудно. Болката го пронизваше навсякъде, от устата му се стичаше слюнка, от раните — кръв…

— Нищо — прошепна.

— Грешен отговор.

Томи нападна отново, дългият остър метал, дълбоките изгарящи дупки навсякъде. Еди страдаше жестоко. Томи се смееше — висок, писклив смях. Въртеше се страхливо и предпазливо около Еди, държеше се на безопасно разстояние. Еди се мъчеше да се предпази, но нямаше как. Томи — зад него; заби острието в гърба му, в рамото, във врата. Еди нямаше сили да пищи повече. Стана равнодушен към болката. Пак повърна.

— Прага? — попита Томи, все със същия тон.

— Нищо не видях в Прага — процеди Еди, от устата му течеше плюнка и повръщано.

Томи заби ножа в меките тъкани между рамото и врата, няколко пъти. После в трицепса на свободната ръка на Еди.

— Моля те, спри — отрони Еди безсилно.

Ритник в тила, още един. Бяха силни и агресивни. Томи отново се завъртя около Еди и застана пред него, заоглежда го, опиянен от себе си.

Еди със сведена глава, едната ръка изпъната към тавана, другата наранена и безжизнена, кръв навсякъде.

— Прага?

— Нищо — прошепна Еди.

Ритник в лицето, главата отскочи назад. Още един, нещо се счупи, от носа шурна кръв.

— Шубето ли те хвана в Прага? — продължи Томи.

Еди вдигна глава, окървавен и изтормозен, погледна Томи в очите. Погледът на Еди беше спокоен, очите му почти светеха. Но не светеха от омраза, негодувание или гняв. Беше нещо друго.

Еди бавно поклати глава, прошепна:

— Не, Томи, не ме хвана шубето.

Томи дишаше, гърдите му се надигаха и падаха. Огледа стаята. После Еди, който висеше от веригата, ръката му беше изпъната, тялото му — отпуснато върху дебелия дюшек.

Томи претегли ножа в ръка, като че ли му хрумна нещо.

— Знаеш го от работата, Еди. Когато ни повикат в някой апартамент и заварим някакъв нещастник във ваната да плаче с прерязани вени?

Еди гледаше коленете си.

— Ревльовците. Онези, дето си прерязват китките вертикално. Много добре знаят, че няма да умрат. Твърде малко кръв. Жалко самосъжаление, примесено с извратена жажда за внимание… Ох, ох, ох, горкичкият аз — продължи Томи с престорено детски глас и махна с ръка.

Томи направи няколко крачки към Еди.

— Но ти не си такъв, Еди… нали? Ти би си прерязал вените по дължина? Ще го направиш както трябва, нали?

Томи приближаваше.

— Разбира се, че така ще направиш — прошепна той, стисна Еди за китката, която висеше от веригата, и заби ножа дълбоко във вената. Шурна тънка струйка кръв.

— Лека нощ, Еди Буман, сладки сънища — прошепна Томи и бързо напусна жилището.

Еди гледаше раната; кръвта се стичаше надолу по ръката. За няколко минути той щеше да си отиде.

Еди клекна; с цялата сила, която успя да събере, вдигна наранената си свободна ръка, притисна с пръсти, помъчи се да спре кръвотечението. Получи се… кръвта намаля. Но силата в ръката я нямаше, не можеше да стои така повече от няколко секунди. Томи беше разкъсал мускули и нерви…

Еди се опита да навие веригата около китката. Но кръвта се изпомпваше в непрекъснат поток надолу по ръката… Еди се огледа, паниката растеше. Усещането за безсилие… Нямаше нищичко, с което да спре кръвта. Томи беше помислил за всичко… както винаги. Страхът от смъртта го облада изцяло. Пулсът се повиши, което пък ускори кръвозагубата. Той седеше сам с мъката си, с тъгата… със сивия страх от смъртта. Умората и равнодушието взимаха превес. Клепачите на Еди натежаха. Устата му пресъхна. Главата клюмна. Кръвта изтичаше. Изпълни го ужас, че ще умре съвсем сам. Беше безмилостно и жестоко…

Еди имаше чувство, че пропада. Не искаше да бъде сам.

Еди се помоли на Бог… Помоли се за чудо.

Потта от вълнението изстудяваше Томи под ризата, докато той караше към града.

Усещането беше за поражение, макар да беше победил.

У Еди Буман се усещаше огромно превъзходство — в тона му, в цялостното му излъчване, нищо че висеше безпомощен и изтерзан. И Томи не разбираше нищо… Сякаш цялото сътворение се гавреше с него без спиране. Сякаш каквото и да направеше, накрая се оказваше, че съществува някое правило, което той не знае… Това трябваше да е големият финал… Томи го беше нарязал и насякъл. Еди щеше да умре. Би трябвало да е уплашен и отчаян… Томи го надви, възстанови равновесието… Но не го чувстваше така.

Четиридесет и пет минути след това Томи се тръшна на стола срещу един служител на техническия отдел.

— Томи, май си отслабнал?

В първия момент Томи не го разбра, после погледна корема си.

— Доколкото знам, не.

Техническото лице се върна към компютъра си.

— Беше шега — прошепна разочаровано. — Какво искаш, Томи?

Десният крак на Томи подритваше несъзнателно. Той си гризеше нокътя на палеца.

— Какво казваш?

Техникът посочи телефона на Еди.

— Какво искаш?

— Джипиес историята от два конкретни дена, искам я принтирана на хартия.

— Дата?

Томи погледна бележника си, обръщаше страниците грубо и притеснено, накрая намери дните, които Еди Буман прекара в Прага. Даде ги на техника.

Той поработи известно време.

— Имаме движението — съобщи накрая.

Томи си избърса устата с опакото на ръката.

— Искам го на карта — нареди.

Принтерът до техника се включи. Напечата карта на Прага. Томи издърпа листа. Червена криволичеща линия върху улиците, по които е минавал Еди Буман.

Томи се взираше, несъзнателно дъвчеше долната си устна. Разкървави я; кръвта имаше приятен вкус.

След като се качи в колата, Томи постави телефона на Еди в самолетен режим и се зае да го преглежда. Разговори, есемеси, уеб история. Не откри нищо интересно. Разгледа фотоалбума. Скука. Няколко природни снимки, небе, макро с цветя, облаци, залези… Проклетият котарак на кухненския прозорец, котаракът, катерещ се по завесата, котаракът на коленете на Еди, котаракът по гръб, играещ си с кълбо прежда… Нито една снимка на човек. Фотография от самолет. Десет хиляди метра височина, разкъсана облачност далеч под него. Нова снимка — фасада на сграда. Стара сграда. Редица прозорци, осветена кухня, хора, които ядат… Томи увеличи. Размаза се, но Томи успя да различи Софи, Майлс, Алберт Бринкман, непозната жена, грамаден мъж… Нова снимка, по-голяма. Същите хора, просто по-отдалеч. Прозорецът се виждаше ясно, метален диск на фасадата — орел. Томи огледа за още подробности — цвета на боята, цвета на прозорците… Накрая погледът му падна върху принтираната карта. Някъде там, по червената линия на движението на Еди Буман през Прага, Майлс Ингмаршон седеше и чакаше Томи да дойде и да му тегли куршума. А в същото време Софи щеше да умира в Стокхолм… Хектор Гусман щеше да я убие.

Сега вече онова чувство се пробуди. Че всичко става както го иска, че ще победи…

Томи запали двигателя, радиото се включи, Елвис Пресли пееше Amazing Grace.

Тупане на малки лапички.

Еди отвори очи. Клепачите — тежки. Светът — блед и размазан. Не знаеше откога седи така. Тихо мяукане откъм вратата; Мани дойде и се погали в стената. Котаракът гледаше Еди с бакърените си очи, опашката беше навирена, козината проблясваше в полумрака. Мани беше хубав. Еди го обичаше…

Еди вдигна очи към ръката си. Кръвта изтичаше на струйка от китката му. Заедно с живота. Не му оставаше много време… Нямаше с какво да превърже раната… Смъртта стоеше до него и чакаше търпеливо.

— Ела, момче — прошепна той едва-едва.

Мани го изгледа, след това дойде до дюшека, скокна леко отгоре, но се държеше на разстояние от Еди, гледаше го въпросително, може би се чудеше какво го е прихванало, та виси така странно насред хола, целият окървавен и нарязан…

— Ела… — шепнеше Еди.

Мани направи няколко предпазливи крачки по мекия дюшек, спря пред Еди, протегна предните си крака и започна да си остри ноктите в дюшека, повтори го няколко пъти и с двете предни лапи, протегна се и изсъска.

— Ела, Мани…

Гласът на Еди едва се чуваше. Усещаше, че е на път да припадне; отново. Постепенната кръвозагуба изпиваше силите му, кислородът не му достигаше… Едва дишаше. Органите взеха да викат за помощ, не разбираха какво става…

Котаракът приключи с остренето на ноктите, направи още няколко крачки към господаря си. Когато се докоснаха и Еди почувства топлината на Мани, котаракът замърка. Еди вдигна свободната си, но наранена ръка, потупа леко котарака. Той се погали в него… Беше меко. Беше приятно. Мани понечи да си отиде… Еди нямаше време за размисъл.

Хвана котарака за врата. Стисна го с всичка сила. Мани се бореше, Еди го притисна между краката си, животното се мъчеше да се освободи. Пръстите около врата. Стискаше с все сила. Мани изпадна в паника. Съскаше и дереше ръката на Еди. Виеше умолително, за да накара Еди да престане, извиваше се, дереше, бореше се за живота си… Еди затвори очи. Събра смелост, изви врата на животното, чу се изхрущяване.

Котката не помръдваше. Тялото се отпусна, все още топло…

Кръвта на Еди изтичаше, секундите до загубата на съзнание и смъртта минаваха бързо. Нямаше време за колебание. Той нави опашката на котарака около дланта си, притисна главата на Мани между краката си. Задърпа с последните си капки сила. Отначало не стана нищо. Еди дръпна по-силно. Нещо се строши във врата на Мани. Опашката и част от козината се отделиха от тялото.

Кожухът в ръката му беше топъл, мек и крехък. Достатъчно дълъг за целта. Той се надигна на немощните си крака, които едва го държаха, хвана се за веригата, която висеше от тавана. Нави котешката кожа около ръката си, точно където кървеше най-силно, хвана опашката на Мани със зъби… и дръпна с все сила. Кървенето спря. Той направи още един стегнат възел около ръката си. После се строполи. Увисна на веригата. Нямаше сила за нищо повече…

Еди гледаше одраното тяло, което доскоро принадлежеше на неговия котарак. Силата на Еди беше разкъсала сънната артерия на Мани. Кръвта още течеше от трупа на животното. Единствено инстинктът за оцеляване водеше Еди, когато той се протегна, притисна артерията на котката към лицето си и засмука кръвта. По-рядка от човешката… но все пак кръв.

Той се огледа — празен и разкъсан от ударите с ножа. С котешка кръв около устата… И Мани в краката му…

Еди заплака. Тресеше се. Плачът заля всичко.

Влакът се плъзгаше по релсите. Вечерното слънце вдигаше златистозелена мараня. Огряваше вагона, огряваше нея.

Качила крака на отсрещната седалка, Каролине преглеждаше лични имейли и есемеси.

Еди Буман й беше писал вчера, три пъти; тя прати всичко в кошчето. Беше пратил и файл. Тя понечи да изтрие и него. Но за миг се поколеба. Решението да трие всичко от него се сблъска с любопитството. Файл — това вече е друго нещо…

Каролине отвори съобщението. Отвори се снимка. Не беше ясна. Много хора на някаква улица. Тя се вгледа, предположи, че е правена на „Библиотексгатан“, позна по общата атмосфера и витрините на магазините…

Еди беше добавил и текст. Тя се срещна с прокурор и Т. Я. днес.

Тя можеше да е само една — Софи Бринкман. Каролине я погледна. Беше вдясно на снимката, малко над златната рамка, отразена във витрина, в профил. Еди я беше снимал отдалеч. Каролине увеличи. Софи Бринкман се размаза.

Обзе я любопитство. Забрави яда си към Еди. Замениха го въпросите. Какво правеше Софи тук, в Стокхолм? И с Томи? И прокурор? Не така беше описал ситуацията Еди, точно обратното.

Каролине намери мейлите от Еди, които беше изтрила. Съобщенията бяха кратки и сбити. Едно привлече интереса й. Еди беше писал, че Хектор бил заловен от полицията някъде извън Швеция. Томи говорил на английски по телефона…

Някой стоеше до нея. Каролине вдигна очи. Нисичката кондукторка гледаше неодобрително обувките на Каролине върху отсрещната седалка.

— Извинете — смути се Каролине, свали си краката, показа билета.

— Няма страшно — сви рамене кондукторката и си отиде.

Каролине пак се загледа в телефона си, в снимката на Софи на „Библиотексгатан“… Набра номера на Еди. Нямаше сигнал. Телефонът му беше изключен… Мъртъв.

У дома, на кухненската маса, на компютъра си, Каролине се зае да рови и търси по каналите, до които имаше достъп чрез сървърите на вестника. Нищо. Никакъв Хектор Гусман, никаква Софи Бринкман. Обади се в ареста, отказаха да отговарят на въпроси. Обади се в полицията.

— Хектор Гусман, да… Х-Е-К-Т-О-Р…

И от там не получи отговор. Пак опита да се свърже с Еди. Мълчание.

Каролине размишляваше, проследи събитията назад във времето… Хектор е бил екстрадиран от неизвестна страна, така пишеше в имейла от Еди. Тя провери в гранична полиция. Нищо.

Толкоз за прозрачните институции.

Еди… къде си?

Потърси го в социалните мрежи. Никакъв Еди Буман никъде. Каролине използва журналистическите канали. В закона за личните данни имаше изключение за журналисти — нищо особено, освен че й даваше достъп до бази данни, от които можеше да сглоби по-цялостна картина за даден човек. Семейство и близки, професия, доходи, адрес, социален статус, участие в акционерни дружества…

Еди й беше казал, че няма семейство, няма приятели… Явно беше вярно. Тя намери мъртъв баща и майка, живееща на север, в Сундсвал. Никакви братя и сестри.

Майката на Еди се казваше Сусане, гласът й беше дрезгав, рязък, груб и завален.

— Защо?

— Вие сте му майка.

Сусане изсумтя.

— Майка? Еди е възрастен човек, аз си имам мой живот. Не му трябва майка.

Каролине чу как жената дърпа от цигарата.

— Кога се чухте последно?

— Коя си пък ти?

— Приятелка.

Сусане замълча, сякаш не знаеше какво значи това.

— Не съм говорила с Еди от няколко години…

Тя се изкашля право в слушалката.

— И това не ме прави лоша майка, ако това си мислиш.

Жената затвори.

Каролине се облегна назад на кухненския стол. Изпрати есемес на Еди. Обади ми се. Отвори пощата си, отговори на последния му имейл.

Обади ми се.

Далечен звук. Но Еди позна какво свири съседката на флейтата си — Форе. Красива… погребална музика. Той се замисли как иска да протече погребението му. Може би с тази мелодия? Кой ще присъства? Навярно неколцина колеги, онези, с които си кимваха в трапезарията. Някой от миналото? Старо приятелче от хулиганските години? Майка му? Дали тя би дошла? Не, няма. Може би някой от приемните родители…

Устата на Еди беше суха, кожата също, всичко. Дишането му беше свистящо и повърхностно. Зрението лошо, размазано и двойно. Трепереше от студ и искаше просто да заспи. Но знаеше, че сънят означава смърт. Ако сега се отпуснеше, повече нямаше да се събуди. А би било толкова приятно… само за няколко минути. Да прекрати борбата да си държи очите отворени. Еди пробва, отпусна клепачи, само за секунда. Чувството за освобождение беше като експлозия. Наслада сред цялата тази мъка; просто трябваше да й се отдаде. Да се остави на съня, който да отмие цялата болка и ужас. Да се понесе…

Всичко стана компактно.

Еди отвори очи. Осъзна, че е изгубен, че се предава… Че пътят към смъртта е отворен пред него, неизбежен… А най-лошото беше ясното убеждение, че в другия край не го чака нищо. Еди го знаеше. Винаги го е знаел. Въпреки жалките опити сам да се убеди, че отвъд ще го посрещнат роднини и приятели, изпълнени с обич и доброта; че в мига на смъртта ще получи осенение за смисъла на живота. Само дето представата за едно голямо празно нищо винаги надделяваше. Той просто щеше да умре, всичко щеше да свърши.

Кръвозагуба… недостиг на кислород. Студът го разяждаше, органите се бореха истерично да поддържат тялото му живо. Той се отпускаше, малко по малко, изплъзваше се от живота. Виждаше родителите си, бяха млади. Стояха пред него, но той не можеше да ги стигне. Викаше, но никой не чуваше. Еди пропадаше през невидими етажи.

Мракът го обгърна. От сега нататък тя щеше да властва. Вечната нощ… Той не искаше да остава сам… Викаше, но никой не го чуваше.

Мрак, пълен мрак…

Внезапно чувството се разсея. Еди усети, че някой седи до него. Рикард Егнел. На същата възраст, както когато Еди го уби. Светъл перчем, весело изражение. Но сякаш беше по-възрастен… зрял.

— Здравей — прошепна Еди. Радваше се да го види.

Рикард се усмихна дружелюбно.

Той стопли сърцето на Еди с двете си ръце. У него се пробуди искрица живот.

— Благодаря — промълви Еди.

Рикард не казваше нищо, само се усмихваше.

Друг звук; звънецът на пътната врата. Някой му звънеше. Еди се опита да извика, но не можа да издаде и звук, дори не успя да отвори уста. Звъненето престана. Замести го тропане, няколко пъти едно след друго, след това пак звънецът. Еди просто седеше, неподвижен, неспособен.

— Еди?

Женски глас… Каролине.

Каролине викаше през отвора за писмата. Почака, надзърна вътре. Антре, масичка, обувки, якета.

— Еди! Тук ли си?

Тишина. Далечна миризма. Лоша миризма. Кисело, застояло. Припомни си, че при срещите им той винаги ухаеше хубаво. Обръщаше специално внимание. Беше много чист. Значи, апартаментът му не би трябвало да мирише така. Тя пусна капака на отвора. Той изтрещя.

Каролине заслиза по стълбите. Погледна часовника си. Ранна сутрин, телефонната централа сигурно вече беше отворила. Набра номера на полицейското управление.

— Търся Еди Буман.

Телефонистът защрака по клавиатура.

— Инспектор Буман е в болнични.

— Откога е в болнични?

— Не мога да ви отговоря.

— Просто погледнете на екрана.

— Гледам.

— Кога ще се върне на работа?

— И това не мога да ви кажа.

Каролине излезе на улицата, вдигна очи към фасадата, прецени кой трябва да е прозорецът на Еди.

— Благодаря за услужливостта — изсъска тя и затвори.

Еди, Еди, Еди, къде си се дянал?

Вятърът развя косата й, няколко косъма влязоха в устата. Тя ги отметна с пръст. Чувството, което я обхвана, беше силно. Това… не знаеше какво е, но беше лошо. Енергията беше тъмна. Усещаше нещо нередно… И някъде, дълбоко в емоциите й — смътно чувство, че някой я моли за помощ…

Каролине извади телефона от джоба на якето, погледна дисплея, поколеба се, след това набра номера на баща си.

Той отговори на осмия сигнал, като съобщи не своето име, а името на къщата, в която живееше; превзет френски акцент.

— Здравей, татко.

— Миличка, здравей! — зарадва се той.

— Какво правиш? — попита тя.

— Закусваме на терасата.

Ние, тоест баща й и някоя жена, която Каролине никога не е срещала. Идваха и си отиваха, горе-долу на всеки две години.

— Денят е прекрасен, Каролине. Защо не дойдеш?

Тя почти го виждаше — Хорас Берйер на каменната веранда в къщата в Био, красивата гледка, далечното море. Къси панталони, разкопчана риза, онези дебели слънчеви очила от седемдесетте години; жилав, въпреки своите 75 години.

— Не днес — отвърна тя.

— Но скоро?

— Да, не е изключено.

— Как е моето сърце? — попита той.

— Добре съм — отвърна тя.

— Това, за което говорихме последния път — продължи той. — Какво беше?

— Морал и здрав разум — припомни му тя.

— Ти пишеше статия, не знаеше как да подходиш… Накрая получи ли се?

— Общо взето.

— Чудесно — похвали я.

Тя го чу как отпива от чашата си.

— Какво те мъчи, Каролине?

— Всичко — започна тя.

— Всичко? — прекъсна я Хорас.

— Почти всичко в един конкретен въпрос.

— Кой?

Тя помисли, преди да отговори:

— Неясно, лошо, необяснимо, негативно, мрачно… По-добре не мога да го обясня.

— Така ли е, или така го усещаш? — поиска да знае той.

— И двете, с ударение на второто.

— Избистри чувството, картината, не контекста — посъветва я той.

— Като врата е — промълви тя. — Не смея да я отворя, но се налага. Има скрити сили. Плаша се, но усещам и подтик. Един човек ме помоли да се впусна в това. Той говори малко, предпазлив е… Но съм привлечена натам против волята си…

Тя се замисли за момент, после продължи с по-тих глас:

— Не мога да не го почувствам, мрака… Силен е. И някой се нуждае от помощ…

Той мълчеше и размишляваше.

— Положението е лошо отдавна. От множество грешки рядко излиза нещо добро, по-скоро обратното. Има нещо безвъзвратно в това, за което питаш.

— Какво?

— Ако усещаш злина, негативност… лошо. В такъв случай целият процес е омърсен. Какъвто и да е той. Направлява го тъмна сила. И някой навярно се нуждае от помощ?

Той беше бизнесмен, макар и вече не активен. Но също и — самият той не го съзнаваше — нещо като теолог атеист, който разбираше твърде много от света, в който живееше. По този начин разговаряха. Открай време. Все едно и двамата толкова ясно разбираха интуицията си, че можеха да облекат в думи и най-смътното чувство. Като дете тя беше интелектуално предизвиквана, за добро или за зло, разговорите им се провеждаха на някакво метаниво. Отрано бе разбрала, че това е начинът да остане близка с баща си. Но сега, в зряла възраст, вече го намираше за нещо добро, нещо, чрез което да се развива.

— Не разбирам — промълви тя.

— Нито пък аз. Но така изглежда. Злото си има извор, сила. То се храни от негативното, усилва се, расте. Тъй че колкото по-лошо е нещо, колкото по-мрачно ти се струва, толкова повече злини лежат на дъното. Трябва да намериш пътя.

— Как?

— Не зная, Каролине, провери.

Пак вятър, по-скоро бриз, затопли кожата й.

— Какво да правя тогава? — попита тя.

— Ако мракът реагира?

— Да?

— Намираш изход и бягаш, колкото ти държат краката.

— А ако не можеш?

— Защо не?

— Защото чергата се е подпалила — обясни тя.

Мълчание в Прованс, после пак гласът на Хорас:

— Ако нещо се е подпалило, детето ми, викаш пожарната.

Тя стоеше насред тротоара. Вятърът, колите, емоциите, думите на баща й — всичко звучеше като един-единствен протяжен тон.

— Благодаря ти, татко — промърмори и затвори.

Вдигна очи към сградата на Еди.

Макар последното изречение на баща й да представляваше някаква метафора, за нея не беше така. Тя го прие буквално. Зад ъгъла имаше бензиностанция.

Запалителните течности стояха в отделен хладилник сред масла и перилни препарати. На касата продаваха запалки. Каролине плати в брой. Върна се при дома на Еди.

Позвъни на вратата, почука, извика през отвора за писма. Миризмата отвътре…

Всичко беше зло…

Тя напои вратата със запалителната течност. Запали я. Гореше красиво.

Каролине отново слезе долу, набра спешния номер на телефона си. Съобщи за пожар на адреса на Еди. След това застана на отсрещния тротоар и зачака.

Минутите течаха бавно, тя се ослушваше за сирени, не чуваше нищо. Картината как цялата сграда пламва, ставаше все по-ясна в съзнанието й. Как семейства изгарят живи…

Тя изтича горе. Огънят беше угаснал. Още бензин върху вратата, после запалката. Пак загоря.

В този момент чу далечните сирени. Приближаваха бързо. Каролине осъзна, че не може да се покаже точно сега. Качи се на горния етаж. Погледна надолу към улицата точно когато пожарната пристигна. Два камиона. Твърде големи, ревяха истерично, спряха рязко. Навън се изсипа тумба пожарникари. Иззад ъгъла със свистене на гуми се показа линейка. Каролине усети съмнение, съвестта я загриза. Всичко й се струваше ужасно нереално.

Чу как входната врата се отваря. Тежки стъпки се втурнаха нагоре по стълбите. Двама пожарникари веднага загасиха пожара и после разбиха с брадва вратата, за да се уверят, че нищо не тлее. Единият влезе в апартамента на Еди. Няколко пъти извика „ехо“.

Каролине слезе на долния етаж, приближи вратата на Еди.

— Боже господи! — чу ужасения глас на пожарникаря отвътре.

— Извикай парамедиците! — изкрещя той.

Другият пожарникар се втурна надолу.

— И се обади на полицията!

Каролине се хвърли през разбитата врата, прекоси жилището. Мирисът се усили, остър и задушаващ. Хол, който гледаше към вътрешния двор, тъмен, сумрачен, спуснати завеси и щори.

Тя се закова на място, вцепени се.

Върху дюшек насред стаята — Еди, нарязан, намушкан, кръв навсякъде, бледо тяло, бледо лице… сини устни, вързан с верига от тавана, мъртво животно, одрано в краката му…

Картината никога повече нямаше да се изличи от съзнанието й.

Цък, цък, цък — часовникът над вратата се движеше бавно.

Хектор чакаше в опърпания лекарски кабинет на ареста. Кушетка с хартиена покривка, заключени медицински шкафове, малка табуретка, маса. Само взимане на кръв и чао-чао.

Ключове в ключалката. Един надзирател отвори вратата и мъж в бели дрехи — вероятно медицинска сестра — влезе, понесъл табла от неръждаема стомана.

— Здравейте — поздрави го хладно.

— Здравейте — кимна Хектор.

— Ще ви взема кръв и ще премеря температурата.

— Защо?

— Не знам. Отворете си устата.

Сложи термометър в устата на Хектор.

След това служителят започна да подготвя спринцовки и епруветки върху металната табла.

— Гадна работа — проговори един глас.

Хектор се обърна към вратата. Там стоеше мъж. Пуловер с висока яка, тъмна коса, типично полицейски мустаци.

Мъжът пристъпи в стаята.

— Термометъра, искам да кажа — поясни той. — Но по-добре така, отколкото да ти го мушнат отзад.

Той се настани на табуретката и се ухили.

— Аз съм Томи. Харесва ли ти тук? — продължи.

Хектор не отговори. Сестрата извади термометъра от устата му.

— Предполагам, че колкото и на всички останали — отговори си сам Томи.

— А на тях харесва ли им? — попита Хектор.

— Никак.

— Спя добре, колкото и да е странно — промърмори Хектор.

— Тъй ли? — попита Томи. — Браво…

Пауза. Томи продължи:

— За испанец шведският ти е доста добър.

— Майка ми беше шведка.

— И моята — заяви Томи. — Светът е малък.

Хектор го изгледа. Беше се натъквал на доста подобни типове през годините. Саркастични, високомерни, надменни и сприхави… слабо интелигентни хора с голяма власт…

Сестрата заби игла във вената на сгъвката на ръката, взе кръв в прозрачна пластмасова ампула.

— Полицай сте, предполагам?

Томи кимна.

Тъмночервената кръв на Хектор пълнеше епруветка след епруветка.

— И какво правите тук?

— Просто минавам — сви рамене Томи.

— Просто минавате, значи? Ясно.

Сестрата извади иглата от вената на Хектор.

— Готов съм.

Събра си нещата, взе таблата и си отиде.

Томи остана. Не отместваше очи от Хектор. Надзирателят на вратата не знаеше какво да прави.

— После ще те извикам — каза му Томи. — Когато дойде време да върнеш затворника в килията. Окей?

— Не — отсече надзирателят. — Трябва да го върна още сега. Такива са правилата.

Томи се изсмя.

— Разбира се! Браво на момчето!

Томи се изправи, пазачът ги чакаше пред вратата, Томи тръгна натам. Тъкмо щеше да излезе, но ненадейно стисна бравата, дръпна вратата и тя се заключи от само себе си.

Надзирателят затропа.

— Слушай сега, Гусман — прошепна Томи.

Надзирателят дрънчеше с ключовете си зад вратата. Пак потропа.

— Отворете!

Ключът в ключалката.

— Главният свидетел по делото ще седи в отделна стая до залата, ще дава показания през микрофон…

Вратата се отвори.

— Вън, веднага! — извика надзирателят ядосано.

Томи се подчини, излезе от стаята, мина покрай пазача.

— Просто исках да видя боклука в очите, да му кажа, че е свършен…

— Мамка му, Томи, не може така — изсъска надзирателят. — Ще си изпатя заради теб.

Томи го потупа по рамото.

— Няма.

Отдалечи се по коридора.

Пазачът хвана Хектор над лакътя и го поведе в противоположна посока, обратно към килията.

Хектор се обърна, погледна Томи.

Пожарникарят бързо беше срязал веригата и го беше свалил. Еди просто се беше отпуснал на пода. Тогава Каролине реши, че вече е мъртъв. Парамедиците се втурнаха в стаята, като в бързането я изблъскаха, мъж и жена в еднакви жълто-зелени дрехи. Клекнаха до Еди, затърсиха пулс; звукът от разтварящи се лепенки, докато вадеха оборудването от чантите си.

— Няма пулс — промърмори мъжът.

Сложиха Еди на системи. Дефибрилаторът изпиука, когато се зареди.

Каролине стоеше като вкаменена.

— Пазете се — извика мъжът и притисна електродите върху окървавеното тяло на Еди. Натисна копчето. Токът премина през Еди, който подскочи и пак се отпусна.

— Нищо — каза жената, загледана в ЕКГ-то.

Действаха методично, бързо и стегнато. Всяко движение беше отработено, извършваше се прецизно.

От заредения дефибрилатор пак се чу изпиукване.

Каролине трепереше, стискаше юмруци.

— Пазете се!

Този път токът почти отлепи Еди от пода… Но нищо. Само отпуснатото му голо тяло проснато на пода, безжизнено.

Каролине сведе очи.

Последен опит. Бум. Каролине подскочи. Никаква промяна, никакъв пулс… Еди Буман беше мъртъв.

Парамедиците се посъветваха помежду си, биха на Еди три различни инжекции, пак провериха за пулс, обсъдиха алтернативи.

Времето течеше, алтернативите се изчерпаха. Обявиха Еди за мъртъв, отбелязаха часа, започнаха да си събират нещата.

Каролине несъзнателно отиде при Еди, коленичи до мъртвото му тяло, хвана студената му ръка. Раздраното лице… малтретираното тяло. Раните — дълбоки, дълги. Гной и съсирена кръв. Изтезаван до смърт…

Отново лицето на Еди… Бледото мъртво лице. Но тя видя и нещо друго. Отвъд страданието… изражение, което казваше, че той не е готов. Така го възприе тя. Че е умрял с вътрешно терзание, вътрешна болка. Нещо недовършено.

Тя тъкмо смяташе да си отиде, когато почувства нещо. Че Еди е там. Не в тялото си, не и извън него, просто там, при нея. И моли за помощ…

Ръка на рамото й. Каролине подскочи. Жената от бърза помощ каза:

— Трябва да ви помолим да излезете, полицията не разрешава да присъстват външни лица…

— Да, разбира се, зная — отвърна Каролине леко объркано, но чувството в нея се усили. Без да се замисля, се наведе към лицето на Еди. Доближи се, опита се да долови нещо.

— Извинете?

Сега пък мъжът се мъчеше да привлече вниманието й.

— Чакайте — прошепна тя съсредоточено, взря се в Еди, наведе се към ухото му. Ръката й се беше плъзнала към здравата му китка. Хвана я. Пое си дъх и изкрещя с цялата сила, на която беше способна:

— Еди!!!

Викът й отекна в тесния хол. Повтори го. Изпълни дробове. Изкрещя с цяло гърло право в ухото на Еди:

— Еди!!!

Парамедиците се спогледаха притеснено.

— Стига, мила — прошепна й жената. — Той си отиде…

Още един писък от гърлото на Каролине:

— Еди!!!

Стискаше китката му.

Още веднъж.

— Еди!!!

Гласните струни я заболяха.

— Стига толкова — намеси се мъжът, почти заповедно.

Той се наведе, понечи да я издърпа.

— Не ме пипай — изръмжа Каролине.

Той се отдръпна инстинктивно. Намек за топлина около китката на Еди. И леко, почти недоловимо движение.

— Ето! — провикна се Каролине. Обърна се към мъжа и жената. — Усетих го! Пипнете! — нареди им.

Жената изглеждаше все по-притеснена.

— Елате, ще ви помогнем — протегна тя ръка към Каролине.

— Проверете, казах!

Те не помръднаха.

— Проверете му пулса!

И двамата я гледаха съчувствено. Мъжът прошепна:

— Вече го направихме…

— Проверете пулса!

Те се спогледаха. Жената кимна леко. Той клекна неохотно, хвана Еди за китката, два пръста върху вената. Точно щеше да го пусне, когато изведнъж изражението му се промени, очите му се ококориха.

— Пулс! — почти изкрещя на колежката си.

Разбързаха се.

— Направете място — извика жената.

Извадиха цялото оборудване, започнаха отначало, работеха усилено. Пуснаха му ток. Невъзможното се случи.

Еди отвори очи, взираше се в тавана, напълно неподвижен. И после си пое дъх. Първобитен рев.

Колата на Томи летеше по магистралата към южните предградия. Той мислеше, тревожеше се, гризеше си ноктите.

Изражението на Хектор, когато му каза за свидетеля? Нещо беше прищракало, в очите беше запламтял огън, омраза може би… Но най-важното — Томи беше видял решение у Хектор. Томи го беше прочел в очите му. Беше получил онова, за което дойде. Насока, намек, нещо, за което да се подготви. Хектор щеше да убие свидетеля… щеше да убие Софи Бринкман.

Асансьорът до апартамента на Касандра. Хвърли няколко банкноти на леглото, плащаше се предварително. Нямаше време. Томи никога не свършваше. Смъкна си панталоните, Касандра понечи да каже нещо. Той вдигна ръка:

— Нито дума!

Обратно в колата. Томи караше към „Арланда“ в лявото платно, притесняваше шофьорите пред себе си, като раздразнено присветваше със синята лампа.

Паркира в гаража, изключи мобилния си телефон, остави го в жабката. Внимавай с дигиталните технологии.

Томи успя да хване последния полет до Прага. Отпусна глава на облегалката. Кафе? Да, благодаря… Уиски? Той си прочисти гърлото и преглътна… Не, благодаря.

Томи се опита да въздъхне. Вдиша треперливо наполовина, повече не можа.

Животът на Еди висеше на косъм.

Линейката си пробиваше път през стокхолмските задръствания. Каролине седеше отзад при него. Парамедиците го вързаха към всички машинарии, които им хрумнаха.

Каролине не отместваше поглед от дисплея на ЕКГ-то. Сърцето биеше слабо, безсилно, почти незабележимо. Тя очакваше права линия всеки миг, очакваше Еди да се предаде. Но той се държеше, с каква сила — тя не знаеше.

Еди Буман…

Каролине се изправи, подпираше се на тавана, с три крачки стигна до Еди. Хвана го за ръка. Вълните на дисплея станаха една идея по-високи, милиметър може би. Пак беше нещо…

На входа на спешното отделение ги чакаше болничният персонал. Хукнаха с носилката на Еди към операционната. Каролине остана сама. Излезе навън, спря се. Стоеше на тротоара, опитваше се да осъзнае на какво стана свидетел току-що. Чак не й се вярваше…

Но Еди беше жив… И в момента беше абсолютно безпомощен… Тя не можеше да се обади в полицията, беше изключено. Но той се нуждаеше от защита.

Рей беше фотограф, често работеха заедно. Нямаше близки, нямаше усложнения.

— Просто трябва да стоиш при него — обясни Каролине по телефона. — Да го пазиш. Ще си покажеш документите. Дръж се като журналист, не като фотограф. Бъди досаден, настъпателен, накарай полицаите и другите да схванат, че си журналист. Не напускай мястото си. А ако се наложи, гледай някой друг да го заеме…

— Какво точно става? — попита фотографът.

— Не можеш ли да го направиш, без да задаваш въпроси, Рей?

— Ами… хубаво.

Голямата сграда на болницата се извисяваше над нея. За момент не беше сигурна накъде да тръгне. Пак вятър, едновременно хладен и лятно топъл. Слънцето, което грееше, ароматите на лятото. Всичко би трябвало да е светло и приятно, а в действителност беше мрачно.

Бягай, казваше й едно гласче. И тя искаше да избяга, далеч от всичко това…

Само че не можеше.

39

(Прага)

В Чехия беше още по-топло. Такси до Централна гара; Томи извади пистолета от шкафчето, където го беше оставил. Влезе в един магазин за спортни стоки, купи тъмен анцуг, маратонки и шапка с козирка.

Отиде в хотела, легна на кревата, впери очи в тавана, пропъди спомена за Моника и момичетата…

Звуци от всички страни. Тихи звуци. Коли по паважа навън, хора в движение, музика от далечно заведение. Шумът намаляваше постепенно с напредването на времето. Накрая дотолкова утихна, че звуците се смесиха, превърнаха се в един-единствен дълъг тон. Томи заспа.

Секунда след това алармата му зазвъня. Беше сънувал, че пропада. Томи замига. За секунда не знаеше къде се намира.

Все още нощ. Той се надигна, леглото изскърца. Разтърка наболата си брада, погледна часовника. Делото в Стокхолм щеше да започне след девет чàса. След девет часа Софи Бринкман щеше да бъде мъртва. Също и Майлс Ингмаршон.

Пистолетът във вътрешния джоб на анцуга. Шапката на главата. Асансьорът до долу.

Томи отвори картата и тръгна по червената линия на Еди. Тръгна през Стария град, като оглеждаше фасадите, търсеше точния цвят, търсеше орела. Прекоси площада, обиколи всички малки улички. Река Вълтава течеше под него в мрака, докато минаваше по Карловия мост към Мала Страна. Качи се до посолството, където Еди, изглежда, беше обикалял доста.

Ето я статуята на Исус. Томи се вторачи в нея. Исус си беше там и изглеждаше също толкова напушен, колкото и предния път.

Той тръгна обратно по маршрута на Еди, оглеждаше се, търсеше…

И изведнъж просто го видя. Блестеше на матовата светлина от уличната лампа като Светия граал. Златният орел. Той сравни другите цветове със снимката, разположението на прозорците… Това беше фасадата, това беше къщата.

Томи се завъртя, огледа отсрещната сграда. Еди навярно е снимал от там… разколебал се е… хванало го е шубето. Е, вече беше мъртъв… кръвта му изтече. Задникът Еди Буман лежеше като смрадливо парче месо в собствения си апартамент.

Пак провери картата. Апартаментът им се намираше едва на няколко пресечки от посолството. Не им се налагаше да се движат по улиците повече от разумното.

Той намери надолу по улицата подходящо място, откъдето да наблюдава входа.

40

(Стокхолм/Прага)

Ограничителната лента на вратата на Еди беше синьо-бяла. Каролине я смъкна и бутна поставеното временно на мястото на разбитата врата парче шперплат. Беше четири часът сутринта, когато тя влезе за втори път в апартамента му.

Няколко секунди стоя сред тишината и просто чувстваше. След това се зае с търсенето. Не знаеше какво точно търси. Нещо… Каролине започна от кухнята, методично и усърдно прерови всеки шкаф, всяко чекмедже. Хладилника, фризера, килера. Провери спалнята, отиде в банята. Шишенцата с одеколони и афтършейв бяха старателно подредени на лавичка. Тя ги помириса; единият, „Кристиан Диор“, беше съвсем накрая — любимият на Еди…

Образът на Еди Буман изникна пред очите й, не заради материалните вещи, а заради обстановката. Начина, по който беше избрал да води живота си. Каролине виждаше човек, който държи на реда, който създава уют чрез внимателно обмислени естетични решения. Но всичко беше предпазливо, сякаш се е опитвал да скрие от околните това свое желание. В дома му имаше нещо красиво. В него самия имаше нещо красиво…

Тя стигна до хола. Ограничителна лента. Дюшекът, кръвта, веригата от тавана. Красивото в дома на Еди — унищожено завинаги…

Каролине въздъхна, за да прогони неприятното усещане.

Обзе я чувство на безнадеждност. Тъкмо смяташе да си тръгне, когато я спряха стъпки на площадката. Приближаваха. Два сутрешни вестника паднаха в антрето през дупката във вратата. Тупнаха на пода в краката й.

Пред очите й се избистри друга картина. Кухнята…

Еди й беше дал надраскана страница от вестник… На стената бяха облегнати две хартиени чанти, пълни с вестници за рециклиране. Не си беше направила труда да погледне в тях. Сега обаче преобърна първата торба и вестниците паднаха на пода.

Тя седна и се зае да прелиства всеки един от тях страница по страница. Мина шест вестника, докато на една страница не попадна на множество бележки с черен флумастер. Размисли, догадки, дати и доста текстове, които Каролине не успя да разчете… Но едно име изпъкваше, беше написано малко над Хектор.

… Пия Ландгрен.

Редакцията на вестника беше пуста, като се изключи спортният отдел, където светеше лампа.

Каролине седна пред компютъра, потърси Пия Ландгрен, не намери нищо. Разшири търсенето, използва всички възможни канали, отново. Нито следа от Пия Ландгрен.

Каролине беше уморена. Физически, душевно… уморена. Реши за малко да остави всичко… погледът й се разфокусира, съзнанието й мина в стендбай режим.

Защо е бил тук?

Въпросът дойде от само себе си. Досега не си го беше задавала. Защо Хектор Гусман е бил в Швеция? Вероятно защото някъде другаде са го издирвали. Но преди това? Той е живял тук, в Стокхолм, в продължение на години. Защо? Дали Пия Ландгрен не е била негова съпруга, приятелка? Сестра?… Майка?

Тя с изненада установи, че е захапала флумастера.

Приятелка?, надраска на едно листче.

Каролине извади цялата информация, която имаше за Гусман, колкото и оскъдна да беше тя. Не откри нищо… Разшири търсенето още повече.

Испания… Там трябваше да провери. Познаваше един човек там…

Каролине издърпа чекмеджето на бюрото и извади кутията, в която държеше визитни картички. Доста над триста броя. Спомни си жената, с която се запозна на една конференция преди пет години. Онази от Мадрид, журналистката от „Ел Паис“…

Каролине започна да търси из визитните картички. Накрая я намери. Клаудия…

Каролине написа имейл. Припомни на Клаудия коя е, къде се бяха запознали, обясни, че се нуждае от извлечение от испанския регистър за Хектор Гусман, роден в Малага или Марбея, в момента около четиридесетгодишен, знаеше само това. И бързаше.

Позвъни на фотографа, който бдеше над Еди.

— Състоянието му е непроменено, така каза докторът. Тук съм. Пазя го — успокои я Рей.

Сънените й колеги започнаха да пристигат в редакцията.

Софи стоеше пред огледалото в банята и се молеше на Господ. След това прегърна Лотар в антрето. Йенс дойде при нея.

— Къде ще ходиш? — пошегува се той.

Тя се усмихна безрадостно, той също. Усмивките им бързо помръкнаха. Той я прегърна.

— Ще те чакаме тук. Направи каквото трябва и си ела.

Главата й на гърдите му. Чу бавното биене на сърцето му. Искаше да остане така, да не ходи никъде.

Петнайсет минути по-късно седеше на задната седалка в едно такси. Тумас, адвокатът, беше до нея. Той приказваше нещо, тя не го слушаше. Сърцето й биеше бързо, беше й зле. Пътуването до съда беше мъчение. Стокхолм не приличаше на себе си, градът й се виждаше мрачен и заплашителен. Тя искаше да избяга. Всичко наоколо представляваше суров, сив страх.

Тумас съобщи в приемната, че са пристигнали. Един пазач им посочи пътя към стаята за свидетелите, където щеше да седи тя. Отдалечена стая в пуст коридор, табло с микрофон на вратата. Звукоизолирана и тясна, всичко облицовано с брезово дърво. Маса в средата с монтиран микрофон. Кана с вода и чаша.

— Получихте каквото искахте — отбеляза Тумас.

— Не го чувствам така — промърмори тя.

— Всичко това е крайно необичайно — продължи Тумас. — Вие успяхте да ги накарате да играят по вашите правила. Впечатлен съм. Дори има устройство за промяна на гласа…

Той посочи някаква джаджа на микрофона.

Тя не отговори.

— Някой ден искам да чуя цялата ви история — погледна я той.

Тя искаше да изпълни желанието му, той й желаеше доброто, но нямаше как.

Часовникът над вратата приближаваше уречения час.

— Какво ще правите после, след като това приключи? — попита той.

— Ще се махна оттук.

Той имаше вид, че иска да продължи с въпросите, но беше наясно, че няма да получи отговорите, които желае.

— Тогава ви желая късмет, Софи Бринкман — заяви Тумас и й подаде ръка.

— Благодаря — пое я тя.

Той излезе от стаята. Вратата се затвори. Софи седна на стола, сложи си слушалките. Чу тихо жужене и стъпки в съдебната зала. Хората чакаха.

Софи също чакаше. Питаше се какво ли прави Алберт.

Майлс завърза обувките на Алберт в антрето, изправи се и го погледна.

— You look smart — подхвърли.

— Хубав си, Алберт — додаде Сана, която се беше облегнала на рамката на вратата.

Винаги му говореха така. Вече дори не му ставаше неудобно.

Майлс си сложи слънчевите очила, шапката на „Ню Йорк Янкис“ и тънкото тъмносиньо яке, което криеше пистолета в кобура под мишницата му.

Асансьорът надолу до приземния етаж. Алберт трябваше да почака във вестибюла, докато Майлс провери улицата. Сана стоеше горе на кухненския прозорец и също следеше какво става навън.

Той й се обади по телефона.

— Чисто ли е? — попита.

— Чисто е — потвърди тя. — Чакай, Майлс, искам и аз да дойда.

— Сана… не!

Но тя вече беше затворила.

След половин минута дотича по стълбите. Весела както винаги.

— Времето е толкова хубаво — каза на Майлс и задържа вратата, докато той изваждаше количката с Алберт. Михаил дойде с колата.

— Защо с кола? — попита Алберт.

Майлс го вдигна от инвалидния стол и му помогна да се настани на предната седалка.

— Майка ти се обади снощи, някой се е свързал с нея.

— Кой някой?

Майлс и Сана се качиха отзад.

— Полицай, доколкото разбирам.

Михаил потегли.

— Какво е искал?

— Предупредил я — отвърна Майлс.

— За какво?

— Не станало ясно, говорел с недомлъвки. Но ние все пак трябва да внимаваме.

— За какво я е предупредил, Майлс? — Алберт се беше обърнал назад.

— Че майка ти и аз не бивало да сме на едно и също място. Е, не сме, така че няма какво да го мислим…

— Но въпреки това го мислиш, нали?

— Стига си любопитствал, Алберт — усмихна се Сана.

— Ами любопитен съм си — сви рамене той. — Какво те тревожи?

Пътуваха нагоре по склона, гумите подскачаха по калдъръма.

— Не се тревожа. Поне не сериозно. Просто излизаме на ежедневната си разходка, Алберт, нали така?

— Да, с кола — отвърна той.

Сана се засмя, Майлс се усмихна.

— Михаил ще ни закара до парка… Ако положението беше сериозно, щяхме да си останем вкъщи.

Колата спря край парка „Петрин“.

— Да дойда ли с вас? — попита Михаил.

Майлс поклати глава.

— Не, помогни ми да изкарам Алберт, ще направим едно кръгче и се връщаме.

— Въоръжен ли си? — попита Михаил.

— Винаги — отговори Майлс.

Майлс, Сана и Алберт се разхождаха из парка „Петрин“. Хълмът се издигаше нависоко и разкриваше гледка над цяла Прага. Обсерваторията „Щефаник“ в далечината. Насочиха се натам.

— Какво смятате, че ще стане? — попита Алберт.

— В момента тя дава показания. След това веднага ще ни се обади да каже как е минало — успокои го Сана.

— И после какво ще правим? — поиска да знае Алберт.

— Зависи — отвърна Майлс.

— Ти как смяташ?

— Смятам, че ще се приберем у дома — отговори Майлс.

— И край?

Майлс буташе количката на Алберт по асфалтираната алея, която се виеше през парка. Сана се държеше за другата ръка на Майлс и както винаги, леко се подпираше на него.

— Може би — промърмори Майлс умислено.

— Струва ми се странно — промълви Алберт.

— В смисъл? — попита Сана.

— Звучи невероятно.

— Но ако стане — продължи тя, — какво смяташ да правиш?

Алберт се замисли дълбоко.

— Ще ида да видя баба и Том. Ще пием чай в кухнята и ще играем карти…

Той помисли още малко и продължи:

— След това ще отида в града, ще бъда сам, ще бъда себе си, без вас двамата, Михаил или мама. Ще правя каквото искам. Като се уморя, ще се обадя на Анна.

Майлс и Алберт си бяха говорили за Анна в началото на престоя в Прага. След това Алберт престана. Не я споменаваше. Майлс го разбираше. Алберт нямаше контакт с никого. Нямаше смисъл да поддържа живо нещо невъзможно, само би се измъчвал.

— Какво ще кажеш на Анна? — обади се Сана.

— Ще й кажа, че вече съм вкъщи, ще я питам дали има ново гадже.

Бяха забавили крачка, Сана вървеше близо до Майлс, почти беше облегнала глава на рамото му, държеше го с две ръце.

— И ако има? — попита Майлс.

— Ще й кажа чао и ще затворя.

— А ако няма? — усмихна се Сана.

Настъпи кратко мълчание.

— Ще й се извиня, че не съм се обаждал толкова време, и ще предложа да се видим.

— Тя какво ще отговори? — попитаха двамата почти в един глас.

Алберт пак замълча, този път по-дълго.

— Ще каже да, нека се видим.

— Сигурен ли си? — засмя се Майлс.

Алберт кимна.

— Yes, напълно.

— Звучи добре — окуражи го Майлс.

Вървяха близо до дърветата, за да не ги огрява слънцето. Майлс почувства нещо, обърна се, бързо огледа парка.

— Какво има? — притесни се Сана.

— Нищо — сви рамене Майлс.

— Ами вие? — попита Алберт след малко.

Майлс се отърси от чувството.

— Общо взето, същото — отвърна.

— Тоест?

— Ще обядваме в града — каза Сана. — Ще се разхождаме из Юргорден, ще пътуваме с автобус, ще ходим на кафе… ще зяпаме минувачите…

— А после? По-нататък? — настоя Алберт.

Пак същото чувство. Майлс се заозърта. Нямаше никого.

Сана внимателно стисна ръката му.

— Успокой се — прошепна му.

Той я послуша, погледна я и каза:

— По-нататък? Да, Сана? Какво ще правим по-нататък?

— Ще си родим бебе — заяви тя.

— Да — усмихна се Майлс.

— Всички ще си мислят, че дядо му го взима от детската градина — ухили се Алберт.

— Вярно е — промърмори Майлс, уж унило.

— Дали са само мечти? — въздъхна Алберт.

— За бебето ли? — попита Майлс.

— Не. Всичко, за което говорим.

— Може би — призна Майлс.

— Е?

— Не знам, Алберт. Ако не се получи… Продължаваме по този начин… предполагам.

Той пак се обърна, не видя нищо. Сана също се завъртя.

— Какво има? Какво гледате? — попита Алберт, все едно имаше очи и на тила.

— Нищо — успокои го Майлс. — Просто някакво чувство. Няма страшно. — Майлс пъхна ръка под якето, разкопча кобура.

— Дали да се връщаме? — предложи Сана.

— Да — съгласи се Майлс и обърна инвалидния стол, насочи се към мястото, където ги чакаше Михаил с колата.

— Това е разликата между теб и нас, Алберт — продължи Майлс със спокоен глас. — Ти си имаш майка, която в момента прави всичко възможно скоро да видиш Анна… Така че това, което наричаш мечти, се отнася по-скоро за нас. При теб всичко ще се нареди. Звездите го вещаят. Всичко ще бъде наред. На добрите хора се случват хубави неща…

И тогава прозвучаха изстрелите. Сурови и далечни. За миг около тях настъпи странна тишина. Сякаш всички други звуци, освен трясъците от пистолета някъде зад тях, бяха филтрирани. Времето се забави и той срещна очите на Сана. Видя страха й. Видя болката й, когато първите два куршума се забиха в гърба й и я повалиха по лице на земята. Майлс предпази Алберт с тялото си. Болка прониза рамото му. Откъсна се парче плът, когато куршумът се заби, Майлс го видя с крайчеца на окото. Още един куршум улучи лявото му рамо. Майлс падна. Успя някак да избута стола на Алберт по-далеч.

Изстрелите гърмяха един след друг. Около него се сипеха куршуми. Но два го улучиха в кръста и един отстрани, когато той падна беззащитен на земята.

В този момент действителността се върна с пълна сила. Паркът, вятърът, който поклащаше клоните… След това птиците започнаха истерично да надават предупредителни крясъци една към друга.

Майлс лежеше неподвижно, изпънат на земята, неспособен да помръдне нито ръце, нито крака. Затърси Сана с поглед. Изглеждаше мъртва, със затворени очи… Алберт… Столът се беше прекатурил.

Майлс можеше да си движи врата, видя хора да бягат в паника. Погледна назад… фигурата на Томи Янсон недалеч. Идваше към тях, бързи целенасочени крачки, оръжие в отпуснатата надолу дясна ръка.

— Добре ли сте? — глас до него.

Някакво момче, жив поглед, двайсет и пет-трийсет годишно. Лежеше на тревата, гледаше Майлс в очите.

— Мъжът, който стреля, идва насам… с пистолет в ръка — прошепна момчето.

— Иска мен… Помогнете на момчето в количката и бягайте оттук — изпъшка Майлс.

— Ще се погрижа… Бог да е с вас — каза момчето, бързо скочи на крака и хукна към Алберт. Майлс видя как изправи стола, вдигна Алберт на него и хукна, като буташе Алберт.

Някои хора просто са такива. Все едно им е в кръвта. Да помагат, да постъпват достойно, да вършат добрини.

Докато тяхната пълна противоположност, самият Томи Янсон, сега стигна до Сана и Майлс. Носеше анцуг и беше насочил пистолета си към Майлс. Гласът му прозвуча почти весело, когато извика:

— Нима наистина си помисли и за миг, Майлс Ингмаршон, че имаш какъвто и да било шанс срещу мен…

Томи се прицели в лицето на Майлс.

Изстрел… прозвуча тихо и далечно. Михаил. Той беше коленичил на стотина метра оттук, целеше се в Томи, който се приведе, когато куршумите изсвистяха покрай ушите му. Той се преви одве, затича се, като същевременно изпразни пълнителя си по посока на Майлс. Куршумите минаха покрай лицето, главата и тялото на Майлс; последният обаче улучи целта, заби се отстрани в гърдите му.

Той почувства как цялото му тяло колабира, видя смътно как Михаил тича към тях. Всичко постепенно спря.

Изведнъж лицето на Михаил се оказа над неговото. Майлс видя тревога в очите на огромния мъж. Михаил му говореше, действаше бързо, преглеждаше раните, притискаше там, където кръвта течеше най-силно.

— Сана! — прошепна Майлс. — Помогни на Сана.

Майлс се плъзна в мрака. Чу как Михаил извика нещо ядосано, изкрещя му, удари го силно над сърцето с юмрук, няколко пъти.

41

(Стокхолм)

Компютърът на Каролине изпиука. Клаудия от „Ел Паис“ беше изпратила информацията по имейла. Тя я прочете. Хектор Гусман имал брат и сестра: Инес Гусман, Едуардо Гусман. Баща: Адалберто Гусман. Майка…

Пия Ландгрен.

Каролине се вторачи в името. Беше малко вероятно, но си струваше да опита.

Обади се на източника си от прокуратурата.

— Потърси Ландгрен — помоли го.

Той въздъхна както обикновено.

— Още ли си на телефона? — попита тя няколко пъти.

— Да — отговори той няколко пъти.

Минутите течаха бавно.

— Да, има един Ландгрен, стокхолмския съд, разследване на убийство, доколкото разбирам. Странен код обаче, не отговаря на типа обвинение, този се използва за нарушение на закона за бежанците… И току-що са направили корекция, променили са името. Изглежда, има някаква грешка…

— Малко име? — прекъсна го тя.

— Ектор, Е — К–Т — О–Р. Ектор.

Сърцето й заби по-бързо.

— Но преди малко са сменили името. Не може да има двама обвиняеми с един номер…

— Какво значи това?

— Не разбирам… Но Ектор Ландгрен вече се казва Хектор Гусман. И няма нищо общо с бежанците… Нищо не разбирам…

— Кога? Кога ще се гледа делото?

Тя държеше химикалката в готовност над бележника.

— Стокхолмски съд… да видим — мърмореше си той. — Сега. Върви в момента, зала 2, започнали са преди половин час.

42

(Стокхолм)

Съдия и съдебни заседатели в редица на подиума. Хектор очакваше да види тук и полицая, Томи. Но от него нямаше и следа.

Нилс Нилсон, адвокатът на Хектор, родом от Сконе, беше толкова пълен, че хриптеше, докато се отпускаше тежко на стола до него.

Съдията сложи начало на процеса, прокурор Шерщин Андершон се изправи и започна изложението си. Беше опитна, авторитетна, самоуверена.

— Хектор Гусман е обвинен в убийство в ресторант „Трастен“ преди една година. Ще докажем, че…

Хектор слушаше; встъпителната реч беше дълга и сложна. Прокурорката мелеше в продължение на двайсет минути с високия си носов глас, описваше вероятния развой на събитията в „Трастен“ преди около година.

В действителност тя нямаше представа за какво говори. Разказът беше скалъпен. Но от време на време доближаваше истината.

Шерщин се обърна към Хектор и започна да му задава въпроси. Той отрече всичко, заяви, че е невинен, че изобщо не е бил там в онзи ден…. Че не знаел за какво говори тя.

Шерщин продължи опитите си да оплете Хектор. Той отвърна с хладнокръвие, свиване на рамене, нотка на презрение и доста мълчание.

После дойде ред на онова, което Хектор беше чакал. Свидетелят. Йенс Вал по всяка вероятност… Но за негова изненада гласът беше изменен. Прокурорката каза нещо през микрофон. Лицето отговори с металически глас.

— Добре ли ме чувате? — попита Шерщин.

— Чувам ви — отговори гласът.

Председателстващият съдия се намеси:

— Защо свидетелят се чува толкова трудно и странно? — попита.

— От сигнала е. И преди сме имали същия проблем с техниката — излъга Шерщин.

Съдията закри своя микрофон с длан, зададе въпрос на протоколчика, който само вдигна рамене.

— Техниците го провериха — продължи с лъжите Шерщин. — Трябвало да сменят цялата апаратура, щяло да отнеме няколко седмици.

— Ако стане по-лошо, ще закрия заседанието. Ако обичате, продължете — нареди председателстващият.

Шерщин кимна, обърна се към микрофона и заговори директно на Софи в отделеното помещение.

— Ресторантът? „Трастен“, „Васастан“, преди близо година — каза тя и съобщи датата, резюмира известната им информация, назова жертвите, показа снимки, гилзи, балистични експертизи. Оръжие на убийството под формата на окървавен кухненски нож.

— Кои лица присъстваха на мястото?

— Хектор Гусман, дясната му ръка Арон Гайслер. Един колумбиец и няколко руснаци, още няколко души, които не познавах…

— Какво се случи? Какво направи Хектор Гусман?

— Беше пълен хаос…

— Няма нужда да разказвате нищо, освен какво видяхте да прави Хектор Гусман.

Хектор слушаше.

— Имаше престрелка. Той хвана един от руснаците. Завлече го в кухнята с помощта на колумбиеца.

— Руснакът беше ли жив по това време?

— Да.

— И после?

— Върнаха се, окървавени.

— Кои?

— Хектор и колумбиецът.

Шерщин Андершон се завъртя към съдията и заседателите.

— Руснакът, за когото говори свидетелят, е жертвата, намерена в кухнята. Смъртта е причинена от множество пробождания с нож, както и удари по лицето и главата. Снимките и удостоверенията за самоличност се намират на страница 48 от доклада на предварителното разследване заедно с доклада от аутопсията.

Шерщин продължи:

— Може ли да обясните по-подробно? Видяхте ли трупа? Влязохте ли в кухнята?

Гласът от високоговорителя продължи да разказва станалото ясно, последователно, без отклонения и страх. Всяка дума тежеше, всяка дума значително помрачаваше надеждите на Хектор за бъдещето.

Софи се подпираше с лакти на масата, наведена към микрофона.

Слушаше въпросите на прокурора и отговаряше на всеки един. Устройството за промяна на гласа светеше в зелено през цялото време. Ако се изключеше, тя щеше да млъкне. Но то не спираше, вършеше си работата.

Прокурорката й благодари за показанията и я помоли да остане на мястото си. Софи изключи микрофона и се облегна назад. Въздъхна, пи вода.

Не свали слушалките и скоро разбра, че техникът е забравил да спре звука в тях. Чуваше как прокурорът излага доказателства от ДНК-тестовете на Хектор, които отговаряли на намереното ДНК по убития в ресторанта. Слушаше коментарите на прокурора по нейните показания… Слушаше как Хектор Гусман бавно се плъзга към доживотната присъда за убийство.

Софи стискаше юмруци.

Беше постигнала целта си… Но не изпитваше задоволство.

Тя извади телефона си, махна едната слушалка от ухото си и набра номера на Алберт. Веднага се включи гласовата поща.

— Здравей, миличък, само исках да чуя гласа ти. Скоро приключвам… Мисля, че мина добре. Липсваш ми, но скоро ще се видим…

Звукът от залата в слушалката на другото й ухо внезапно се промени. Викове.

Виковете се усилваха. Писъци. Няколко глухи тътена.

Боже Господи.

Шум пред нейната врата, тичащи крака. После тропане, трясъци. Още викове и писъци. Тя се изправи, отвори вратата. Посрещна я стена от невидим газ. Дишането спря, зрението й изневери. Тя отстъпи назад, успя някак да затвори вратата, краката не я държаха, падна на земята.

Не можеше да диша.

Каролине стоеше пред стокхолмския съд, на отсрещния тротоар при желязната ограда пред градината на „Пипершка мюрен“, откъдето виждаше добре входа.

Полицейска кола на тротоара отпред; вътре седяха двама полицаи. Наведени глави — играеха си с телефоните.

Тя беше направила един кръг из съда. Делото срещу Гусман се гледаше при закрити врата. Никакви журналисти, никаква суетня, никакъв интерес. А би трябвало да е точно обратното. Всичко беше спокойно, прекалено спокойно.

Но нямаше да остане така.

Беше дошъл с висока скорост по „Шелегатан“ — белият микробус, който се качи на тротоара пред съда, точно зад полицейската кола.

Отвътре изскочиха четирима мъже. Тъмносини гащеризони, оръжия в ръцете, противогази с двоен филтър на лицата. Обезоръжиха и вързаха полицаите. Проснаха ги на земята. Влязоха. Отвътре се чу стрелба, последвана от няколко малки експлозии.

Каролине неусетно се беше свила на земята, набра 112 с разтреперани ръце.

— Престрелка в съда — каза задъхано. — Стокхолмския съд, общината… Кунгсхолмен!

Затвори. Вторачи се в големите двойни врати. Никой не излизаше… В този момент някой се опита. Но бързо-бързо се прибра, след като стълбището пред входа беше обсипано с куршуми. Обезоръжените полицаи на земята крещяха на хората да стоят вътре. Куршумите се забиваха около вратите. След това се насочиха към полицейската кола, разбиха прозорците и спукаха гумите. Чуха се трясъци, разхвърчаха се стъкла.

Каролине се приведе, погледна надясно. Едно дуло пушеше през прозорец на хотел „Амарантен“.

Сълзотворните гранати бяха създали мъглива завеса в заседателната зала.

Съдия, съдебни заседатели, прокурор и адвокат — всички лежаха на пода, кашляха, страдаха от ефектите на газа и се мъчеха да се прикрият.

Хектор получи противогаз и беше изведен от Лешек, Леви, Виктор и Кинг.

Излязоха от залата, насочиха се към изхода през облака от сълзотворен газ. Навсякъде хората кашляха и подсмърчаха от газа, опитваха се да се скрият. Някои пищяха, някои молеха за милост, когато въоръжените мъже минаваха покрай тях.

Леви и братята сграбчиха по един цивилен. Притискаха ги към себе си като щитове. Лешек дръпна вратата, показа се, за да го види Арон. Извика на всички в съда да излизат. Никой не се поколеба. Поток от хора се изля през изхода.

Хектор хвана Лешек за ръката.

— Йенс Вал свидетелства. Тук някъде е, в някоя близка стая. Той знае къде е Лотар. Намери го… разбери къде е Лотар и после го застреляй.

Лешек се поколеба и се върна вътре.

Леви и братята, заедно с тримата заложници, бутнаха Хектор в морето от хора, които в паника тичаха навън. Предпазваха се с живите щитове по целия път до микробуса, после ги пуснаха да си вървят. Леви подкара колата обратно към хотела.

Всички свалиха противогазите в задната част на микробуса. Соня, която беше чакала там, веднага се завтече към Хектор.

— Как си?

— Добре — изпъшка той. Закашля се. — Вдишах от газа, преди да ми дадат маската.

— Ще мине, дишай дълбоко. — Тя намаза лицето му с мехлем. Той облекчи ефектите от сълзотворния газ.

— Сега ме слушай, Хектор — продължи тя. — Ще направим три смени. Чуваш ли?

Той кимна.

— Просто ни следвай и прави само каквото ти казвам. Без възражения, без въпроси. Окей?

Той кимна отново.

Леви на волана, обърна се.

— Смяна на колата след трийсет секунди — съобщи.

Леви беше карал обратно по „Шелегатан“ към хотела и се беше скрил в гаража. Това притесняваше всички. Предпочитаха да са в движение… Но планът на Лешек беше такъв и те се придържаха към него.

Потънаха в мрака на гаража, гумите свистяха по лъскавия бетон, спряха рязко. Задните врати на микробуса се отвориха. Арон ги чакаше.

Кратка среща между Хектор и Арон.

— Благодаря ти, Арон — каза Хектор.

Арон го потупа по рамото, когато Хектор скочи от микробуса. Потупването се получи несръчно, неловко, твърде студено, дистанцирано и резервирано.

— Аз и братята тръгваме с него. — Арон посочи едно „Волво XC90“. — Оставяме аудито на Лешек. Ти и Соня ще пътувате с Леви с другия микробус.

Леви вече ги чакаше при него. Беше със същия размер като онзи, с който дойдоха, само че този път с логото на „Федекс“. Финландецът беше свалил гащеризона. Под него носеше тъмносиня тениска и тъмносини къси панталони. Сега представляваше куриер.

Затвориха вратите, запалиха двигателя. Звукът му отекна в бетонния гараж.

Двете коли — микробусът и волвото, излязоха от гаража под ослепителното лятно слънце. Потеглиха в различни посоки.

Наблизо виеха полицейски сирени.

Софи лежеше на пода, дишаше, заровила лицето си в блузата.

Газът, проникнал в помещението, беше достатъчен да я повали. А навън се движеха Хектор и хората му…

Вратата се отвори. Всичко ставаше много бавно. Един мъж в син гащеризон влезе вътре, пистолет в ръката, противогаз на лицето. Вторачи се в нея. Чуваше се глухо съскане от дишането му.

Тя осъзна положението си… Хектор свободен, Томи необезпокояван. А тя щеше да умре…

Какво си беше въобразявала? Че ще успее?

Ако това беше комедиен филм, тук публиката щеше да се смее. В този момент щяха да пуснат смях на запис и зрителите щяха да се тупат по коленете. Това беше кулминацията… Кулминацията на пълния й провал.

Човекът зад противогаза не спираше да я зяпа.

— Хайде де, стреляй — изстена тя.

Няколко секунди Лешек не можеше да осъзнае какво вижда.

Преди половин година цялата му душа се беше сбогувала с нея.

Мъката му беше голяма, когато Арон съобщи, че е загинала… убита от някого. А ето я сега, Софи, лежеше в краката му, жива… и дишаше… и го подканяше да я застреля.

Лешек пъхна пистолета в джоба си, помогна й да се изправи. Беше жива… Споходи го нещо като радост. Тя едва се държеше на крака.

Лешек отстъпи една крачка, разпери пръстите на дясната си ръка, стисна ги няколко пъти. Прицели се внимателно и после удари Софи право в брадичката. Улучи точно където трябваше. Софи припадна веднага.

Лешек я улови, преди да се е строполила, и внимателно я спусна на пода.

Свали гащеризона, отдолу носеше обикновени дрехи, остави пистолета в гащеризона. Вдигна я на рамо, дълбоко си пое дъх през противогаза, свали го от лицето си и излезе от стаята. Тръгна към изхода.

Соня и Хектор се мъчеха да пазят равновесие в задната част на микробуса, докато Леви караше през града.

— Гледай да стоиш спокойно — помоли го тя и намаза челото му с някаква паста, извади перука от отворената чанта до себе си, закрепи я на главата му. Приличаше на неговата собствена прическа, само че в друг цвят и малко по-дълга.

Тя се дръпна леко назад, огледа творението си съсредоточено, поразроши перуката му. След това Соня продължи работата си, залепи му мустаци, малко по-дълги от обичайното, спускаха се към ъгълчетата на устата. Отиваха му. Тя се усмихна.

— Какво има? — учуди се той.

— Нищо, много си хубав.

— Благодаря ти, Соня — рече той. Но нямаше предвид комплимента. Обхващаше всичко, факта, че сега седяха тук, че всичко беше минало както трябва.

— И аз ти благодаря, Хектор.

След малко тя продължи:

— В САЩ, докато чакахме в съда в Маями, ти каза, че всичко ти се вижда безсмислено. Още ли е така?

Той я погледна, поклати глава:

— Не, сега ще намерим Лотар, ще обезглавим дон Игнасио, после ще се заемем с Ралф Ханке… И след това ще видим.

— Добре. Трябва да се преоблечеш.

Соня му подаде вързоп сгънати дрехи от чантата. Той се преоблече. Сложи си контактни лещи, за да станат очите му кафяви, също и слънчеви очила.

Тя го огледа. Провери дали нещо не издава факта, че е дегизиран.

— Ще се получи — заяви доволно.

— Полиция! — извика Леви.

Те погледнаха през предния прозорец. Полицейски автомобил беше спрял напряко на пътя в другия край на моста „Барнхюсбрун“, на кръстовището между „Тегнергатан“ и „Далагатан“. Колона автомобили.

— Да обърна ли? — попита Леви и натисна спирачките.

— Зад нас как е? — поиска да знае Хектор.

Леви погледна в огледалото.

— Образува се опашка.

— Други пътища?

Леви затърси алтернатива.

— Не можем да стигнем до тях.

— Може да обърнем — предложи Соня. — Но така рискуваме да влезем право в капана. Нищо чудно да са спрели движението и от другата страна.

Хектор се понадигна, погледна през прозореца.

— Ами ако минем по другото платно, дали ще успеем да се промушим?

— Виждам трима полицаи, всичките носят жилетки — каза Леви. — Единият говори с всички шофьори, държи пистолет. Другият претърсва колите. Не виждам оръжие. Третият е по-нататък, той наблюдава, държи картечен пистолет.

— Е?

— Ако опитаме да минем, ще ни надупчат — поклати глава Леви.

Напрежението се покачваше.

— Оставаме тук — реши Соня. — Може пък да ни пуснат. Не можем да стреляме тук, сред хората.

Бавно напредваха.

— Къде е следващата смяна на колата? — попита Хектор.

— Горе на хълма. Зад парка — отговори Соня.

От полицаите ги деляха четири коли.

Хектор се опита да се усмихне на Соня. Но разочарованието беше огромно.

Три коли…

— Окей — въздъхна той. — Няма да умрем, не днес. И вие ще продължите напред. Ще сляза, ще отида при полицаите и ще се предам. Ще стискаме палци вие да минете през блокадата без проблеми. Благодаря ви, приятели.

Хектор се изправи и се насочи към вратата до Леви.

Рев на двигател зад тях.

— Чакай — извика Леви.

Голям и агресивен двигател. Леви не отместваше очи от лявото огледало. Във вътрешната лента се движеше камион. Беше висок колкото къща. Решетката — голяма и блестяща. Скоростите пищяха, ревът на двигателя се усили, от вертикалния ауспух излизаше дим, камионът си проправи път и застърга между колите в насрещното. Засилваше се все повече и повече.

Камионът мина близо, трясък, отнесе страничното им огледало. Ревеше като гладен хищник. Насочи се право срещу полицаите и колата им.

— Какво е това, по дяволите? — възкликна Леви.

Всички следяха камиона с очи.

— След него! — извика Соня без колебание.

Леви се подчини, измъкна се от задръстването, натисна газта.

Всички видяха как полицаите се хвърлиха настрани, за да се спасят, как камионът удари задницата на полицейския автомобил и го завъртя половин оборот по „Далагатан“. Как единият от въоръжените полицаи изпразни картечния си пистолет срещу камиона, който невъзмутимо продължи по „Тегнергатан“.

Леви караше плътно зад него. На първото кръстовище камионът зави наляво и изчезна, Леви пое надясно.

— Бъдете готови за смяната на колата — предупреди ги.

Остър ляв завой.

— Готови! — извика Леви. Увеличи скоростта, двигателят взе да вие.

Соня даде на Хектор да облече сако.

Микробусът пак зави наляво. Облегнаха се на стената.

— Носи сакото през цялото време. В скрит вътрешен джоб е зашит малък револвер. Лесно ще го намериш. Вътре е и фалшивият паспорт, с който ще пътуваш.

Микробусът спря рязко. Леви си облече долнище на анцуг, след което скочи от шофьорското място.

— Запамети името и личния номер — заръча тя на Хектор.

Задните врати се отвориха. Леви им махна да слизат.

Соня поведе Хектор към син „Пасат“, паркиран край тротоара. Всичко се развиваше много бързо. Леви носеше анцуга, същата тениска, само че без лого, крачкомер и колан с бутилки вода.

Той се затича надолу по „Тегнергатан“ към „Свеавеген“. Поредният любител на джогинга, нищо повече.

Соня запали двигателя, даде на скорост.

— Леви ще е пред нас, ако нещо стане, ще действа незабавно.

Тя подкара колата надолу по склона, след Леви. Виктор, Кинг и Арон бяха зад тях във волвото.

— Кой караше камиона, Соня? — попита той.

— Нямам представа — отвърна тя. — Може би Господ Бог?

— Той на наша страна ли е? — усъмни се Хектор.

Тя го погледна.

— Естествено. Ние сме добрите.

Въпреки страха и двамата си позволиха да се усмихнат.

Каролине остана на улицата пред стокхолмския съд.

Полицаите още не бяха успели да се организират, тичаха напред-назад с извадени оръжия и си крещяха един на друг. Няколко ченгета бяха дотичали от близкото полицейско управление, както цивилни, така и униформени. Всичките с пистолети в ръка. Цареше хаос. Хората от съда бяха изскочили навън едновременно с мъжете в гащеризоните, които водеха човек с противогаз. Хектор Гусман по всяка вероятност. Потеглиха с микробус.

Сега повечето поразени от сълзотворния газ лежаха по земята, някои повръщаха. Чуваше се вой на линейки.

Мъжете, които излязоха с Хектор, бяха с един по-малко. Четирима влязоха, трима излязоха.

Каролине се вглеждаше внимателно във всяко лице в морето от хора. Търсеше Софи. Някои си отиваха, част от тях се подпираха едни други. Други бяха насядали на стълбите и по тротоара. Тя се покатери на ниската ограда, за да вижда по-добре. Един мъж носеше жена, някаква двойка се прегръщаше… Мъжът, който носеше жената. Очите на Каролине се върнаха към него. Отдалечаваше се с целенасочена крачка. Жената в ръцете му беше Софи.

Каролине тръгна след тях.

Лешек се възползва от хаоса, за да отнесе Софи, слезе по стълбите, пресече улицата. Никой не го спря. Стигна до хотела, слезе в гаража. Нямаше никого… Бяха му оставили кола, аудито. Ключът — върху едната задна гума.

Лешек отвори багажника. Остави Софи вътре, залепи с тиксо ръцете, краката и устата й. Един малък джоб между задните седалки можеше да се отваря. Използваше се, за да се побират ски в багажника. Той щеше да я чуе, като се събуди, а и при нея щеше да влиза чист въздух, нямаше да я хване клаустрофобия.

Лешек седна зад волана. Не подкара колата. Трябваше първо да помисли… Но мислите му бяха разпилени. Той се обърна, видя Софи през отвора в задната седалка. Поне беше жива… Голямо облекчение сред целия смут.

Лешек запали двигателя. Щеше да действа според плана, да настигне останалите, да избягат заедно. Но първо трябваше да говори със Софи… когато тя дойдеше на себе си.

Соня подаде на Хектор карта за автобус.

— Нека ти е под ръка — каза тя, сви наляво по „Сибюлегатан“ и пое нагоре към „Валхалавеген“. Хектор погледна синята карта.

— Какво да я правя?

— Ще се качиш на автобус.

Той понечи да възрази.

— Бъди готов да слезеш от колата — нареди тя, погледна в огледалото за обратно виждане и зави надясно по „Валхалавеген“.

Движението беше натоварено. Соня посочи към автобусната спирка пред тях:

— Автобус номер едно, качи се. Седни възможно най-назад.

— Сам ли ще бъда? — изненада се той.

— Не, и аз ще се кача на автобуса.

Соня отби край тротоара.

— Сега — кимна.

Хектор отвори вратата, слезе. Соня продължи нататък.

Той отиде до спирката. Няколко души чакаха. Усещането беше странно. Никога досега не беше чакал автобус. Картата в ръката, малкият пистолет в джоба на сакото, движението пред тях, мирисът на бензин сред лятната горещина. Хектор се огледа. Прободе го усещане за самота.

Дългият син автобус се показа иззад ъгъла с „Юнгфрюгатан“, на табелата над шофьора светеше голяма единица.

Гумите се тръкнаха в бордюра, преди да спрат. Хидравликата спусна автобуса надолу, вратите се отвориха. Хектор се качи заедно с останалите от средната врата. Наблюдаваше как другите пътници прокарват картите си върху четеца. Той направи същото, нещо изпиука — явно се беше справил.

Хектор тръгна към задната част на автобуса, който през това време потегли. Единична седалка далеч назад, той отиде и седна до прозореца.

Соня седеше отпред. Хектор не беше забелязал кога се е качила. Сигурно е слязла от колата по-нататък. Погледът му се насочи през прозореца, към зелените дървета по протежение на улицата. Загледа се в колите под тях. Волвото с братята се появи. Забави скорост, застана зад автобуса. Далеч напред виждаше колата, с която той самият беше дошъл дотук, сега зад волана седеше Леви.

Всичко вървеше по план. Всички тези хора се грижеха за него, пазеха го, той не го заслужаваше. Носеше се през съществуването като котка с девет живота. И ги губеше един след друг с бързи темпове.

При „Фелтьоверщен“ автобусът пак спря. Някои слязоха, качиха се други. Отпред, при шофьора, някакъв мъж имаше затруднения с картата. Беше възрастен, много спретнат. Помогнаха му, той пъхна лявата си ръка в джоба на сакото и тръгна назад към Хектор. Соня се изправи зад мъжа и го последва, прошепна нещо в ухото му. Той извади ръката от джоба. Вдигна леко и двете си длани, за да покаже, че не е въоръжен.

Това навярно бе последният човек, когото Хектор очакваше да срещне в този автобус, при това тук и сега. Никога не го беше виждал на живо. Изглеждаше по-стар, отколкото си го представяше.

Мъжът, който вървеше към него, беше убил баща му и брат му, беше отвлякъл сина му. Беше пратил Хектор в кома и си беше присвоил цялата му организация и богатство. Той беше изворът на всички злини… Ралф Ханке.

43

(Прага)

Колата на Михаил летеше по калдъръмената улица, не се отделяше от двете линейки пред тях. Алберт се плъзгаше на задната седалка, мъчеше се да се задържи за дръжката, прозорецът до него беше отворен, в колата духаше.

Михаил шофираше умело и бързо, непрекъснато сменяше скоростите. Двигателят ту ревеше, ту мъркаше.

— Може да има още стрелци. — Михаил се наведе към жабката, отвори я, извади пистолет и го подаде на Алберт.

Алберт забеляза, че ръцете на Михаил са целите в засъхналата кръв на Майлс и Сана. Разгледа оръжието; заредено.

— В болницата няма да се отделяш от мен и ще гледаме да сме близо до Майлс и Сана. При най-малкото подозрение стреляме.

Михаил изпревари някаква кола на една твърде тясна уличка. Направо се качи на тротоара, натисна клаксона. Пак слезе на шосето.

— Съгласен ли си? — попита.

— Да — заяви Алберт.

Михаил го погледна в огледалото.

— Сигурен ли си?

— Да — кимна Алберт и стисна пистолета. — Живи ли са?

— Не знам — въздъхна Михаил. — Но като гледам как бързат линейките, нека се надяваме на най-доброто.

Алберт се опита да се съсредоточи върху ситуацията, за да не изгуби себе си. Погледна през отворения прозорец широкото небе над сградите. Днес беше високо, така поне го усещаше, твърде голямо, сякаш не ги пазеше… Нищо не ги пазеше. Майлс и Сана може би бяха мъртви. Също и мама… Само Михаил ли му оставаше?

Криволичеха през Прага, не се отделяха от линейките по пътя към болницата.

Михаил спря, отвори инвалидния стол, Алберт се изтласка навън, сложи пистолета в скута си, покри го с някаква блуза. Отправиха се към входа на болницата.

По бузите на Алберт се стичаха сълзи. Михаил ги видя. Алберт ги избърса припряно.

— Хвани пистолета, момче, носи утеха — каза му Михаил.

44

(Стокхолм)

Синият автобус се бавеше в натоварения стокхолмски трафик.

Хектор го гледаше. Ралф Ханке, безупречно облечен, риза, костюм. Седеше от другата страна на пътеката и се опитваше да създава впечатление за спокойствие и непукизъм. Само че не беше спокоен. Въздухът около германския индустриалец трептеше от напрежение и подозрителност. Очите му непрекъснато шареха, сякаш се опитваше да следи всичко, навсякъде.

Соня седеше до него с пистолета в ръка. Готова да го застреля на мига.

— Слушам те — въздъхна Хектор неохотно.

— Преди няколко дни научих, че си тук. Планирахме да те освободим. Но твоите хора ни изпревариха… Моят камион ви спаси на моста.

— Какво искаш? Какво правиш тук?

— Помогни ми да премахна дон Игнасио.

— Няма начин — сряза го Хектор.

Автобусът се движеше бавно по „Вертавеген“. Ралф Ханке хвърли бърз поглед през прозореца зад Хектор.

— Нуждаеш се от мен, Хектор, ако наистина искаш да си върнеш изгубеното. Подозирам, че това е целта ти.

— Най-естествената ми цел в момента е да извадя пистолета и да ти пръсна главата. Също и най-приятната… Кажи ми защо да не го направя.

— Той държи синовете ни — каза Ралф.

— Моля?

— И моят син е при него, Кристиан.

Хектор мълчеше.

— Игнасио отвлече сина ми, дясната ми ръка. Също и голяма част от бизнеса и контактите ми, присвои си ги. Както направи и с теб, Хектор.

Хектор се беше вторачил в Ралф Ханке, усети се, поклати глава. Устните му се разтеглиха в усмивка, съвсем неволно. Усмивката премина в смях. Силен. Хектор наведе глава, стисна основата на носа си с палец и показалец, не можеше да спре да се смее.

Ралф гледаше право напред; изправен гръб, неодобрителен поглед.

Хектор се мъчеше да овладее смеха, който прииждаше на вълни. Сам не знаеше на какво се смее. Е, да, преди всичко, че Ралф Ханке е бил прецакан. Но не беше само това. Всички мисли и чувства, които го спохождаха, му се струваха комични. Току-що го бяха измъкнали от дело за убийство, носеше перука и фалшиви мустаци като някакъв клоун. И Ралф Ханке седеше при него в автобус в Стокхолм и го молеше за помощ. Само дето не беше забавно. Сюрреалистично може би… но не и забавно, ни най-малко.

Хектор погледна Ралф Ханке. Усмивката му изчезна, замени я мрак, черен, нощен, пълен мрак.

— Моят син не е при Игнасио, вече не — проговори Хектор. — Разкарал си се напразно, Ралф Ханке. Надявам се Игнасио скоро да пререже гърлото на твоето момче и да го хвърли на животните.

— Къде е? — попита Ралф. — Синът ти, Лотар?

— Не е там.

— Знаеш ли къде е Кристиан? — попита Ралф предпазливо.

Хектор не отговори. Ралф поглади едната си вежда с върха на показалеца.

— Игнасио Рамирес е наш общ враг. Можем да работим заедно — предложи той отново.

— Как? — усъмни се Хектор.

— Ще го премахнем. Чисто и просто.

— И после?

— Ти ще оставиш Кристиан жив, ще ми позволиш да го изведа от Колумбия, да го върна у дома. Организацията на Игнасио не ме интересува, твоя е.

Хектор поклати глава.

— Не…

— Игнасио няма да се откаже, докато не очисти и двама ни.

Хектор сви рамене, нямаше какво повече да каже по въпроса. Беше приключен. След малко попита Ралф:

— Какво си въобразяваше? Че можеш просто да дойдеш да си поговорим и веднага ще стане твоето?

Ралф обмисли въпроса, отвори уста да отговори. Но се отказа.

Двамата мъже пътуваха в мълчание. Автобусът спря на спирка на „Вертавеген“.

Ралф Ханке стана, остави визитна картичка на Соня, без да я поглежда.

— Ще съм наблизо, поне още малко. И ще говоря с вас, ако решите.

Ралф слезе. Автобусът потегли.

Хектор размишляваше. Соня чакаше.

— Нито дума на никого за това — прошепна й. — Нито на Арон, нито на Лешек… на никого.

Софи се събуди, надигна се рязко и си удари главата в нещо метално.

Пълен мрак; усети, че устата, ръцете и краката й са вързани. Напрегна очи в тъмнината. Лъч светлина зад нея. Софи надзърна през малкия процеп в облегалката, видя купето на автомобила. Навън се виждаше нещо, което напомняше на голям паркинг, осветен, метални колчета навсякъде; видя покривите на други коли, паркирани плътно една до друга. Равномерно бучене под нея, чувство, че всичко се люшка бавно… Лодка, кораб… Ферибот.

Софи започна да рита вратата на багажника. Обувките й се удариха в нещо твърдо. Вдигна се голям шум. Софи повтори движението няколко пъти.

— Никой не те чува.

Мъжки глас близо до нея. Тя се вцепени.

— Намираме се в кола на ферибот. Палубата е заключена, наоколо няма никого…

Лешек… Тя не го виждаше, той беше седнал на задната седалка, точно до отвора, поне така предположи.

— Ще махна тиксото — продължи той. — Моля те, недей да викаш. Разбра ли ме?

Софи измънка иззад тиксото.

Той се показа през отвора между задните седалки, за миг очите им се срещнаха. Той отмести поглед, сякаш се срамуваше дълбоко. Лешек свали тиксото и се скри от процепа.

Тя си пое дъх.

— Лешек?

— Ти умря — продума той. — Умря преди половин година, Софи. Скърбяхме за теб…

— Как умрях, Лешек? — попита тя.

— В Дания, Арон те намерил мъртва — отговори той.

Софи гледаше вратата на багажника.

— Намерил ме, казваш?

— Да, заварил те убита.

— Правдоподобно ли ти звучи, Лешек?

Той не отговори.

Софи искаше да го погледне в очите, така щяха да се разберат по-лесно.

Тя размишляваше, колебаеше се… Дали Лешек говореше искрено? Дали наистина не знаеше? Така изглеждаше… Иначе досега да я е убил.

— Арон беше в Дания — поде тя.

— Продължавай…

— Ние бяхме избягали в къщата на Йенс в Дания, криехме се. Арон ни проследи. Нападна ни един полицай, Томи Янсон, заедно с още един човек. Точно тогава Арон се вмъкна в къщата и ме намушка с нож.

— Кой друг беше в къщата?

— В онзи момент само аз, Лотар и Михаил. Майлс и Йенс бяха навън, опитваха се да нападнат Томи и другия стрелец отстрани.

— Арон какво направи? Опита се да вземе Лотар?

— Не… Беше дошъл да ме убие, след това веднага си отиде.

Мълчаха.

— Лешек? — обади се тя след малко.

Той промърмори да.

— Това някаква игра ли е?

— В какъв смисъл?

— Преструваш ли се? Преструваме ли се? Заложница ли съм, докато стъпите на твърда земя? Затова ли не ме уби в съда?

Тя чу звука на тиксо, отлепяно от ролка, Лешек се показа през отвора, сложи го на устата й и затвори пролуката между облегалките.

Стана тъмно като в най-дълбока нощ.

45

(Стокхолм)

Облаци дим от изгоряла гума, когато колесникът на еърбъса се плъзна по бетона на писта номер 3 на „Арланда“. Томи се събуди стреснато. Самолетът спря. Той погледна през прозореца в опит да се ориентира. Спомни си какво беше сънувал… Готвеше заедно с момичетата си. Времето и мястото обаче бяха сбъркани. Той беше стар, те малки, готвеха в трапезарията в неговия отдел в полицейското управление. Той беше весел и безгрижен, те бяха уплашени и студени.

На паркинга, в колата си, Томи извади телефона от жабката и го включи. Сигналът изпиука няколко пъти. Той не му обърна внимание, а веднага влезе в интернет. Стокхолмските вестници. Хаос в съда, избягал подсъдим.

Това, което беше предвидил, се беше случило. Вестниците раздухваха страхотно цялата история, но всъщност не разполагаха с нищо, все още. Новината беше твърде прясна.

Беше точно като пъзел и всяко парченце пасваше идеално. Толкова просто и лесно…

Томи потърси информация за загинали, не откри нищо.

Обади се на Шерщин.

Тя се разкрещя:

— Томи, къде си?

— Боже, какво е станало? — престори се той на шокиран.

— Къде си? Къде изчезна?

— Вкъщи. Гадно ми е… стомахът, цял ден бях на легло, не на себе си.

— Вкъщи? Вкъщи ли си, човече?

— Шерщин, разкажи ми какво стана.

— Измъкнаха го. Влязоха в съдебната зала, четирима души. Просто го изведоха. Изчезнаха… Няма го.

— Ами свидетелката? Бринкман?

— Не знам къде е, сигурно си е отишла като всички останали. Навсякъде имаше сълзотворен газ… Но точно сега това ми е най-малкият проблем. Трябва да се видим. Трябва да имаш план как да разрешиш тази работа и да отклониш прожекторите от мен. Журналистите са в истерия…

— Ама ти трябва да знаеш къде е. Не ти ли се обади?

— Кой?

— Бринкман!

Секунда мълчание.

— Томи Янсон, некадърен идиот такъв. Съсредоточи се върху мен! Ще оправиш нещата, ще поемеш удара, както се разбрахме, ще ме предпазиш. Чуваш ли какво ти казвам? — Шерщин вече крещеше.

Томи затвори на вещицата.

Опита се да мисли. Ако бяха застреляли Бринкман на място, вече щеше да се знае… Хектор може би я е взел със себе си… Или пък е успяла да избяга.

Той прочете натрупаните есемеси. Повечето бяха безсмислени служебни глупости. Няколко пропуснати разговора. Томи включи гласовата поща. Първото съобщение беше от колегата Ленартсон от отдела. Звучеше развълнуван и разтърсен:

— Еди е в „Сьодершюкхюсет“. Пребит и изтезаван. Докараха го полумъртъв… Колегите го пазят. И аз съм при него. Не знам какво е станало… Но ще намерим изрода, който го е направил… Обади се, Томи, възможно най-скоро.

Разговорът прекъсна.

Томи гледаше с празен поглед. Парченцата от пъзела, които допреди малко пасваха така идеално, сега станаха ъгловати и никое не съвпадаше. Еди беше жив… може би Софи също.

Той си избърса устата с опакото на ръката, запали двигателя.

Беше тихо, от радиото не се чуваше музика. Той беше сам с двигателя.

Еди отвори очи. Таванът и стените бяха бели. Той беше вързан за всичко, за което можеше да бъде вързан. Лявата му ръка беше гипсирана. Размърда се леко. Цялото му тяло гореше. Болката — остра и на ниво, което никога не беше изпитвал. Тялото — сковано и неподатливо. Еди се постара да лежи съвсем неподвижно, да не помръдва. Но и това не помогна, болката и мъката бяха постоянни, пронизваха го като нажежено желязо.

Той достигна копчето, натисна го няколко пъти.

Минута-две не последва нищо. След това голямата врата се отвори. Балатумът изскърца.

— Събудили сте се, как се чувствате? — попита сестрата; руса, ниска и в светлосини дрехи.

— Боли — изграчи Еди. Преглътна, гърлото му беше сухо, всичко беше сухо.

Сестрата показа на Еди какво трябва да натиска, за да му се влее болкоуспокоително.

— Три пъти. Не повече, опасно е. Почакайте един час.

Той веднага натисна три пъти.

— Докторът ще дойде всеки момент — обясни тя. — Вие сте му приоритет. И не се тревожете, пред вратата пази полицай.

Сестрата си отиде, вратата се затвори.

Той трябваше да се махне оттук, бързо.

Еди отметна завивката, вдигна болничната дреха. Отдолу беше гол. Всички рани и наранявания по тялото бяха зашити. Изглеждаше като жп релси. Съсирени, кървави релси…

Той се опита да се измъкне от леглото, болката около корема го прониза веднага. Сграбчи копчето за морфина, натисна четири пъти, после още три, наркотикът се вля в тялото му, създаде блажено чувство за покой и позатъпи остриетата на болката. Той се надигна до седнало положение.

Вратата се отвори.

Ленартсон стоеше на прага с разрошена коса. Изглеждаше ужасèн. Облечен като пенсионер, все едно допреди малко е хранил гълъбите в парка — късо бежово яке с кариран хастар, габардинени панталони, удобни обувки. Пенсионерска мода, макар да му оставаха минимум още петнайсет години служба.

— Дявол да го вземе, момче. Ще намерим изрода, който го е направил. Обещавам ти.

Явно беше приел присърце правилото на ченгетата, което в действителност не съществуваше — всички за един и другите тъпотии, които е виждал по телевизията. Ленартсон навярно беше чакал нещо такова през целия си живот. Защото в групата, в отдела, той беше като празно пространство. Получаваше най-леките случаи, беше пресилено мил с всички, не го биваше да поема отговорност, съгласяваше се с мнението на другите и говореше гадости зад гърба им.

— Какво стана? — попита.

— Не сега, Ленартсон, нямам сили.

— Видя ли ги? — изтърси онзи.

— Двама, с маски на лицата. Сигурно някой, който съм бутнал в затвора… трябва да проверим всички после — излъга Еди.

— Разбира се, момчето ми. Искаш ли нещо? Да се обадя на някого?

Ленартсон се правеше на загрижен.

— Ленартсон, чудесен си — каза Еди. — Но трябва да си почина… Не си бил длъжен да идваш, благодаря ти.

Налагаше се да му говори така, иначе щеше да се обиди.

Ленартсон вдигна длани.

— Да, да, добре, разбирам. Най-важното сега е да се възстановиш, момчето ми.

Момчето ми, никога досега не беше викал така на Еди.

Еди се опита да се усмихне.

— Благодаря ти — прошепна.

— С теб сме. — Ленартсон стисна юмрук.

Еди не знаеше какво да отговори.

— Ленартсон.

— Да?

— Ако можеш, не пускай никого следващите два часа, трябва да поспя.

— Разчитай на мен. Между другото…

Еди чакаше.

— Томи идва насам. Току-що звънна. Няма да миряса, докато онези свине не отидат зад решетките.

Ленартсон пак стисна юмрук и излезе от стаята. Вратата се затвори.

Еди се разбърза още повече, пусна си още обезболяващи в системата, замая се, но се изправи на крака, изключи всички апарати направо от прекъсвача, извади кабели, маркучи и игли от тялото си, завлече се до един спешен шкаф. Обезболяващи, упойка, бинтове, игли и конци, спринцовки… Търсеше антибиотици, намери едно шишенце. Изсипа всичко в големия джоб на болничната дреха.

Сърцето биеше слабо и учестено. Болката го раздираше въпреки морфина. Вдигна поглед — окачен таван. Отиде в тоалетната, качи се върху чинията. Задъхан, вече напълно изцеден. Еди протегна ръка, негипсираната, бутна една плоскост… Огледа. Метална конструкция, през която бяха прекарани електрически кабели, ниско, но достатъчно широко, стига той да запази равновесие.

Еди се хвана за носещата греда със здравата си ръка. Опита да се издърпа, но нямаше сили. Само с една ръка беше изключено.

Звук откъм коридора.

Той се подпря с гиспираната ръка, залови се с другата. Напрегна крака, изтласка се нагоре. Гипсът се сцепи. Причерня му, когато счупената кост бе поставена под напрежение. Но успя да се качи. Въпреки всичко. Омаломощен и полумъртъв, Еди внимателно запълзя на четири крака по гредата. Тук-там вдигаше плоскостите, за да види къде се намира. Манипулационни. След трийсетина метра спря. Стая, легло, възрастен мъж спеше по гръб в белите чаршафи. Еди намери тоалетната към същата стая и слезе. Прокрадна се в стаята, дрехите на мъжа бяха старателно наредени на закачалки в гардероба. Джинси, карирана риза, кожен елек, обувки.

Той се облече възможно най-бързо, като остави елека. Портфейл в джинсите, осемстотин крони в брой, Еди ги задигна и остави портфейла в елека.

Напъха лекарствата по джобовете. Кожата му гореше. Повечето шевове се бяха разкъсали. Кървеше…

Еди извади четири обезболяващи хапчета от един блистер и ги глътна на сухо. Предпазливо открехна вратата, погледна наляво. Намираше се в друг коридор, имаше квадратно стълбище и асансьор. Стъклена врата между него и асансьорите. Погледна надясно. Там нямаше нищо, коридорът свършваше.

Еди излезе, бутна стъклената врата със здравата ръка. В същия миг вратите на асансьора срещу него се отвориха. Томи Янсон слезе и тръгна право към Еди; погледът закован в пода, телефонът на ухото.

Еди се дръпна рязко, отвори първата попаднала му врата, килер, затвори се вътре.

Чу как стъклената врата се отваря. Гласът на Томи:

— Пристигнах, на етажа съм. Кой номер е стаята?

Звучеше раздразнен, стоеше точно пред вратата на Еди. След това гласът му се отдалечи, той се върна, откъдето беше дошъл.

Еди внимателно отвори, надзърна навън, видя как гърбът на Томи Янсон се отдалечава по коридора.

Беше само въпрос на време да започнат претърсване на цялата болница.

Той се добра до асансьорите, натисна копчето. Асансьорът не дойде. Тръгна надолу по стълбите. Краката едва го държаха. Беше на път да загуби съзнание, стискаше здраво перилата.

Приземният етаж. Целият свят се люлееше. Около него се движеха хора, някои го гледаха особено. Изходът. Беше наблизо и същевременно толкова далеч. Започна да му се повдига.

Изскочи навън, трийсетградусова жега, лятната светлина го заслепи. Последните му капки сила изтичаха бързо. Паркът „Тантулунден“ беше наблизо, той беше целта му.

Мостът над жп линията. После паркът… Еди се олюляваше.

Море от печащи се на слънце хора. Еди се просна на тревата. Загледа синьото небе, слънцето прежуряше. Той започна да се тресе от тръпки.

46

(Балтийско море)

Естрадна музика от високоговорителите. Фериботът напусна Стокхолм и бавно се плъзна през архипелага.

Лешек подмина дансинга и бара, мярна братя Идалго, които се наливаха, забеляза Арон и Леви недалеч, пиеха кафе на една маса и следяха всичко.

Лешек се мъчеше да мине незабелязано, наведе глава, забърза крачка. Но беше твърде късно, Арон го беше видял, махна му да дойде.

— Как мина? — поиска да знае.

— Нищо — излъга Лешек, след като дойде при тях.

Арон ги изгледа; няколко секунди по-дълго от обичайното.

Лешек посочи братята, които сега се клатушкаха по дансинга с по един коктейл с чадърче в ръка.

— Изпускаме напрежението? — подхвърли той.

— Къде са останалите? — не му обърна внимание Арон.

— Някъде на борда. Трябва да ида да ги потърся.

— Има предостатъчно време, докато пристигнем. Поседни малко.

Лешек остана прав. Поклати глава, загледа се в дансинга. Братята се мъчеха да танцуват с жени, които се дърпаха.

— Не, трябва да намеря другите — отказа той.

— Оттук къде отиваме? — попита Арон.

У него имаше нещо хладно, нещо дистанцирано, както седеше отделно с Леви. Това, в съчетание с казаното от Софи, създаваше ситуация, с която Лешек не знаеше как да се справи.

— Не знам, Арон — прошепна.

— Не може да не знаеш, той споделя всичко с теб. — Сега вече звучеше почти насмешливо.

Лешек само поклати глава.

— Значи, никаква посока. Никакви планове за Хектор. Слизаме в Хелзинки… А после?

— Имаме посока. Знаеш я.

Арон сви рамене.

— Нищо не знам. — Звучеше огорчен.

Тъкмо щеше да продължи, но Леви го прекъсна, като посочи дансинга, където двама охранители избутаха братята към изхода и ги оставиха там. Братята се запрепъваха към палубата.

Арон и Леви се изправиха.

— Хайде, Лешек, ела да направим едно кръгче.

Тръгнаха след братята, които се спряха при един безмитен магазин да купят бутилка водка. Леви вървеше зад тях. Изглеждаше заплашително с тихата си стъпка.

— Как върви според теб? — попита Арон. Звучеше любезно и професионално.

— Мисля, че добре.

— Така ли?

Братята ги поведоха надолу по някакви стълби, заклатиха се безцелно по един коридор, като се редуваха да надигат бутилката.

— Постигнахме целта си, никой не пострада, никого не изоставихме.

— В това си прав, Лешек. Но дали няма и нещо, което не знам, което не ми казваш? — настоя Арон.

Лешек усещаше Леви зад гърба си; през цялото време.

— Какво например?

Виктор изтръгна един пожарогасител, Кинг тропаше по всички врати.

Арон се спря.

— Да, какво например, Лешек?

Някой отвори, Виктор го опръска с пожарогасителя. След това го хвърли на Кинг, който падна, стана и погна малкия си брат.

— Не знам. Стигнахме дотук. Хектор е свободен, това искахме, нали така, Арон?

Леденостудените очи на Арон се впиха в очите на Лешек; той кимна:

— Да, това е хубаво. Но искам да знам какво става, искам да бъда в течение. Кажи го на Хектор. Искам да участвам. Не искам да бъда пренебрегван по този начин.

— Никой не те пренебрегва. Всички участваме. Просто не бива да ни виждат заедно на кораба, нали го разбираш?

Арон свали маската за миг.

— Не ми говори назидателно, Лешек.

Лешек го изгледа, поклати леко глава и си отиде.

Арон остана на място, загледан след него.

Бели като сняг чайки се рееха на фона на синьото небе. Хектор ги погледа, после затвори очи. Звукът от ферибота, лекият мирис на сол, далечните крясъци на чайките. Той се опита да го почувства, да стане част от всичко това…

— Хектор?

Той отвори очи, примижа срещу слънцето. Силуетът на Лешек.

Хектор засенчи очите си с длан.

— Мислех, че си изпуснал кораба — каза.

— Успях в последния момент — отвърна Лешек.

Полякът изглеждаше някак променен. Резервиран.

— Какво стана? Хвана ли Йенс?

— Не…

Лешек отклони поглед.

— Лешек? — присви очи Хектор. — Кажи ми какво стана. Видя ли Йенс, говори ли с него?

Полякът сведе поглед, зари земята с крак, вгледа се в очите на Хектор.

— Тя е жива — продума.

— Кой?

— Софи Бринкман е жива — каза Лешек без повече заобикалки.

Настъпи тишина. Тишина на цялата палуба, тишина на борда, тишина в Балтийско море, тишина в най-далечните краища на вселената. Хектор изглеждаше объркан, даже се почеса по главата. Погледът, който насочи към Лешек, говореше за терзание. Не от чутото, а от възможността да не го е разбрал правилно.

— Какво говориш, Лешек? — Хектор се задави.

— Правилно ме чу — промълви Лешек.

Нещо ставаше с Хектор. Трепет, светлина, нещо като щастие, вълнение, което търсеше излаз. Но той го държеше в шах зад солидна фасада. Ако не го познаваше, Лешек дори нямаше да забележи. Но нещо в Хектор Гусман сияеше неясно, когато той сведе глава към коленете си. Облекчение… Може би молитва… благодарност… Той вдигна очи, сърцето му сякаш щеше да изскочи. Едва дишаше през стиснати зъби.

— Разкажи ми — прошепна.

Соня слушаше мълчаливо.

— Не Йенс Вал беше свидетелят. А Софи.

— Какви ги приказваш? — обади се Соня.

Лешек не й обърна внимание, продължи да говори на Хектор:

— Имаме проблем.

Соня и Хектор чакаха.

— Казва, че Арон я е намушкал с нож в Дания.

Хектор отмести очи от Лешек и ги насочи към ръцете си, които беше отпуснал на коленете.

— Къде е тя?

Мракът и бавното поклащане на ферибота бяха извадили от строя чувството й за равновесие. Софи се предпазваше от паниката, като дишаше методично.

Вратата на багажника се отвори, заслепи я светлина. Соня се наведе с нож в ръка, разряза тиксото около ръцете и краката й, отлепи го от устата и й помогна да излезе.

Хектор стоеше пред нея, също и Лешек, и Соня, всички я гледаха. Софи се поизтупа, вдигна очи към тях, изправи гръб с известно презрение в погледа.

Хектор продължи да я наблюдава. Тя му го позволи. Остави го да я разчете, да вникне в нея. Софи имаше чувство, че той попива целия й вид.

— Здравей, Софи — продума Хектор.

Тя се приближи до него и го зашлеви, толкова силно, че той загуби равновесие. Соня и Лешек не се намесиха.

Хектор докосна бузата си, почти се усмихна. Изглеждаше искрена… усмивката. Привлекателна… За миг тя загуби увереността си. Той изглеждаше както едно време, макар и по друг начин. И това не се дължеше на лещите на очите, нито на слоя лепило между носа и устата. Явно е бил дегизиран… Не, имаше нещо друго. Той сияеше, направо беше грейнал.

Софи се взе в ръце, сведе поглед, прогони емоциите, прогони чувствата към Хектор, нямаше да позволи да й повлияят. Вдигна очи. Сега срещу нея стоеше друг мъж, друг Хектор. Онзи, когото тя не успя да вкара в затвора. Онзи, който в момента разполагаше с пълна власт над живота й.

Шизофренно усещане.

— Какво ще правите с мен? — попита.

— Радвам се да те видя, Софи — рече той.

Не й харесваше радостта му.

— Не ми пука — изсъска.

— Не е както си го мислиш… ако разбирам правилно какво мислиш.

През тялото й премина вълна от гняв.

— Не разбираш правилно, вярвай ми.

Патова ситуация.

— Трябва да знам две неща — започна Хектор. Тонът му беше по-различен, малко по-суров, по-професионален.

Тя почака да продължи.

— Къде е Лотар и какво стана в Дания.

— Мога да ти дам Дания — отговори тя.

— Искам и двете — прекъсна я Хектор.

— Няма да ги получиш.

— Софи, разкажи му каквото каза на мен. За станалото в Дания — подкани я Лешек.

Тя изгледа и трима им. У всички имаше намек за страх. Искаха да знаят, не искаха да знаят.

Софи разказа отново. Как ги нападнаха. Как Арон се промъкна при нея, заби ножа си и го завъртя.

Лицето на Хектор помръкна.

— И Лотар е бил там с вас, нали така каза? — напомни й Лешек.

— Да.

— Къде се намираше Лотар спрямо Арон? — процеди Хектор.

Тя се опита да разчете мислите му. Струваха й се объркани… искрени. Наистина не знаеха за станалото… Наистина нямаха представа… Възможно ли беше? Софи се колебаеше.

— Само стълбите го отделяха от нас с Арон — отговори. — Лотар беше на горния етаж с Михаил. Михаил стреляше през прозореца. Лотар му помагаше да презарежда.

— Арон не е направил никакъв опит да вземе Лотар със себе си? — учуди се Хектор.

— Не бих могла да отговоря.

— Но как смяташ? — попита Хектор съсредоточен.

— Лежах на пода, кръвта ми изтичаше. Нищо не смятам.

— Нищо не си видяла, нищо не си чула?

Тя помисли за момент.

— Изпитах облекчение, като разбрах, че не се качва по стълбите, че не отива при Лотар.

— А какво направи?

— На масата имаше чанта — каза тя.

— Каква чанта? — не я разбра Хектор.

— Пълна с информация, събрана от един от полицаите, които са те разследвали от самото начало. Казваше се Ларш Винге, разбрал, че шефовете му са корумпирани… Следил ме е, следил е и теб, следил е и шефката си. Убиха го.

— А чантата?

— Съдържаше всички материали, които беше събрал. За шефката си, за теб и мен, за всичко. Арон я взе.

Хектор се спогледа със Соня и Лешек.

— Видя ли го? Видя ли как Арон я взима?

Софи кимна.

— Да, лежах с лице към кухнята… не можех да помръдна.

— Арон ми показа няколко документа, когато се върна, и каза, че си умряла — обясни Хектор. — Документи, които доказвали, че си ни предала, че си работила за полицията… Че си се срещала с Ралф Ханке в Мюнхен.

Тя мълчеше.

— Софи, отговори на въпросите ни — обади се Лешек.

— Няма.

Само далечният звук на морето, което се разбиваше в стоманените стени около тях.

— Соня — започна Хектор след малко.

— Да?

— Би ли набрала номера от визитката на Ралф? И после ми подай телефона, ако обичаш.

— Ралф?! — стъписа се Лешек. Нищо не разбираше; нито пък Софи…

— Да, Ралф Ханке — потвърди Хектор, взе телефона от Соня, вдигна го пред лицето си.

От високоговорителя се чуха няколко сигнала.

— Хектор Гусман — проговори германецът.

Софи се мъчеше да разбере, също и Лешек.

— Трябва да говоря с теб — каза Хектор с неутрален тон.

Тя виждаше в него безкрайна неохота.

— Това ме радва — заяви германецът. — Кажи, бързаш ли?

— Трябва да стане възможно най-скоро.

— Намирам се на около две морски мили от бакборда ви. Виждате се ясно на радара. Да се срещнем утре сутрин в Хелзинки, или да ви взема още сега?

— По-добре сега — кимна Хектор.

— Колко души сте?

Хектор хвърли един поглед на Софи.

— Четирима.

— Площадката за хеликоптер на вашия кораб се намира най-отпред на горната палуба, зад мостика. Чакай там, идваме.

Излязоха от отделението за автомобилите, качиха се на асансьора и натиснаха копчето, което щеше да ги отведе до горната палуба.

Вратите на асансьора се затваряха.

Бързи стъпки отвън, ръка между вратите, които спряха и услужливо се отвориха.

Качи се някаква жена.

— Благодаря! — усмихна се тя широко. Беше руса, около трийсетгодишна. — Забравила съм си гримовете и портмонето в колата, но не можах да стигна, беше заключено.

Жената натисна ниво 7, където се намираха магазините.

Никой не проговори. Като видя Софи, жената се ококори.

— Боже, Софи Бринкман? Ти ли си?

Тя прегърна Софи. Получи се неловко. Пусна я и огледа Софи от глава до пети.

— Не ме ли позна?

Хектор и Лешек се спогледаха…

Асансьорът спря на ниво 7, вратите се отвориха. Жената хвана Софи под ръка.

— Ела да те черпя едно.

Всичко се случи много бързо. Лешек сграбчи жената и я издърпа обратно в асансьора. Соня й показа малък пистолет.

Вратите се затвориха, асансьорът продължи нагоре в напрегнатата тишина.

— Какво ще правим? — попита Соня.

— Идва с нас — реши Хектор.

На горната палуба подухваше прохладен бриз.

Хеликоптерът отразяваше слънчевите лъчи в далечината. Летеше ниско. Докосна водната повърхност, разплиска вода. Отначало не се чуваше. След това звукът стигна до тях. Звучеше като писклив ъглошлайф, насочи се право към кърмата на ферибота, прелетя над тях, издигна се бързо и рязко, качи се на петдесетина метра над тях и спря изведнъж, остана неподвижно за момент, изравни скоростта си с тази на ферибота, 21 възела, спусна се към площадката; задната врата беше отворена.

Всички се затичаха натам, приведени от течението. Софи и Хектор първи, после Лешек и жената и най-накрая Соня, която скочи отпред.

— Казаха ни четирима — извика пилотът на Соня.

— Станаха на петима. Излитай.

Пилотът завъртя перките, машината се вдигна право нагоре в небесата. Големият бял ферибот изчезна под тях. Хеликоптерът се завъртя на деветдесет градуса, насочи носа надолу, набра скорост с гмуркащо движение и полетя на височина сто метра над морето.

Един прозорец беше отворен. В хеликоптера духаше и бучеше, от време на време го разтрисаше турбуленция. Софи се наведе към жената.

— Коя сте вие? — извика.

— Казвам се Каролине Берйер. Журналистка съм.

— Какво правите тук?

— Дойдох да ви спася — каза тя безсилно, съсипана от пълния си провал.

— Мерси — опита се да се усмихне Софи.

За момент в погледа на Каролине се четеше срам.

Получи се точно обратното. Жената нямаше да може да й помогне по никакъв начин. Беше влязла право в змийско гнездо. Софи се изпълни с тревога. Каролине щеше да свърши зле.

Хеликоптерът подскочи и се разтресе. Всички инстинктивно затърсиха нещо, за което да се хванат. Софи се вкопчи в ръката на Хектор. Беше голяма и топла, точно както едно време. В следващия момент го пусна.

Хектор не искаше да пуска ръката й. Беше мека, успокояваше го и се побираше идеално в неговата. Споменът изплува на повърхността. Първата им среща в болницата. Радостта, която той виждаше у нея, въпреки че тя се стараеше да се дистанцира. Гордостта, когато той я показваше… Убеждението, че са родени един за друг; неговото убеждение… не нейното.

Хектор се загледа в морето. Спомените се промениха. Жената, която седеше до него, вече не беше онази. Нямаше и следа от жизнерадостта. Сериозността беше заменена от нещо затворено и недостъпно. Беше страдала. И страданието я беше променило, преобразило… А вината беше изцяло негова.

Хеликоптерът отново се разтресе от повей на вятъра. Този път тя не хвана ръката му.

Яхтата на Ралф Ханке под тях. Близо петдесет метра дълга, четири етажа висока, бяла като сметанова торта. Едновременно безвкусна и впечатляваща.

Хеликоптерът направи полукръг около яхтата и кацна твърдо на миниатюрната площадка на кърмата.

Няколко мъже дотичаха и пристегнаха с въжета хеликоптера и перката, след като те слязоха. Претърсиха всички.

Ралф Ханке излезе да ги посрещне. Небрежно облечен в панталони, риза, маратонки. Никакви поздрави, никакво ръкуване. Хвърли един поглед на Софи, не показа нито интерес, нито изненада.

— Сигурно искате да се изкъпете и да починете. Има каюти за всички — обърна се той към тях.

Хектор прошепна на Лешек:

— Дръж Софи и жената разделени, докато не говоря с тях.

След това се обърна към Ралф:

— Ние двамата трябва да си поприказваме.

Няколко стъпала нагоре, палуба, под от лъскав и лакиран махагон, бял слънцезащитен навес над масата, край която седнаха един срещу друг.

Хектор слушаше морето под тях, сега беше по-близо, отколкото на ферибота, клокочеше и се разбиваше в големия пластмасов корпус. Ралф срещу него. Хектор гледаше мъжа, мъчеше се да надникне в душата му, да го разбере. Не успяваше, не можеше да проникне.

Хектор заговори:

— Преди да минем към същината, искам да знам няколко неща.

Ралф зачака, облегнал две ръце на масата. Изглеждаше уморен, изцеден. Леко кимване.

— Какво искаше да знаеш, Хектор Гусман?

— Трябва да си искрен — каза той и усети дълбока неприязън.

Ралф присви очи. Хектор продължи:

— Макар да подозирам, че не знаеш значението на тази дума. Но те моля да опиташ… Оттам трябва да започнем. Ако се получи, ще говорим за Игнасио, за сина ти Кристиан, за Колумбия и как ще изглежда бъдещето.

Ралф се облегна назад, единият лакът на подлакътника.

— Ще бъда искрен и… честен — промърмори Ралф Ханке безизразно.

— Разкажи ми за Софи Бринкман — поиска Хектор.

Въпросът сякаш изненада Ралф, но той се замисли за малко и отговори:

— Миналата година дойде при мен в Мюнхен. Беше се свързала със секретаря ми. Реших да не поемам рискове. Направих сериозна подготовка и осигурих голяма охрана. Накрая се срещнахме в обезопасена къща в града.

— Какво ти каза тя?

— Че идва при мен, без ти да знаеш. Без никой да знае. Че търси начин да намали напрежението между нас, нещо в този смисъл.

Ралф изгледа Хектор.

— Защо е толкова важно за теб? — попита германецът.

— Няма значение.

— Този разговор трябва да е двустранен. Щом искаш да съм искрен, очаквам същото от теб.

— Тук е намесен още един човек — каза Хектор.

Ралф почака той да продължи.

— Някой от двамата не казва истината. Трябва да знам кой, за да мога да си направя плановете.

Ралф погледна ноктите си, после заговори:

— Когато Софи дойде в Мюнхен миналата зима, не бях сигурен, но сега, като поглеждам назад, осъзнавам, че е казвала истината. Действително се опитваше да спре войната между нас.

Хектор се почеса по носа.

— Какво ти каза за мен, за нас?

Ралф се опита да си припомни.

— Питахме я къде се намираш. Поискахме информация, за теб, за приближените ти…

— И?

— Тя не ни даде нищо.

— Нищо?

— Не, нищичко, беше непреклонна. Отказа да те предаде. И пое огромен риск, като се свърза с мен…

Хектор се замисли. Ралф продължи:

— Така че по всяка вероятност другият човек те е изиграл — заключи той.

Хектор не отговори. Ралф прекъсна размислите му:

— Навсякъде се говори за нея. За фрау Бринкман. Известна е сред твоите противници, сред моите противници. Руснаците, китайците, тъпите англичани… италианците. Да, за когото и да се сетиш, всеки знае коя е шведската медицинска сестра на Хектор Гусман, Софи Бринкман със сина инвалид, вдовицата, която управляваше империята му, когато той изчезна от лицето на земята. Историята е твърде хубава, за да бъде истина. И обикаля цялото земно кълбо.

Хектор се мъчеше да разбере накъде бие Ралф.

— Защо ми казваш това?

— Не тя е проблемът ти, не тя лъже.

— Теб какво те интересува? — усъмни се Хектор.

Ралф се поизправи, облегна и другия си лакът, леко се наведе на тази страна.

— Знам, че искаш да ме убиеш, Хектор Гусман. И може би скоро ще го направиш. Но първо искам да върна сина си у дома. И колкото и да е странно, това зависи и от бъдещото благополучие на Софи Бринкман.

Ралф си прочисти гърлото, все едно думите, които излизаха от устата му, не бяха негови.

— Не знаех, че хора като нея съществуват. Тя е обречена — продължи Ралф. — От деня, в който те е срещнала, е била обречена. Отново ще станеш голям играч, Хектор Гусман, сега го разбирам. Колкото по-голям ставаш ти, в толкова по-привлекателна плячка се превръща тя. Тя е най-слабото ти звено… Всички знаят какво означава тя за теб. Ще я преследват, отвличат, ще я използват, за да те притискат.

Откритото море пред тях, чайките високо в небето, които сякаш ги следваха.

— Какво мислиш да правиш с нея? — попита Ралф.

— Нова самоличност… Нов живот — промълви Хектор.

— Открих сина ти, майка му, които си крил толкова години — продължи Ралф. — Открих и други… Който реши, ще открие и Софи Бринкман.

Ралф се изправи.

— Стига толкова за Бринкман, стига толкова по този въпрос. Тук сме по друга работа. Трябва да обмислиш какво искаш и какво ти е нужно, за да ми помогнеш да си върна сина. Ще започнем оттам.

Ралф си отиде.

Хектор се загледа подире му. Нима Ралф Ханке беше станал човечен? Беше длъжен да провери.

— С нас има още една жена, докарахме я с хеликоптера — подвикна Хектор и Ралф спря.

— Е?

— Може би трябва да я хвърлим зад борда.

Ралф изгледа Хектор.

— Тук не правим такива неща.

Той се прибра в яхтата. Хектор се опитваше да разбере.

47

(Стокхолм)

Еди се заши сам.

Седеше скрит до подпората на моста Лилйехолм долу край „Хорнстулс Странд“. Шиеше разкъсаната плът там, където зашитите рани се бяха разтворили. Нагълта още болкоуспокоителни, изправи се, целият свят се люшна; силите му свършваха. Закрачи несигурно. Криеше се от всичко и всички. Оглеждаше се за полицейски коли. Подозираше, че го издирват.

По-нагоре, на „Хорнсбрюксгатан“, се намираше голямата сграда от червени тухли, където се помещаваше библиотеката.

Той намери свободен компютър, отвори имейла си. Каролине му беше писала… няколко пъти.

Еди прочете писмата от първото до последното. Започна да му се изяснява. В един момент Каролине е оставила всички други занимания в опит да се свърже с него. Изпратила е пожарна и бърза помощ в апартамента му, спасила му е живота. Разбрала е за процеса срещу Хектор Гусман.

Еди продължи да чете.

Освобождаването на Гусман, отвличането на Софи, качването на Каролине на ферибота за Хелзинки.

И повече нищо.

Еди потърси разписанието на фериботите до Финландия. Ако хванеше самолет, щеше да я изпревари.

Еди взе болкоуспокоителни, изправи се. Тръгна към гишето с възможно най-стабилна походка.

Дългокосата библиотекарка се поколеба, когато той я помоли да използва телефона й. Стори му се, че никой никога не е отправял подобна молба към нея. Камо ли пък мъж с раздрано лице. Това сякаш разклати съществуването й. Като избягваше да го поглежда, тя поклати глава и продължи да сканира книгите от купчината до нея.

Но Еди трябваше да се обади…

Взе една книга от купчината. Обложката беше тъмна. Снимката на автора на задната корица беше мрачна.

Той реши да рискува.

— Никой не умее да ме накара да се чувствам по-самотен от този тип.

Еди показа книгата.

Библиотекарката най-после го погледна, поотпусна се леко.

— Вярно е, но по хубав начин, не мислите ли?

Еди кимна.

— Да, по хубав начин.

Тя погледна книгата в ръката му, след това за момент и лицето му.

— Ами онези писма от затвора? — На лицето й се изписа вълнение.

— Да, невероятни — съгласи се Еди и остави книгата.

Тя се усмихна леко, раните по лицето на Еди вече не играеха такава роля. Жената се наведе под тезгяха, извади мобилния си телефон от дамската чанта.

Бинго…

— Заповядайте — прошепна му.

Той се усмихна признателно, отдалечи се на няколко метра, поръча такси, което да го чака пред библиотеката. След това набра номера на полицията. Долепи телефона до ухото си.

Отговори му телефонистка от централата.

— Екипа, който се занимава с бягството от стокхолмския съд, ако обичате — помоли Еди.

Няколко сигнала. Обади се разследващ полицай, Еди не знаеше кой.

— Хектор Гусман се намира на ферибот към Хелзинки — съобщи Еди и затвори.

Библиотекарката грейна в усмивка като сбръчкано слънце и вдигна палец, когато той й върна телефона.

Еди излезе на улицата. Таксито пристигна. Болката го прониза, докато се наместваше на задната седалка.

Каза на шофьора името на своята улица, само че четири номера по-напред.

След петнайсет минути таксито стигна квартала му, подмина неговия вход. Еди се опита да види дали нещо е различно. Дали Томи не е изпратил някого на пост.

Беше направил точно това. Паркирано волво, едно ченге четеше вестник зад волана.

— Продължете още малко напред, завийте надясно ей там — помоли Еди.

Шофьорът зави. Таксито спря зад сградата. Еди плати с откраднатите пари.

Мирис на люляк и дива череша, вкус на кръв в устата, висока температура, която изгаряше тялото му, докато Еди вървеше към прозореца на мазето, което се намираше до пералнята. Той изрита стъклото, разчисти парчетата с обувка. Но не успя да махне всички. Докато се опитваше да се вмъкне вътре, си разряза рамото, скъса си ризата, още кръв… Закатери се по стълбите. Силите му бяха на привършване. Парче шперплат, заковано върху остатъците от вратата, ограничителна лента. Той ги махна, влезе, закуца по коридора. Техническите лица от полицията си бяха свършили работата в хола. Останките на Мани ги нямаше…

Еди отиде в спалнята.

Паспортът в кутията за обувки на най-горната лавица в гардероба… Нова риза, нови джинси. Събличането беше трудно, обличането още по-трудно. Той извади храна от хладилника, намери сок в кутия и тиксо в най-горното чекмедже. Залепи колкото можа спукания гипс на ръката си… Отиде в антрето. В якето, което висеше на закачалката, беше оставил портфейла си. Тук трябваше да спре. Капките сила, които държаха Еди през последния час, пресъхнаха. Слаб, физически и психически, на границата на колапса. Не му оставаше нищо, на което да се облегне. Свлече се на пода, краката му се подвиха под него. Светът се въртеше. Той повърна. Искаше просто да легне, да затвори очи… да умре.

Само че не можеше да умре, още не.

Няколко глътки сок. Още хапчета. Напъна се и се изправи на крака. Стисна якето под мишница и излезе от апартамента. Слезе в избата, издърпа табуретка под счупения прозорец. Еди успя да се измъкне навън. Счупената ръка го измъчваше.

Пред него — рядка брезова горичка с трийсетина дървета. Няколко несигурни крачки дотам. Еди се наметна с якето и седна на земята. Дъвчеше болкоуспокоителни без ни най-малък ефект. Започваше да се здрачава. Фериботът трябваше да пристигне в десет часа утре сутрин. Самолетът на Еди излиташе в шест и половина. Имаше време да поспи четири-пет часа. Красивите черно-бели брези, които растяха в кръг около него, му шепнеха, че ще го пазят, докато спи. Малките листенца, изпълнени с хлорофил, оцветяваха всичко. Излезе слаб ветрец, листата се размърдаха, зашумоляха приятно. Говореха му. Всичко беше красиво, осъзна Еди. Всичко. Не съществуваше нищо, което да не е. Това щеше да му липсва, когато умреше.

Очите му се затвориха. Дори не беше съзнавал колко е изтощен.

Всичко стана черно.

Две неща. Еди и Софи…

Първо Еди.

Томи беше събрал работна група. Целта беше да спасят колегата Еди Буман, преследван от мръсниците, които го бяха измъчвали и се бяха опитали да го убият. Групата кимаше, докато Томи ръсеше лъжите.

— Защо е избягал? Нали го пазехме? — въздъхна Ленартсон.

Томи беше поставил Ленартсон за шеф на групата. Така нямаше да свършат никаква работа.

— Не знам, Ленартсон. Може би изнудване?

— Боже — прошепна идиотът Ленартсон.

Колегите около масата цъкаха с език.

— Важното сега е да спасим Еди — започна Томи, но Ленартсон го прекъсна, застана отпред; косата му беше рядка и разрошена.

— Наш колега е в беда — заговори той високопарно. Изнесе вълнуваща реч пред колегите си. Беше полицейски вариант на I have a dream…

Томи излезе от стаята. А сега Софи Бринкман…

Два етажа надолу по ехтящото стълбище. Друг коридор. Бързи стъпки. Отвори четвъртата врата отдясно.

Конферентната зала беше по скандинавски безцветна. Нямаше кафе, само корав сладкиш. Шерщин, съдията, съдебните заседатели, адвокатът на Хектор — Нилс Нилсон, присъствалите на делото, всички седяха около овалната маса и слушаха ръководителя на групата по издирването на Гусман. Томи намери свободен стол, седна и взе да си гризе ноктите. Погледна барикадите на картата на Стокхолм. Местоположението им му разкри две неща. Че Хектор Гусман вече е избягал, напуснал града, че няма да го хванат. Също и че Софи Бринкман е жива… По всяка вероятност. Друго не го интересуваше.

Той изплю нещо, което беше отхапал, стана и излезе от стаята. Шерщин го последва, взе си чантата и с бързи стъпки настигна Томи в коридора.

— Да се разберем — прошепна тя, като дойде при него. — Една и съща история от теб и от мен… Непрекъснато ми задават въпроси. И ти ще поемеш удара, както обеща. Какво да им кажа?

Той спря, изгледа я от глава до пети. Беше напрегната, личеше си.

— Че всичко се прецака, това ще им кажеш.

Той пак тръгна. Тя не го оставяше.

— Това всички го знаят. Нещо по-смислено, ако обичаш.

Томи пак спря.

— Всичко се прецака и Хектор Гусман изчезна.

Тръгна.

— Томи! — изсъска тя.

Но той не й обърна внимание, продължи напред.

Изведнъж тя пак се озова до него, стисна го за лакътя. Той се завъртя леко. Очите й — черни като въглени; тя фучеше и съскаше.

— Никога не ми обръщай гръб. Никога не ме зарязвай, докато ти говоря. Чу ли ме?

Тя се наведе към него въпреки ниския си ръст, като някакъв шибан териер. Прииска му се да я убие. Да я хване за косата, да я събори и да й удря главата в каменния под, докато се пръсне.

Той си избърса устата с длан.

— Извинявай, Шерщин — процеди. — Ще ти напиша нещо. Ще го получиш по мейла до час.

Тя се вторачи в него. Той не отклони очи. Мръсна тлъста вещица.

— Става ли? — попита той спокойно, скри омразата си.

Тя се усмихна особено. Все едно е чула шега, която не е схванала. След това Шерщин Андершон се обърна кръгом и си отиде.

48

(Балтийско море)

Софи набра номера на сателитния телефон.

Хектор беше разпитал Каролине Берйер. Тя разказа историята си — за Еди Буман, за Томи Янсон. За пътуването на Еди до Прага, където трябвало да ги убие. Как ги видял… Как научил къде живеят…

Хектор се обърна към Софи, видя изражението й и разбра веднага. Обади му се, това му казваше. Обади се на Алберт. Лешек намери телефон…

Нямаше сигнал. Мобилният на Алберт беше изключен. Софи набра номера на Майлс. Нищо.

Сърцето й биеше лудешки. Номерът на Михаил. Пръстите не я слушаха, обърка цифрите, започна отначало.

Сигнал свободно…

Михаил отговори с изръмжаване.

— Софи е — започна тя, но не стигна по-далеч.

— Томи Янсон простреля Майлс и Сана в парка „Петрин“, и двамата са в болница. С Алберт сме там, той е добре.

— Майлс и Сана? — промълви тя.

— Зле…

— Томи?

— Избяга… изчезна.

— Трябва да се махнете оттам.

— Не можем да ги оставим.

Тя въздъхна.

— Пак ще ти се обадя, Михаил. — Затвори.

Софи се обърна към Лешек:

— Помогни ми да намеря компютър.

Лешек излезе от каютата. Тя стисна юмруци с всичка сила.

Томи Янсон…

След няколко минути Лешек се върна с лаптоп. Софи влезе в системата, отвори материалите за Томи Янсон, които бяха събрали в Прага. Убийствата, кражбите… В момента това беше единственото й оръжие.

Софи влезе в облака, качи всички материали и ги изпрати на началника и колегите на Томи Янсон, на главния прокурор, на прокурор Шерщин Андершон, на най-големите шведски вестници. На всички, които биха могли да дръпнат аварийната спирачка.

— Алберт? — Гласът на Хектор, предпазлива интонация.

Тя вдигна очи; той стоеше пред нея, на почтително разстояние, по някаква причина се боеше да я доближи.

— Не е пострадал, поне засега — отговори тя глухо.

— Какво ще правиш?

— Какво мога да направя? — изпъшка тя.

Той не отговори.

— Михаил с него ли е?

Софи кимна.

— Михаил е добър, знае какво да прави — успокои я Хектор.

— Има още двама, приятели, простреляни… Не можем да ги оставим там. Трябва да ги изведем. Михаил не може да се справи сам.

Хектор мълчеше.

— Нуждая се от помощта ти, Хектор.

Той я гледаше от разстояние.

— Никога не бих те наранил — продума той. — По никакъв начин.

Тя искаше да му повярва.

— Затворнички ли сме тук? Ние с Каролине?

Той кимна.

— Къде ни водите?

— В Колумбия.

— При Игнасио?

Той пак кимна.

— Помогни ми, Хектор — примоли се тя.

— Нямам ресурси за такова нещо — поклати глава той.

— Ралф има. Помоли го, когато се договаряте. Знам, че това сте намислили… Погрижи се Алберт и Михаил да напуснат Прага. На самолета да има оборудване и лекар, който да се грижи за двама простреляни, мъж и жена…

Той я изгледа.

— Не тук си искала да се озовеш — подхвърли той.

Тя не искаше да сменят темата.

— Не, не исках — отговори все пак.

— Ти ли ме насади в Маями?

— Да.

— Какъв беше планът?

Тя погледна Хектор. Беше спокоен и сдържан. За разлика от нея.

— Ти и Томи Янсон — започна тя. — Ти трябваше да влезеш в затвора. Той да изчезне… Такъв беше планът. Тогава ние двамата с Алберт щяхме да можем да си продължим живота.

— Съжалявам — каза той.

— Тогава ми помогни.

— Върни ми Лотар, Софи. Не искам да се пазаря с теб. Но си искам сина и това може да стане само сега.

— В момента, в който Алберт и останалите излетят и бъдат в безопасност във въздуха, ще ти кажа къде се намира Лотар — обеща тя. — Ще можете да го вземете оттам и всички да се съберем.

49

(Стокхолм)

Полицейски доклади и рапорти. Томи четеше, Ленартсон стоеше до него и предаваше информацията устно.

— И Икономическа, и разузнавателните преровиха цялата система. Проследиха кредитната карта на Еди до купуването на самолетен билет за Хелзинки.

Томи четеше.

— А после?

— За съжаление, нищо. Нашите момчета не откриха друго. Не могат да проследяват транзакции в чужбина толкова бързо. Ще трябва да почакаме няколко дни…

Вратата се отвори, показа се мъж с гола глава.

— Томи, в отдела се получи някакъв суперстранен мейл… Трябва да го видиш незабавно. Препратих ти го.

Вратата се затръшна след него.

Томи отвори имейла на компютъра. Ленартсон стоеше зад гърба му, и двамата го прочетоха. Томи познаваше съдържанието му твърде добре. Пишеше например, че е убиец, че е отнел живота на сума ти колеги, че е крал огромни суми.

— Ама че тъпотии — изсмя се Томи и се изправи.

Ленартсон се помъчи също да се засмее, но не се получи.

— Мамка му, какви тъпотии — повтори Томи и се опита да изсумти. И това не се получи.

— Какво ли не измислят — заяви Ленартсон, все едно имейлите с подобно съдържание са ежедневие.

— Да, всякакви глупаци има — въздъхна тежко Томи.

— Да — прошепна Ленартсон и поклати глава.

Секунда мълчание.

— Трябва да вървя — каза Томи.

— Да, добре! — възкликна Ленартсон с облекчение.

Томи завъртя ключа на колата, натисна газта в момента, в който двигателят запали, както се правеше едно време. Той караше напрегнато по натоварените улици, телефонът звънеше непрекъснато; накрая го метна през прозореца. Движението ставаше все по-бавно и трудно, той включи синята лампа и сирената. Проправи си път през града. С пълна газ към къщи.

Нагоре по чамовото стълбище към спалнята. Преоблече се — панталони, риза, сако. На най-горния рафт в гардероба беше оставен приготвеният сак, сакът за бягство. Извади го. Хвърли го на леглото, издърпа ципа докрай. Всичко си беше на мястото. Парите в брой, дрехите за няколко дни. Паспортът с албанското име. Томи го беше уредил благодарение на един собственик на нощен клуб и сводник, който държеше публичен дом при Синкенсдам. Снимката донякъде приличаше на Томи. Мъж с очила и без мустаци. Очилата чакаха в чантата. Мустаците подряза в банята с ножичка за нокти и после обръсна останалото. Кожата отдолу беше по-бледа.

Той се вгледа в отражението си в огледалото. Не се беше виждал без мустаци от гимназията насам… А сега бяха изчезнали; като всичко останало.

Изтича до бюрото долу до стълбището, грабна семейната снимка, напъха я в сака, отнесе го до колата и го хвърли на задната седалка.

Слезе в избата. Надникна в кабинета си. Беше възнамерявал да нареже всички материали от папките с шредера… Папките бяха дебели… Нямаше никакъв начин да успее навреме. Те сигурно вече идваха насам… Всички проклетници.

Дълбока въздишка. Обратно нагоре по стълбите, после в гаража. Двете двайсетлитрови туби бензин тежаха. Той ги внесе в къщата. Остави едната в кухнята, другата свали в мазето. Томи напои кабинета си; бензинът се разплиска.

Той запази няколко литра, които изля постепенно, докато вървеше заднешком нагоре по стълбите. Там опразни втората туба и повтори упражнението — запази няколко литра, които изля на струйка по пътя към антрето и по каменната алея до портата.

Там Томи спря. Ухаеше на клематис, рози и бензин… някъде наблизо лаеше куче, по-надалеч бръмчеше косачка.

Кибритената клечка изсъска. Полетя бавно към бензина в краката му.

Пуф.

Син пламък плъзна към къщата, в антрето. Първият трясък откъм кухнята, когато събрания бензин избухна. Няколко секунди след това кабинетът му в мазето беше унищожен, малките прозорчета се пръснаха и избълваха пламъци навън. Топлината им лъхна лицето на Томи.

Миналото му се яви. Моника и момичетата стояха вътре, сред пламъците в кухнята. Приготвяха вечеря, а косите им горяха. Изобщо не забелязваха… А после изчезнаха.

Пожарът се разрастваше бързо. Цялата къща гореше. Като клада. Той не можеше да откъсне очи.

Сега трябваше да чувства триумф. Трябваше да е приключил започнатото, Софи Бринкман и Майлс Ингмаршон трябваше да са мъртви. Томи щеше да замете следите, да продължи като ченге още малко и да се подготви за новия си живот. Да се премести в Испания…

Вместо това сега му се налагаше да бяга с подвита опашка.

Яростта потече през тялото му, от темето надолу към корема, там спря, плисна се, тежка и неприятна. Чувството, че е загубил, че се е провалил, че е прецакал всичко… И неуважителното и нахално отношение на другите спрямо него. Все едно не съществуваше, все едно не играеше никаква роля… Ниският му ранг.

Нисък ранг?

От това го заболя. Повтори си думите наум.

Нисък ранг…

Най-големият му ужас. Нисък ранг… Да се намира ниско долу в йерархията — срещу това се беше борил толкова упорито цял живот.

Къщата. Пращенето на буйните пламъци, стъклата, които се пръскаха, пластмасата, която съскаше, дървото, което се цепеше.

Той щеше да възстанови равновесието… Томи погледна часовника… Преди да напусне страната. Касандра, курвата, щеше да научи кой е шефът. Оттам той щеше да оправи всичко.

Томи се качи в колата и си отиде, обърна гръб на всичко, което е бил. Насочи се към нейния апартамент. Скърцаше със зъби. Колкото повече приближаваше, толкова по-ясно ставаше. Не беше тя… Не при Касандра щеше да върне мястото си в йерархията…

Томи зави рязко, обърна, пое в обратна посока, към северните предградия, към Енебюберг.

50

(Балтийско море)

Хектор вървеше по коридор към носа. Всичко беше меко, тихо и луксозно. Той се мъчеше да се държи на разстояние, да не позволи нищо да му повлияе. Любовта към Софи, радостта, че е жива, срещу омразата към Ралф Ханке, от когото той беше толкова зависим в този момент. И предателството на Арон… Не биваше да допуска нищо от това близо до себе си. Тъй като ако и за миг дадеше воля на емоциите, всичко щеше да отиде по дяволите.

Ралф седеше зад бюрото; погледна над очилата си за четене, когато Хектор влезе и седна на едно кресло.

— Нека си подготвим плановете за дон Игнасио — предложи Хектор.

Ралф се облегна назад в офис стола си.

— Слушам те.

— Не, първо ти. Какво искаш?

— Кристиан, жив и здрав.

— Само това?

— Само това.

— Защо ли не ти вярвам? — усъмни се Хектор.

— Знаем, че в момента Игнасио е там. Ако искаме да постигнем нещо, трябва да действаме незабавно — прекъсна го Ралф.

— Пазят го, в ръцете му са и полицията, и армията.

Ралф поклати глава.

— Вече не, не по същия начин. През последната година нещата се промениха. Планирам от дълго време, говорих с хора от района, купих най-важните. Той не го знае, но всъщност е пазен сравнително добре, нищо повече. Ако действаме незабавно и правилно, ще го премахнем, без да използваме твърде големи ресурси… Тъй че… какво ти трябва, Хектор Гусман?

— Искам да пратиш самолет до Прага, веднага. На борда да има лекар и болнично оборудване за двама простреляни. Общо ще бъдат четирима души. След това междинно кацане недалеч, ще вземат още един пътник и продължават към Колумбия, откъдето ние ги поемаме.

— Може да се уреди — каза Ралф, без да задава въпроси. — Друго?

— Искам цялата организация на дон Игнасио. Цялата му мрежа. Всичко. Искам си и онова, което ти ми открадна. Искам и част от твоите сделки да се свържат с мен. Гледай на това като на наказателна лихва.

— Изпълнимо — склони германецът.

Хектор изгледа Ралф.

— Защо не се пазариш? — усъмни се той.

— Пазаря се — заяви Ралф.

Хектор поклати глава:

— Не е вярно.

Дълго мълчание.

— Ще получиш каквото поиска — проговори накрая Ралф. — Но това ще означава, че сме квит… Зачеркваме всичко. Нулираме историята. Станалото станало. Няма да търсиш отмъщение срещу мен или сина ми. Това е уговорката.

Хектор до последно беше кроил планове как ще убие Ралф Ханке. Ще намери сгоден момент, ще го застреля в главата, ще се изпикае върху трупа, ще го зарови…

— Хектор?

Той се пробуди от размислите.

— Трябва да знам, че ще удържиш на думата си — продължи Ралф. — Иначе в Колумбия всичко ще отиде по дяволите и всички до един ще умрем…

Хектор се вгледа в мъжа срещу себе си.

— Какво не разбирам?

За момент Ралф се загледа в празното пространство.

— Рак — каза той безизразно. — На костите. Остават ми няколко месеца.

Хектор се вторачи в очите на Ралф, сякаш за да надзърне в душата му.

Ралф издърпа едно чекмедже на бюрото, извади наръч листове.

— Виждам, че се съмняваш в думите ми. Но всичко е тук — рече той. — Рентгенови снимки, биопсия… всичко. Може да се обадиш на лекарите ми, те ще потвърдят.

Хектор поглади брадичката си.

— Хубаво — продума несъзнателно.

Хубаво, че Ралф Ханке ще умре бавно и мъчително? Или хубаво, че Хектор най-после разбра защо Ралф Ханке действа по този начин? Може би нещо средно между двете.

— Нека хората ти бъдат готови да напуснат яхтата утре сутрин — нареди Ралф. — Ще идем до летището на Хелзинки с хеликоптера. Там ни чакат два мои самолета. Летим до Перейра в Колумбия, нанасяме удара, разделяме се по живо по здраво.

Хектор се изправи.

— Какво казват лекарите? — попита.

— Моля?

— Колко време ти дават?

Ралф отклони очи от тези на Хектор, сложи длани на бюрото.

— Не могат да кажат с точност…

— Но?

Ралф вдигна поглед.

— Шест до осем месеца.

— Окей — кимна Хектор. — И от мен ще получиш осем месеца… Ако след тях си още жив, ще те намеря и ще те убия.

Хектор излезе от стаята.

51

(Балтийско море)

Лешек се беше обадил.

— Отивайте в Колумбия, ние ще стигнем по друг начин.

— Къде сте? — подпита го Арон, но Лешек затвори.

Арон обиден, наранен, предаден, изоставен… измамен.

— Къде са? — попита Леви.

— Нямам представа.

— Как са се махнали оттук?

— Нямам представа.

— Какво ще правим?

— Ще се подготвим за битка — заяви Арон.

Леви стана, отиде в банята, върна се с ножица и самобръсначка. Арон седеше до малката, закрепена към стената масичка и гледаше в огледалото. Леви застана зад него. Беше нощ, през люка Балтийско море изглеждаше тъмно и дълбоко. Леви се зае бавно да реже косата на Арон. Кичурите падаха на пода. Това беше ритуал, който бяха извършвали безброй пъти преди битка. По този начин излизаха от себе си. Плавните движения на Леви успокоиха Арон. Бяха меки и нежни, станаха приятни, когато Леви започна да го бръсне. Бавно и внимателно. Държеше Арон за врата с голямата си топла ръка. Когато приключи, го хвана изотзад, наведе се към главата му. Беше прегръдка. Близост, топлота и нещо, което просто направиха, тук и сега. Нещо, което никога не получаваха от никого другиго. Но тук, пред лицето на смъртта, можеха да оставят всичко, поне за малко. Да срещнат другата страна на живота, нежната, уязвимата, крехката…

52

(Хелзинки/Лондон/Вале дел Каука)

Полетът до финландската столица беше същински кошмар за Еди. От хапчетата нямаше ефект, състоянието му плавно се влошаваше.

Някак трябваше да мине през летището, митницата и изхода. С малки крачки, за да не се олюлява. Хората го отбягваха. Намерението му беше да хване такси до пристанището и да чака ферибота, да чака Каролине… В най-добрия случай да повика полицията още там.

Силите му изтичаха. Еди спря, облегна се на една колона. Часовникът на китката му показваше, че разполага с по-малко от половин час.

Закован за пода диван на безлюден изход на летището му предложи временна почивка. Еди не смееше да легне, за да не заспи. Но поне можеше да поседне, леко приведен напред, да си възстанови силите.

Плосък асфалтиран свят зад панорамния прозорец. Пътнически самолети излитаха от пистите. По-нататък — няколко частни, спрели пред по-малък терминал. Два еднакви, една и съща маркировка на опашката, отворени врати, поставени стълби. Няколко души влизаха и излизаха, натоварени с багаж.

Еди гледаше. Събираше енергия да се изправи и да тръгне… Искаше да легне, само за малко…

Един хеликоптер кацна при частния терминал. Слязоха четирима души — двама мъже и две жени. Хеликоптерът излетя веднага и изчезна.

Еди насочи поглед натам. Едната от жените… начинът, по който ходеше, по който се движеше. Неин собствен ритъм, неин собствен стил. Беше го забелязал, когато я следваше през „Нормалмсторг“, по „Библиотексгатан“ и в метрото… Софи Бринкман.

Еди се добра до прозореца, облегна се с две ръце на стъклото. Другата жена. Руса, малко по-ниска от Софи, облечена като… Каролине. И единият от мъжете, по-високият… дали не беше Хектор Гусман…

Еди се мъчеше да се съсредоточи, да види всички подробности… Групичката се скри в терминала.

Не, не беше възможно да са тук. Би трябвало още да са на ферибота в открито море.

Пак го обхвана колебание. Беше болен, умираше… Разбира се, имаше халюцинации.

Какво го прихвана?

Еди наведе глава, стисна очи. Виеше му се свят. Не чуваше добре, усещането за допир беше грубо и болезнено, трепереше от студ, миризмите му се струваха странни. Отровен вкус в устата. Целият надупчен като швейцарско сирене, инфектирани рани по цялото тяло, възпалението го изгаряше… температурата достигна пика си. И насред всичко това — тежки, лепкави, неясни мисли, които му се изплъзваха и рядко му даваха някаква насока… А сега на всичкото отгоре видя и Каролине Берйер… Явно бълнуваше.

Еди отвори очи. Погледна към терминала. Групичката отново излезе навън. Чакаха ги двама мъже, качиха ги на единия от самолетите. Мъжете изглеждаха извънредно предпазливи. Вдигнаха стълбичката, вратата се затвори.

Еди не можеше да остави нещата така.

Отне му петнайсет минути да излезе от летището. Още десет минути, за да стигне с таксито до терминала за частните самолети, тъй като пътят обикаляше в полукръг покрай летището.

Когато Еди най-сетне се добра дотам, машините вече набираха скорост. Еднаква маркировка на опашките — „Ханке ООД“. Бяха в далечния край на пистата и двигателите бръмчаха.

Жената с шала на гишето. Еди отиде при нея. И тя като всички останали се усмихна притеснено, като забеляза болнавия му вид, нараненото лице.

— За къде летят тези самолети?

Тя отвори книжата си.

— За Колумбия… — Тя прочете подробностите. — Перейра… — каза го на срички. — А летището се казва… — взря се в страницата, — Матекана… Може би не го произнасям правилно.

— Може би. Имате ли имената на пасажерите? — Той й показа документите си от шведската полиция.

Тя поклати глава.

— Нямам право да ги съобщя, само дестинацията… съжалявам.

— На мен можете — той пак размаха картата си.

Тя поклати глава.

— Не мога. — Тя стисна устни, все едно всеки миг я очакват мъчения.

Еди влезе в интернет през телефона си. Намери статия от Каролине Берйер. Най-долу имаше нейна снимка. Той я увеличи с палец и показалец. Поразмаза се.

— Тази жена качи ли се на борда?

— Не зная.

— Знаете. Качи ли се на борда? Помогнете ми, жената е в опасност…

Тя изпадна в дилема.

— Жена с подобен вид може да се е качила на борда — каза уклончиво. Явно остана доволна от отговора си.

Час по-късно Еди беше запазил и платил самолетен билет за двайсет и четири часов полет от Хелзинки до Перейра в Колумбия през Лондон и Богота. Пет часа след това седеше в икономичната класа на еърбъса и чакаше всички да се качат на самолета за Лондон. Седеше до пътеката, трепереше от студ, а покрай него продължаваха да се точат още и още хора.

Четирима мъже в редица. Двама добре сложени с бръснати глави, двама южноамериканци, дойдоха заедно, бяха в група. Еди като че ли познаваше мъжа най-отпред. Погледите им се срещнаха; онзи му кимна, все едно той също е бил в ада и знае какво е. Еди беше виждал този поглед у някои войници в Афганистан. Кимна в отговор. Чак след като отминаха, се сети чие е това лице. Приличаше на дясната ръка на Хектор Гусман, Арон Гайслер. Беше виждал стара и неясна негова снимка в материалите по разследването на убийствата в „Трастен“. Не беше случайност, че и двамата летяха за Богота. Еди беше на прав път… Само че Арон го беше видял. Еди не биваше да се показва повече.

Купи си нови дрехи от „Хийтроу“ — чифт тъмносини спортни панталони с няколко джоба, нова тъмносиня риза, която продавачът му помогна да среже с ножица, та да може да вмъкне гипсираната си ръка. Също и тъмна шапка с логото на някаква снобарска фирма на козирката. Ама че глупаво. Не му беше приятно да я носи. Еди взе болкоуспокояващи, пи антибиотик и смени билета си с такъв за бизнес класа, което му струваше безбожна сума. Смени и вътрешния полет от Богота до Перейра и се приготви за следващото излитане след половин час. Всичко това с цел да не среща повече Арон Гайслер.

Еди се кри в тоалетната до последното повикване на пътниците, след което се качи на самолета А340 последен от всички и зави наляво. Нямаше следа от Арон. Намери мястото си, предаде се пред болката и потъна в черен сън без сънища през цялото пътуване до Южна Америка.

53

(В небето/Стокхолм)

В частния самолет имаше четиринайсет места. Майлс и Сана лежаха на кушетки най-отпред, най-близо до пилотите. За тях се грижеха лекар и медицинска сестра.

Алберт заспа веднага, събуди се, когато кацнаха на „Брома“ край Стокхолм. Погледна през малкия прозорец.

У дома… Стокхолм, Швеция… Но само за малко.

Вратата се отвори, Лотар и Йенс се качиха. Спряха до Майлс и Сана, които бяха упоени, Йенс размени няколко думи с лекаря. След това продължиха назад. Михаил се беше изправил, поздрави ги с ръкостискане. Йенс си проправи път покрай Михаил, наведе се и прегърна Алберт.

Изведнъж Лотар се озова пред него.

— Здравей, Лотар — продума Алберт.

— Здравей, Алберт — кимна Лотар.

Никога не се бяха виждали, но преди половин година живееха близо един до друг като затворници на Ралф Ханке в Мюнхен, разделяше ги само една стена и разговаряха през вентилационната шахта.

Лотар седна срещу него.

Спогледаха се. Самолетът потегли.

— През цялото време знаех, че си ти — проговори Лотар.

— Какво?

— Ти направи всичко, за да ме спасиш… да ни спасиш.

— Не бях само аз — поправи го Алберт. — Михаил… Майлс и Сана… мама. Аз не съм направил нищо особено.

Алберт облегна глава на дланта си, загледа се в празното пространство. Насилена усмивка. Плачът напираше, но щеше да е странно да заплаче пред Лотар. Алберт успя да сдържи сълзите. Лотар също; не знаеше какво да прави.

Йенс и Михаил седнаха до тях. Самолетът набираше скорост, засили се по пистата, отдели се от земята и се насочи право нагоре, в небето, направи завой.

— Окей — започна Йенс. — Не знаем къде отиваме, не знаем какво става… но важното е, че сме заедно, всички. — Той се усмихна леко.

Машината се издигаше все по-високо.

Един мъж дойде от кокпита. Висок, с брада, бежови дрехи, застана на пътеката.

— Слушайте — каза на английски с немски акцент. — Връщаме се на юг, там всички слизат. Освен теб. — Мъжът посочи Лотар с дебелия си показалец.

Алберт сведе очи. Доброто настроение беше продължило кратко.

— Не това беше решено — възпротиви се Йенс.

— Сори — каза германецът и се обърна към кокпита.

— Аз отивам с него — извика Йенс.

Мъжът се завъртя.

— Никой няма да ходи с него.

— Отивам с него — повтори Йенс. — Обади се на шефа си и му го кажи.

— Иначе? — ухили се мъжът.

— Иначе двамата с Михаил ще ти видим сметката, също и на приятелчето ти, когато самолетът кацне.

Мъжът изгледа Йенс, после Михаил, скри се в кокпита и затвори вратата.

Алберт искаше да каже нещо, но нямаше какво, затова останаха в потиснато мълчание, всеки сам с безпомощността си.

Но в мрака се появи светлинка, когато по някакъв необясним начин Йенс наложи волята си.

На летището в Мюнхен три часа по-късно изведоха всички без Йенс и Лотар. Стана бързо, нямаше време за губене, едва смогнаха да се сбогуват.

Алберт и Михаил бяха отведени до чакащ автомобил. Преди да потеглят, Алберт видя как качват Майлс и Сана на линейка.

54

(В небето)

Синьо-черно небе навън, зад ледените кристали по малкото прозорче. В самолета се чуваше свистене. Бяха високо в небето, имаха чувство, че са едва ли не на ръба на атмосферата, летяха през разреден въздух, който понякога дори не успяваше да носи самолета. Тогава губеха почва под краката си, пропадаха надолу, отскачаха от невидими вълни, биваха изблъскани от струйните течения, от време на време се килваха. Вътрешностите на Софи бяха в същото състояние.

Пред нея, през няколко седалки, седеше Каролине. Щеше да пострада. Нямаше с какво да се пазари. Журналистка, която по някакъв начин беше научила всичко, в един самолет с Хектор Гусман и Ралф Ханке. Каролине вдигна очи, срещна погледа на Софи. Усмихна ли се? Да, леко… Дружелюбна усмивка, може би леко изкуствена. Но все пак в нея се долавяше топлота.

Софи затвори очи. Отказа се да контролира каквото и да било, дори не си направи труда да се уплаши, когато самолетът пак попадна в турбуленция.

Кожената седалка срещу нея изпука. Тя отвори очи, Хектор беше седнал срещу нея.

— Току-що получих информация, че са взели Лотар; Алберт и останалите са на път към Колумбия. Благодаря ти, Софи.

— И аз ти благодаря.

Той погледна към мрака навън. Личеше, че иска да каже нещо. Но се отказа. Постояха заедно в мълчание.

55

(Стокхолм)

Чакълът хрущеше под гумите. Томи спря плавно колата пред тухлената къща на Шерщин Андершон.

Вътре още светеше. Погледна през бинокъла. Видя хомосексуалния й съпруг, Якоб, в кухнята. Носеше шарена престилка, бършеше плота и разтребваше.

Томи се остави на подтика да го извърши, нищо друго не го интересуваше, не мислеше за последствията. Само тунелно зрение, което не пропускаше нищо друго освен целта — да възстанови равновесието, да поправи нещата… Да си възвърне уважението, да се изкачи в йерархията.

Лампата в кухнята угасна.

След половин час Томи се вмъкна през вратата на избата.

Териерът се разлая, когато Томи се запрокрадва нагоре по стълбите. Той отвори вратата предпазливо, хвана кучето за врата, пъхна го под мишница, дръпна с всичка сила. Псето изквича, нещо изпука. Томи пусна трупа на кухненския под.

Радио на перваза, едва се чуваше. Бяха пуснали Бетовен… или Моцарт… или Бах. Томи не знаеше, но мелодията беше известна. Децата я свиреха на пиано.

Той стоеше неподвижно, ослушваше се. Нищо освен музиката. Томи тръгна към стълбището, но в този момент откъм горния етаж се чуха меки стъпки.

— Баубау!

Беше мъжът, Якоб. Гласът — мил и мек, също като пантофите, които слизаха по стълбите.

Томи отстъпи назад към кухнята. До печката висеше чугунен тиган. Томи внимателно го свали от куката. Беше по-тежък, отколкото очакваше.

— Маминка те вика в леглото. — Якоб говореше на мъртвия териер като на бебе.

Якоб се появи иззад ъгъла, вцепени се, като видя, че стои на половин метър от Томи. В първия момент мозъкът му не направи връзката. Един поглед към Томи, тигана в ръката му, мъртвия Баубау на пода. И тогава направи връзката. Якоб Андершон нададе неистов писък.

— Не — викаше с детински страх в гласа, тънък, умолителен и отчаян.

Направи нестабилна крачка назад. Но тиганът вече падаше. Томи замахна като с тенис ракета. Якоб повърна от страх и в същия момент чугунът се стовари върху черепа му с груб, глух и нискочестотен, но звънлив звук, който продължи и след като Якоб рухна на кухненския под по халат, пижама и карирани пантофи, които паднаха от краката му.

— Якоб? Какво става?

Носовият й заповеден глас откъм горния етаж.

Класическата музика продължаваше по радиото. Томи затананика мелодията и затропа нагоре по стълбите в такт с нея.

— Якоб?!

Томи повиши глас. Тържествена музика…

— Якоб! — Тя вече крещеше, страхът в гласа й беше ясно доловим. Той забърза крачка, ускори и мелодията.

Шерщин Андершон лежеше в едната половина на двойното легло, очилата на носа, завивката до брадичката. Томи пристъпи решително в стаята й, като тананикаше високо. Тя нямаше накъде да бяга. Той отметна завивката и легна върху нея с цялата си тежест. Едната ръка около гърлото й. Тананикаше близо до лицето й, надигна се леко, хвана гащите й под нощницата, разкъса ги.

— Моля те, Томи — примоли се тя със задавен глас.

Томи тананикаше все по-силно, вече без мелодия, само груби звуци в една и съща тоналност. Разкопча си джинсите с една ръка.

Шерщин се помъчи да се отвърне от него, от мириса му, от дъха му. Той чувстваше страха й; вонеше на страх. Това го опияни.

Томи си смъкна ципа.

— Сега — прошепна в ухото й, — сега, госпожо Андершон… ще мълчиш и ще…

Само че нещо не беше както трябва… Томи разбра, че му е мек. Напълно безжизнен. Обля го фонтан от объркване. Всичко спря, просто умря. Не знаеше какво да прави, къде да се дене. Всичко изчезна… Цялата сила… целият гняв, цялото желание да доминира. Действителността го ослепи. Лежеше върху прокурорката… тя беше колежка, далечна позната… Какво, мамка му, правеше тук, в леглото й?

Ръката му още държеше гърлото й, но хватката беше отслабена. Тя сякаш усети колебанието му.

— Томи, наранил ли си Якоб?

— Да — отговори той безизразно.

— Защо?

Томи нямаше отговор.

— Жив ли е?

— Да… мисля.

— А кучето ми?

— Мъртво е — промърмори Томи.

— Защо, Томи? — гласът й потрепери.

Томи беше изтощен, усети как бузите му увисват. Втренчи се в очите й в опит да види някакво отражение. Не откри нищо, стисна гърлото й по-силно.

— Не знам…

Тя изхлипа.

— Можеш просто да станеш и да си отидеш — зауговаря го.

Той не я чу.

— Защо никой не ме слуша? — попита той пресипнало.

— Можеш да си вървиш, Томи — прошепна тя.

— Какво не разбирам, Шерщин? Какво пропускам? — тонът му беше умолителен.

— Искам само да сляза при съпруга си.

Томи не схвана.

— Ама той нали е обратен? За какво ти е да ходиш при него?

— Просто ме остави да отида… моля те, Томи.

Той я притисна силно. Взря се, видя ужаса в очите й. Тя изскимтя. Вцепенена, уплашена, извърна поглед… Томи не пускаше. Тя издиша. Опита се да се отскубне, да се бори. Но беше слаба, той стискаше ръцете й. Лицето на Шерщин взе да посинява, тук-там беше почти черно. Нов опит за съпротива. Инстинктивно. Последни сили. Той пусна ръцете й, надигна се над нея, след това натисна гърлото й с цялата си тежест. Изръмжа тихо, когато вложи цялата си сила, за да отнеме живота й; мразеше това, което правеше; обичаше това, което правеше.

Тя се мъчеше да го удари, безуспешно. Устните й помръдваха… Томи стисна с все сила.

Бързи стъпки на боси крака зад него. За миг зърна Якоб с кухненски нож. Рев — смесица от страх и ярост — от устата на Якоб, когато заби ножа в рамото на Томи.

Томи изпищя от болка, пусна Шерщин. Якоб замахна да го намушка отново, но Томи се претърколи от леглото. Първият удар беше разрязал нещо. Якоб приближаваше, Томи се предпази с ръка. Получи удар в предмишницата, изправи се на крака, побягна превит от стаята, целта беше да слезе в кухнята да вземе нож. После щеше да се върне горе и да убие и двамата, пък каквото ще да става…

Вратата на спалнята се затръшна зад него, изщрака ключалка. Томи спря, обърна се, блъсна вратата. Заключено. Засили се. Оказа се твърде масивна. Не знаеше какво да прави. Чувстваше се глупаво…

Сигурно в момента звъняха в полицията…

Томи се смъкна по стълбите. Педалът Якоб беше закрил трупа на кучето с кухненска кърпа. Томи я издърпа, излезе в мрака, качи се на колата, пъхна кърпата под блузата си и притисна раната на рамото. Не беше сериозна, но кървеше обилно. Също и тази на ръката.

Томи потегли на юг към Нюшьопинг и летище „Скавста“. То беше от онези жалки малки летища с нискотарифни компании, на които никой не обръща внимание.

Той показа фалшивия албански паспорт; след това се спотайваше, докато не се качи на късен полет за Станстед край Лондон.

Седалката беше тясна и от материя, която запарваше. Нощта беше тъмна. Той беше тотално прецакан. Но и преди беше попадал в подобно положение, неведнъж — абсолютно прецакан.

Поднесоха кафето. Той махна на стюардесата, вдигна два пръста.

— Уиски — прошепна.

Донесоха му миниатюрните шишенца. Плати в брой. Излезе по-скъпо от билета за самолета.

При отварянето на всяка една бутилка се чуваше приятно изпукване като от прекършване на суха клонка. Той ги изля едновременно с две ръце в пластмасовата чаша. Цветът беше смесица от златно и кафяво. Golden Brown… Имаше една песен с това заглавие. Той вдигна чашата, течността беше плътна и красива. Устата му се напълни със слюнка… Подуши питието. В съзнанието му изплуваха асоциации. Не можеше да различи някоя отделна… Но всички напираха. Томи отпи. Първата глътка беше като на бебе, жадно за кърма. Втората беше различна. Третата и четвъртата не бяха нищо. Поиска още четири шишенца. Пи бързо.

Опиянението… Мамка му, как му беше липсвало. Топлото, познато опиянение, което капсулираше всичко и озаряваше живота, продължи четири минути. После приключи. Томи напразно се мъчеше да пие с наслада, но не се получи.

Всичко се превърна в едно празно и безжизнено нищо.

56

(Вале дел Каука)

Самолетът кацна в едно пусто поле южно от град Перейра в западна Колумбия. Машината спря рязко, вратата се отвори, малката стълбичка се спусна. Слънце, суша, прах и тежка трептяща горещина посрещнаха Лотар и Йенс при слизането. Полето беше оградено. Прозорците на ниската контролна кула бяха разбити. От цепнатини в асфалта стърчаха туфи трева. Оградата около летището беше полегнала на няколко места.

До един автомобил ги чакаха двама мъже, въоръжени, с тридневни бради, дъвчеха листа кока. Единият носеше слънчеви очила, другият беше сресал старателно дългата си коса. Явно бяха суетни. Йенс и Лотар не ги и погледнаха.

— Само си дръжте езика зад зъбите — беше поздравът на мъжа с очилата.

Потеглиха.

— Мразя това място — въздъхна Лотар, загледан през прозореца.

— И аз — съгласи се Йенс.

— Без приказки отзад — обади се мъжът на предната седалка и насочи пистолета към Йенс. Йенс бутна цевта встрани.

Мъжът беше упорит, пак я насочи към лицето на Йенс, после към Лотар. После пак към Йенс.

— Hände hoch! Горе ръцете!

Приятелчето му зад волана се захили.

Подминаха град Картаго, няколко по-малки села, излязоха в пустошта, мъжете отпред си приказваха, смееха се, смъркаха кокаин, пушеха червени „Марлборо“, отпуснаха се. Мъжът с пистолета взе да си гледа задачите през пръсти, забрави да го насочва назад. Стигнаха до безлюден кръстопът. Колата спря.

Йенс реши да действа бързо. Хвана мъжа за гърлото, добра се до пистолета му, простреля шофьора отстрани на главата. Изстрелът прогърмя в колата, по счупения прозорец лисна кръв. Мъжът със слънчевите очила се съпротивляваше яростно, когато Йенс се опита да насочи пистолета към него; беше въпрос на сила. Йенс се оказа по-силният, успя да извие цевта под брадичката на мъжа, натисна спусъка. Пак се чу гърмеж, слънчевите очила се килнаха на една страна. Куршумът проби тавана на колата. Цигарата в ръката на убития мъж прогори дупка в кожената седалка, а колата бавно се плъзна по пътя.

Йенс се протегна, завъртя волана, дръпна ръчната спирачка.

— Не мърдай — нареди на Лотар.

Действаше бързо. Изкара двата трупа на шосето и ги завлече в канавката.

Седна зад волана, потегли със свистене на гуми.

Лотар седеше мълчалив и шокиран на задната седалка, всичко беше станало толкова бързо. Йенс не продумваше, дори не го поглеждаше, сякаш твърде засрамен от стореното.

— Щяха да те използват за шантаж, пак… Не можех да го позволя… Нямах друг избор — промърмори след малко.

— Къде отиваме? — попита Лотар.

— Към имението на Игнасио. Трябва да се крием, но да сме наблизо, да видим какво става… Първо обаче трябва да си набавим провизии; вода и нещо за ядене… Помогни ми, провери колко куршума са останали в оръжията.

Йенс подаде на Лотар двата пистолета. Лотар извади пълнителя на единия.

— После? — продължи с въпросите.

Йенс го погледна в огледалото за обратно виждане.

— Не знам, Лотар.

Еди се беше спотайвал в Богота. Качи се на вътрешния полет за Перейра с час закъснение.

Когато излезе от терминала, късметът се оказа на негова страна. Арон Гайслер и тримата мъже бяха чакали кола под наем, която така и не дойде. Видя ги как стоят пред гишето. Накрая им докараха един додж „Джърни“. Мъжете се качиха и изчезнаха от поглед.

Еди забърза към същата фирма. Мъжът показа два пръста — тоест два часа чакане. Еди се загледа след доджа, който се отдалечаваше от летището. Недалеч имаше паркинг. Той тръгна натам, откри незаключен сребрист буик от осемдесетте. Свали сенника и ключовете паднаха в скута му. Еди запали двигателя, радиото се включи от само себе си. Местна станция, говорителят бърбореше бързо. Еди потегли, излезе от летището, даде газ до дупка. За разлика от Еди обаче, буикът явно не бързаше за никъде; отне му сума ти време да набере скорост. Магистрала с две отбивки. Изток или запад? Еди нямаше представа. Огледа се, помъчи се да види доджа, с който бяха тръгнали мъжете. Милион коли и в двете посоки. Безнадеждно. Той се замисли. По-сериозно движение на изток; задръстване. Затова пое на запад. Така поне имаше някакъв шанс да настигне доджа. Стига той да беше тук, разбира се.

Еди излезе на магистралата. Автомобилът някак стигна до сто километра в час, след това с върховни усилия го докара до сто и трийсет. Но повече отказа. В купето миришеше на бензин и газ, Еди отвори прозореца. Лъхна го топъл, тежък, летен колумбийски въздух. Той смени лентите. Говорителят продължаваше да бърбори по радиото. Еди не схващаше и дума.

Най-сетне го видя. Чистият син додж. Движеше се със съобразена скорост по-напред в дясната лента… Еди се поуспокои, застана зад него през няколко автомобила. Пътуването стана монотонно. Подмина град на име Картаго, продължи на запад. Пак взе да му прилошава. Усети вкуса на смъртта в устата си. Завъртя огледалото за обратно виждане към лицето си. Огледа се. Пребит, блед като привидение, почти прозрачен. Тъмни кръгове около кървясалите, хлътнали очи. Беше мъртъв, сега го видя.

Глътна последното хапче. Запасите му свършиха.

Времето стана странно, смътно. Доджът слезе от магистралата и пое по тесни пътища. Еди трябваше да се държи на разстояние, за да не се разкрие. Те потънаха в гората, той подмина изхода, даде им няколко минути, след което зави и ги последва.

Лоши пътища през гъста джунгла. След време забеляза доджа, паркиран пред някаква бариера. Еди отби колата и слезе. Топло, влажно и задушно. От дърветата над него се чуваха птичи песни. Нуждаеше се от течности, претърси колата, но не намери нищо за пиене. Изтръгна радиатора от двигателя, вътре имаше половин литър топла вода, пъхна го под мишница.

Еди огледа земята наоколо, веднага видя в коя посока са тръгнали през гората — почти невидима пътека от отъпкана растителност. Еди пое след тях. Зрението му се влошаваше. Губеше равновесие, пулсът се ускори…

Краката вече не го държаха. Еди рухна. Просна се по лице на земята. Загуби съзнание.

Стопанството беше изолирано, провинциално, рустикално, спартанско. Скрито в джунглата. Бяха въвели Софи и Каролине в къщата, прекараха ги през няколко стаи до едно стълбище. Тя забеляза, че почти няма мебели; в една стая по стените висяха карти, в редица бяха наредени тъмнозелени военни шкафове за муниции. Над тях бяха окачени модерни бързострелни оръжия.

Заключиха ги на горния етаж в стая с решетки на прозореца, дървена маса в средата и столове около нея. Друго нямаше.

Останаха прави, облегнати на стената, делеше ги един ъгъл.

Каролине Берйер беше пребледняла.

Шумове от долния етаж, гласове, стъпки.

— Какво ще правят? — попита Каролине.

— Ще нападнат Игнасио Рамирес.

— И след това?

— Зависи кой победи.

— Няма да оживеем, нали? — Мъчеше се да звучи спокойно и професионално, не смееше да се отдаде на страха.

— Всичко ще се оправи — отговори Софи автоматично.

— Кое ще се оправи? — Каролине изгледа Софи.

— Удаде ли ти се шанс, бягай оттук. Просто тичай — прошепна Софи.

— Ами ти?

Софи поклати глава.

— Синът ми пътува насам. Ще го чакам.

— Не съм такава — промълви Каролине.

— Каква?

— Винаги съм вярвала, че съм силна, самостоятелна… смела… Но ако се удаде случай, както казваш. Няма да избягам.

— Защо?

— Защото не смея. Не съм човекът, за когото се мислех. Не знам какво ще правя.

Каролине легна на пода, на една страна. Софи също. Лежаха и се гледаха.

— Искам Еди Буман да оживее, искам да го видя отново.

— Разкажи ми за него.

Каролине не отместваше очи от Софи. Почти невиждащи, докато мислеше за Еди.

— Отначало не можех да го разбера… Несигурен, нерешителен, макар и зад маска на самоувереност. Плашеше ме.

Тя помисли, продължи:

— Но след това видях, че като че ли иска да се промени, да постъпи правилно… да стане по-добър.

— И тогава се намеси Томи Янсон?

— Да, тогава се намеси Томи Янсон — повтори тя тихо.

Вслушаха се в тишината, която беше обгърнала къщата. Мракът навън беше непрогледен.

— Има ли някого в живота ти? — попита Каролине.

— Нямам време за това.

— Това не е отговор.

— Не мога да си позволя…

— И това не е отговор — настоя Каролине.

Софи се усмихна.

— Да, в живота ми има мъж.

— Как се казва?

— Казва се Йенс и никога не се предава.

— Ти искаш ли го?

— Не, в никакъв случай.

В старата къща се чуваше пукане.

— Ще се спасиш, Каролине — увери я Софи. — Всичко ще се оправи. Не се страхувай.

— Ще умрем — прошепна Каролине.

Софи не отговори, приближи се, хвана Каролине за ръката и я стисна леко. Лежаха дълго така, напълно изтощени; по някое време тъмната нощ ги приспа.

Все още беше тъмно, когато ги събуди някакъв звук. Силни гласове викаха кратки изречения. Движение под тях.

Софи застана до прозореца, погледна навън през решетките. Хората на Ханке се суетяха долу. Въоръжени до зъби, се качваха в автомобилите на двора. Хектор, Соня и Лешек се появиха, за тях имаше отделна кола. Двигателите забръмчаха, вратите се затвориха, фаровете осветиха джунглата и пътя от засъхнала кал. Всички изчезнаха. Настъпи тишина. Тя се опитваше да разбере.

Вратата на стаята се отвори. Двама от хората на Ханке влязоха, хванаха грубо Софи и Каролине и ги помъкнаха към двора, където чакаше кола. Блъснаха ги на задната седалка, колата потегли.

Софи се огледа. Никъде не се виждаше жив човек.

— Къде ни водят? — прошепна Каролине.

Софи не знаеше, но имаше чувство, че е в много лоша посока.

Слънцето грееше на изток. Йенс и Лотар се движеха бавно и предпазливо през гъстия влажен храсталак. Имението на Игнасио се намираше на седемстотин метра от тях долу в долината. Смятаха да се приближат и да намерят скривалище, откъдето да виждат какво става.

Лотар първи видя тялото. Труп на мъж двайсет метра под тях, по корем, явно оставен както е бил убит. Йенс даде знак да спрат. Приклекнаха, ослушаха се, затърсиха други хора наблизо. Беше тихо и спокойно. Изправиха се и отидоха при тялото. Йенс извади пистолета и заръча на Лотар да го провери.

Лотар приседна до мъжа, ослуша се, провери за пулс.

— Жив е — прошепна.

— Дай да го обърнем.

Йенс помогна на Лотар. Лицето, което видяха, беше жестоко изтерзано. Порязвания, засъхнала кръв, гной; бяло като лист; затворени очи.

— Боже — прошепна Лотар.

Йенс се вгледа в мъжа.

— Знам кой е — промълви.

— Какво? — изненада се Лотар.

Йенс огледа разбитото лице, пипна челото, за да провери температурата.

— Шведски полицай. Казва се Еди Буман… Той е мъжът, който заговори Софи в метрото.

— Какво прави тук?

— Добър въпрос. Трябва да го свестим.

Вдигнаха го до седнало положение, дадоха му вода, удариха му шамар, за да го събудят. Нищо не стана, повториха няколко пъти. Лотар му наля вода в гърлото. Еди се закашля, съживи се, повърна водата, дишаше тежко и на тласъци, погледна Йенс, после Лотар. Присви очи.

— Как се чувстваш? — Йенс го потупа силно по бузата.

Очите на Еди се фокусираха, той ги присви срещу Йенс.

— Ти?!

— Би ли ми казал какво правиш тук?

Еди се опита да си събере мислите. Огледа се из джунглата.

— Къде са мъжете? — попита пресипнало.

— Какви мъже? — не го разбра Йенс.

— Арон и другите. Хората на Хектор…

— Къде ги видя?

— Проследих ги от летището, тук някъде са.

В тихото утро някъде в далечината проехтяха бездушните, оглушителни звуци от автоматични бързострелни оръжия. Първо няколко неравномерни залпа, сякаш никой още не можеше да реши какво ще представлява тази битка. След това се засилиха, последва ги жесток и агресивен огън.

Арон и Леви лежаха по корем, гледаха замъка на Игнасио. Арон с бинокъл, Леви през мерника на оръжието. Около къщата се движеха само няколко души, един-двама пазачи патрулираха из района. Няколко прозореца светеха, също и около басейна и големия гараж.

Кинг дойде и седна зад тях.

— Какво ще правим? — Беше безразличен, както винаги. Пиеше от водата им, все едно е негова собственост.

— Ще убиваме хора — заяви Леви.

— Много хитро — изръмжа Кинг, обърна се към Арон. — Чух, че говориш с някой, шефа ти ли?

— Тръгнали са преди час, ще нападнат от изток.

— А ние?

— От тук — отвърна Арон с бинокъла на очите.

— Кога?

Арон оглеждаше района.

— Когато аз кажа.

Кинг изпи още няколко глътки вода. С последната си изжабури устата и я изплю на земята между Арон и Леви.

— И кога ще кажеш?

Арон броеше пазачите, проверяваше пътищата за бягство.

— Ще изчакаме първата атака да мине, само ще наблюдаваме — промърмори.

— Не ми се вярва, че шефът ти е поискал това — каза Кинг и продължи да пие вода.

Арон не отговори.

— Не ми дреме какво ще правите, но ние с Виктор ще си получим каквото ни обещахте. — Кинг се оригна и се изправи.

Прекъсна ги внезапна престрелка източно от къщата. Шумът и куршумите се увеличаваха. Виждаха как излизат искри от цеви. Виждаха трасиращи патрони, виждаха преграден огън под формата на летящи ръчни гранати. Виждаха как от имението отвръщат на огъня, откъм басейна, както и от горния етаж на къщата. Към горния етаж се насочи картечница. Стаята беше напълно разбита, на всички страни се разлетяха мазилка и стъкла.

Животните в загражденията изпаднаха в паника. Зебрите галопираха безцелно в стадо. Двата жирафа стояха плътно един до друг, страхуваха се, не разбираха нищо, от време на време подтичваха, странно и тромаво. Накуцващ лъв обикаляше в кръг.

Недалеч от тях проехтя изстрел. И още един. Братята, всеки с автомат, бяха решили, че са на сафари. Жирафите се строполиха. Братята крещяха от удоволствие. Оръжията им прогърмяха отново. Зебрите умряха, лъвът умря. Братята бяха щастливи до полуда.

Арон и Леви наблюдаваха как слугите побягнаха в джунглата, няколко въоръжени пазачи също дезертираха.

— Ще приключи бързо — отбеляза Леви.

Хектор, Лешек и Соня стреляха от върха на хълма. Групата на Ралф Ханке се намираше недалеч, на левия фланг. Всички действаха бързо и без колебание.

Всичко свърши за няколко минути.

— Идва кола, приближава — съобщи Соня с бинокъла пред очите.

Говореше за Игнасио.

— Прикривай ни оттук — заръча Хектор и заслиза по склона, като леко се хлъзгаше. Лешек го следваше по петите. Бръмченето на двигателя приближаваше. Висока скорост, осемте цилиндъра даваха всичко от себе си, гумите хрущяха по чакъла.

Хектор и Лешек стигнаха равна земя и забързаха към пътя, който извеждаше от имението.

Колата на Игнасио се показа иззад ъгъла. Кадилак „Ескалейд“. Фаровете осветиха Хектор и Лешек. Хектор стоеше прав, Лешек беше приклекнал на едно коляно. Стреляха на залпове от по три куршума. Методично. Гумите, предния капак, стъклото. Улучиха шофьора в лицето. Колата зави рязко наляво, в храстите. От радиатора се вдигаше пара. Минаха няколко секунди. Вратите се отвориха с ритник. Показаха се двама мъже, започнаха да стрелят, Хектор и Лешек отвърнаха на огъня. Мъжете се строполиха до колата. Трети се измъкна отзад, опита се да бяга, куршумът на Соня го повали.

Игнасио Рамирес изпълзя от разбитата кола, падна на земята, изправи се, запрепъва се с официалните си обувки. Беше прострелян в рамото, парче от разбитата ключица стърчеше през окървавената бяла риза. Изглежда, не забелязваше раната си, държеше пистолет, гледаше неразбиращо Хектор и Лешек. Обърна се към изоставения си замък.

— Никой няма да ти помогне. Съвсем сам си — проговори Хектор.

Игнасио засъска проклятия по посока на Хектор. Бяха несвързани и неясни, ставаше дума за някаква коза и за майката на Хектор.

— Къде си тръгнал? — попита Хектор.

Онзи спря. Смесица от омраза, страх и объркване на лицето на Игнасио Рамирес, когато доближи пистолета до главата си. Но вместо да натисне спусъка, той просто остана в тази поза и продължи да отстъпва към огромната къща, все едно е взел сам себе си за заложник.

— Игнасио? — извика Хектор след него.

Мъжът спря, обърна се, все така с пистолета до слепоочието.

— Какво правиш?

Игнасио Рамирес представляваше озадачаваща гледка.

— Искам да се спазарим — отвърна.

— Нима разполагаш с нещо за пазарене, Игнасио?

Патова ситуация. Игнасио свали пистолета, отпусна ръка. Огледа се, може би в последен опит да види, че помощта идва. Но нямаше кой да му помогне.

— Искам да преговаряме — повтори.

Хектор сведе очи, но не пускаше автомата. Изведнъж му прилоша, трябваше да седне.

Ралф Ханке дойде пеш при тях; мека шапка на главата, все едно беше тръгнал на лов за едър дивеч… както си и беше. Твърде голям пищов в ръката, осем тежковъоръжени мъже зад гърба му.

— Какво се мотаете? — попита той, вдигна уродливия си пистолет и застреля Игнасио с два куршума — един в здравото рамо и един в гърлото. Чу се страхотен трясък. Тялото на Игнасио падна на земята, ръка на шията, кръвта шуртеше през пръстите. Той изгъргори и издъхна.

Ралф изгледа Хектор невъзмутимо.

— Окей. Игнасио е мъртъв, Кристиан е в безопасност. Мисията изпълнена.

— Ами Лотар? — попита Хектор.

Мъжете зад Ралф вдигнаха автоматите.

— Ако обичате, пуснете оръжията — поиска Ралф. — И помолете Соня Ализадех да слезе при нас.

— Няма — сряза го Хектор.

Ралф се обърна към хората си, преброи на висок глас до осем, посочи себе си и каза девет.

— А със Соня вие ставате трима — добави.

— Имахме уговорка — изръмжа Хектор.

— Вярно е. — Ралф посочи Игнасио, чиято кръв бавно изтичаше пред краката им. — И мина добре, нали така?

Хектор се опитваше да разбере ситуацията. Лешек беше с него. Соня — горе. Може би щяха да преживеят първите четири-пет секунди от престрелката.

— Къде е Лотар? — повтори.

— Няма значение, Хектор, сега няма какво да мислиш за Лотар.

Хектор усещаше, че Ралф се наслаждава на властта си над положението. Беше му приятно да командва парада, да е всемогъщ. Пълна противоположност на човека, когото Хектор срещна в автобуса в Стокхолм и яхтата в Балтийско море. Хектор се беше оставил да го измамят. Чисто и просто.

— Кажи на Соня да дойде… и свалете оръжията. Иначе ще наредя на хората си да открият огън — предупреди го Ралф спокойно.

Хектор пусна пистолета си на земята. Лешек го последва. Соня слезе по склона.

Ралф кимна.

— Добре. — Изгледа Хектор. — Ти си такова нищожество…

Четирима души се показаха зад Ралф и групичката му. Хектор видя Софи… също и Каролине. Двама от хората на Ханке. Без да се обръща, Ралф посочи към тях.

— Софи Бринкман. Тя е твоята ахилесова пета, Хектор. Не парите, не семейството, не властта, нито твоята организация… Тя… Така е още от първата ви среща. Сам не го знаеше… Но аз го знаех. И отново се уверих на яхтата, когато се хвана на всичко, което ти казах за нея…

Очите на Хектор и на Софи се срещнаха. Най-големите му страхове се потвърждаваха.

— Пусни я — промълви Хектор.

Ралф се завъртя, изгледа Софи, поклати глава.

— Нищо няма да й се случи. Нито на сина ти Лотар.

Ралф обожаваше този момент, Хектор го усещаше. Щеше да завърши зле… Ужасно зле.

— Нито на Алберт! Алберт Бринкман! — продължи Ралф.

Софи сведе очи.

Ралф застана така, че да вижда и Софи, и Хектор.

— Алберт Бринкман е при мен в Мюнхен заедно с Михаил Асмаров. Също и другите ви приятели. Грижат се за тях. Всички ще бъдат добре.

Ралф направи театрална пауза, погледна Софи, после Хектор. Харесваше му да наблюдава реакциите им…

— Единственото условие е ти, Хектор, да дойдеш при мен. Сам. Правим размяна. Алберт отива при майка си, ти оставаш при мен…

Ралф ги гледаше, очите му проблясваха.

Биваше го, помисли си Хектор, и беше извратен… Манипулация. Какво оръжие. Хектор вече не го притежаваше и това го правеше уязвим. Затова сега се озова в такова положение. За миг, кратък объркан миг, изпита едва ли не благодарност за това. Не за ситуацията, а задето вече не той е чудовището. Но тази мисъл беше мимолетна. Върна се в действителността.

Софи… Тя стоеше срещу него, навела глава, объркана и шокирана. Напълно изцедена; сякаш съвсем скоро щеше да се предаде.

Пристигна кортеж от пет автомобила и спря зад Ралф.

— Давам ти няколко дни да си помислиш. И после ми се обади. — Все едно отправяше най-обикновено бизнес предложение.

Ралф и хората му са качиха в колите и си отидоха.

Хектор се обърна и тръгна към къщата.

Другите не помръднаха.

Еди Буман се беше съживил. Йенс се смая от силата му, волята, енергията. Момчето беше напълно смазано. Пребито и нарязано, загубило много кръв, с висока температура и счупени кости. Но в него гореше сила. Първична сила. Еди щеше да продължи напред, щеше да изпълни онова, за което бе дошъл, и никой нямаше да го спре.

Престрелката приключи. Събитията придобиха нов обрат, когато Софи и Каролине се появиха до Хектор и Ралф Ханке. Ралф изчезна…

Йенс се опитваше да разбере, но не му остана време за размисъл, като видя, че Арон и трима мъже бавно се придвижват към замъка от запад. Но кого нападаха? Нали битката свърши… Игнасио умря, Ралф си отиде. Оставаха само Хектор и хората му… и Софи и Каролине.

— Какво мислиш? — попита Йенс.

Еди погледна.

— Ще нападнат, движат се по такъв начин — потвърди той.

— Объркали ли са се нещо? Да не би да не са разбрали, че битката приключи?

— Ние нали разбрахме?

— Да — отвърна Йенс.

— Значи и те са разбрали.

— Метеж?

— Може би — кимна Еди.

— Ще убият Софи. В момента, в който Арон я види.

Йенс подаде на Еди втория пистолет и се обърна към Лотар:

— Стой тук. Ще те извикаме, като свършим.

Йенс и Еди потънаха в храсталака, спуснаха се към къщата. Еди вървеше бавно, Йенс се съмняваше, че изобщо ще успее да стигне до имението.

Йенс видя как групичката на Арон приближава къщата и се вмъква вътре.

Излязоха на равен терен. Бързо се огледаха, но не се виждаше никой.

— Сега — прошепна Йенс и изскочи на открито, завтече се към къщата.

Стигна дотам, притисна се до стената. Еди беше бавен, още се движеше през открития терен, нямаше къде да се прикрие. Ако на някого му хрумнеше да погледне през прозореца, край с тях. Нямаше да имат никакъв шанс. Два пистолета срещу безброй автомати… Йенс се опита да пропъди пораженческите мисли. Еди се добра до него, едва дишаше, облегна гръб на стената и се свлече до седнало положение.

— Ще се справиш ли?

Еди не отговори, въздъхна дълбоко, вдигна ръка. Йенс я пое и му помогна да се изправи на крака. Вмъкнаха се в къщата, минаха през избата, стигнаха до врата. Йенс я открехна предпазливо. Стълбище. Далечни гласове. Тихи стъпки над главите им… Ослушаха се. Йенс отвори друга врата. Погледът му се плъзна из някакъв вестибюл. Нямаше никого. Установиха, че звуците идват откъм стая от другата страна на вестибюла. Еди се прокрадна първи по лъскавия мраморен под. Приклекна до двойната врата. Йенс чу гласа на Арон отвътре. Едновременно безпристрастен и обиден. Като че ли държеше реч. От време на време Хектор отговаряше — отегчено и с неприязън. Йенс надзърна през ключалката. Двама мъже държаха Софи и Каролине, насочили пистолети към главите им. Арон пред тях, Хектор, Лешек и Соня наредени в редица срещу Арон. Четвъртият от групичката на Арон не се виждаше. В момента разговаряха. Но Йенс знаеше, че така няма да стигнат доникъде. Приказваше се за несправедливости. Клането скоро щеше да започне. И щеше да свърши бързо.

Той се премести, даде на Еди да погледне.

Еди надзърна, прошепна две думи. Първо жените.

Йенс кимна.

Гласовете се повишиха. Соня звучеше възмутено. Протестираше. Добре разбираше, че всеки момент ще умре.

Йенс хвана бравата. Сърцето му се беше качило в гърлото. Страхуваше се. Имаше само една възможност, един шанс. Погледна пистолета си, три пъти се увери, че предпазителят е вдигнат. Беше се вкаменил от глава до пети.

— Ще успеем — прошепна Еди спокойно. — Не се съмнявам. Не се колебай, първо Каролине и Софи, после другите с оръжията… четвъртият сигурно е вдясно, аз ще се погрижа за него. Накрая Хектор и неговата банда. Имаме достатъчно муниции. — Еди вдигна пистолета. — Стреляй, за да убиваш… Окей?

Йенс натисна бравата. Вратата се отвори. Всички в стаята се обърнаха натам. Пистолетът тежеше в ръката на Йенс. Стреля по южноамериканеца, който държеше Софи. Първият куршум пропусна целта. Зад него се гръмна два пъти. Пистолетът на Еди. Мъжът, който държеше Каролине, падна. Йенс стреля отново; южноамериканецът се беше завъртял към него, затова го улучи в челото, главата му се пръсна. Още изстрели. Профучаха наблизо. Йенс зърна как Еди, проснат по гръб на пода, стреля в стаята зад тях. Четвъртият мъж падна там.

Арон се беше завъртял към Йенс; пушката на рамо. Йенс стреля три пъти. Арон отхвърча назад, ударен в гърдите и гърлото, мъртъв още преди да падне на земята.

Йенс преброи четири трупа, преди да се извърти, да хване Хектор на мушка, да натисне спусъка.

— Не стреляй! — изкрещя Софи, застана пред Хектор, предпази го с тяло.

Секунда-две Йенс не разбра какво става. След това свали оръжието. Странна тишина настъпи в изпълнената с дим стая.

Каролине се завтече към Еди. Той лежеше на пода, от корема му течеше кръв.

— Не — прошепна тя. — Ранен ли си?

Той поклати глава.

— Добре съм, отвори се стара рана.

Без да знае защо, тя хвана лицето му с две ръце.

— Еди — повтаряше отново и отново.

Но ситуацията се промени, когато до тях се озова Соня и насочи оръжието си към Еди. Лешек постъпи по същия начин с Йенс. Взеха им пистолетите.

— Заключи ги всичките — нареди Хектор и излезе от стаята.

Престрелката в къщата затихна почти веднага след избухването.

Лотар наблюдаваше от скривалището си сред дърветата на платото. Не виждаше нищо — никакво движение, никакви хора; нито звук. Дали бяха мъртви? Всички? Какво щеше да прави сега? Да си тръгне? В джунглата и после накъде?

Лотар прекоси поляната и се спусна към имението на Игнасио Рамирес. Стигна равния терен и се насочи към къщата. Видя проснат на земята труп и извърна поглед. Друг по-нататък, мъртъв, с отпуснато лице. Лотар забърза стъпка, като не вдигаше очи от земята. Погледна чак когато доближи къщата. На петдесетина метра стоеше мъж, насочил пушка към него. Лотар се вцепени, вдигна ръце, идваше му да се свие на кълбо…

— Името ти Лотар Тидеман ли е? — попита мъжът на немски с източноевропейски акцент.

— Да — заекна Лотар.

Мъжът веднага свали оръжието, видимо се успокои.

— Аз съм Лешек Смяли, работя за баща ти.

— Какво стана с другите? Софи, Йенс… Еди? — едва промълви Лотар.

— Тук са, нищо им няма.

— Искам да ги видя.

— Да, ще ги видиш, но първо трябва да дойдеш с мен.

Хектор се беше оттеглил в една италианска градина зад къщата; намери каменна пейка и се отпусна на нея. Малки квадратни езерца с ромоляща вода, тучна зеленина и бели мраморни статуи тук-там.

Боже мили, прошепна той. Никога преди не беше изричал тези думи по този начин. А сега го стори… Не знаеше какво да прави.

Градината приличаше на манастира в Тоскана. Само дето беше в имението на колумбийски наркобарон. Енергията беше съвсем различна, диаметрално противоположна. Това му подсказваше нещо. Искаше му се брат Роберто да е до него. Искаше да му задава въпроси, да разговаря с него. Искаше да му се помогне. Но помощ не идваше отникъде…

Приближаваха стъпки, Лешек дойде по няколко стъпала.

— Не сега, Лешек — отпрати го Хектор.

— Имаш посетител — не му обърна внимание полякът.

Странно изречение в този момент и на това място.

— Здравей, Хектор.

Гласът беше мъжки, но млад.

Лотар стоеше зад Лешек. Хектор погледна сина си. Висок за възрастта си.

— Как си? — Въпросът просто изскочи от устата му, безсмислен и не на място. Но Лотар все пак отговори:

— Не знам.

Хектор му махна леко с ръка.

— Моля те, приближи се.

Лотар се подчини, направи няколко крачки към Хектор. Носеше джинси, маратонки, тениска с яка. Гърбът му беше изправен… държеше се на разстояние. Хектор искаше да протегне ръка, да го докосне.

Лотар посочи с палец през рамо.

— Там лежат трупове.

Хектор не отговори. Лотар изведнъж доби уплашен вид; овладян, но уплашен.

— Как се озова тук?

— С Йенс… в самолета на Ханке. Взеха ни от Стокхолм. Оставиха другите в Мюнхен. После ни доведоха тук.

— Другите… един от тях Алберт Бринкман ли беше? — попита Хектор.

— Да. Къде е Йенс в момента?

— Вътре. — Хектор кимна по посока на къщата.

— Софи? Еди? И онази жена, Каролине?

— Всички са там. Добре са.

— Какво ще правите с убитите?

— Ще ги заровим.

Лотар помисли върху отговора му, озърна се. Замъкът се извисяваше над него.

— И сега всичко това е твое? Така ли се прави? — попита Лотар.

Хектор се мъчеше да разчете мислите на сина си. Виждаше го едва за втори път. Първият беше преди половин година, кратка среща, бяха ги разделили. Но въпреки това споменът беше ярък и този Лотар, който стоеше пред него сега, беше друг. По-голям, по-зрял. По-едър, по-силен, с по-дълга коса. И по-мрачен. По-потиснат, по-сериозен; беше видял лоши неща.

— Да, май така се прави — въздъхна Хектор.

— Струваше ли си? — поиска да знае Лотар.

Хектор притисна основата на носа си с два пръста.

— Не мога да отговоря на този въпрос — промърмори тихо.

Лотар кимна. Поколеба се, после погледна Хектор.

— Защо не можеш? — попита със сериозен тон.

— Не знам.

Лотар се взираше в баща си, сякаш искаше да узнае, искаше да разбере. Но Хектор предпочиташе да смени темата.

— Радвам се, че те виждам отново.

Лотар го прекъсна:

— Алберт… Михаил и другите, които Ханке държи в Мюнхен? Какво ще стане с тях?

— Ще се оправят — сви рамене Хектор.

— Откъде знаеш?

— Просто знам.

— Можеш ли да ми обещаеш?

Не можеше. Но въпреки това кимна. И Лотар усети лъжата, едва ли беше и очаквал друго.

— Искам да отида при Йенс и Софи — заяви Лотар.

— Скоро ще ги видиш.

— Искам да ги видя сега. — Той се обърна и тръгна към стълбите, по които беше дошъл.

— Страх… — извика Хектор, без да го иска, думите просто излязоха.

Лотар спря.

— Какво каза?

— Попита дали си е струвало…

Лотар чакаше Хектор да продължи, но не последва нищо, той загуби търпение и продължи надолу по стълбите.

— Това, което ме води — подвикна Хектор. — Което винаги ме е водело. Мисля, че може би е страх, не знам…

Хектор преглътна след последната дума.

— Как? — попита Лотар.

— Не знам.

— Като защита?

— Да, може би…

Лотар направи няколко крачки обратно към Хектор.

— Срещу какво?

— Не знам — поклати глава Хектор.

— Пробвай.

Хектор се замисли, затърси, съсредоточи се. Но не намери отговор на въпроса на Лотар.

— Просто ми кажи какво мислиш в момента — предложи Лотар.

— Мисля за теб, за нас…

— Това не ми е нужно… Искам да знам, искам да разбера… Само за това моля. Значи, страхът вероятно е защита; срещу какво?

Водата ромолеше наблизо.

— Срещу всичко.

— По-конкретно.

Хектор размишляваше.

— Срещу бедността… срещу уязвимостта — прошепна. — Срещу безсилието… — Езикът му се развърза, продължи: — Срещу себеомразата, срещу жаждата и глада, срещу слабостта, срещу незначителността, срещу самотата… срещу тишината, срещу празнотата… — Той вдигна очи. — Срещу всичко.

Лотар се замисли. Кимна леко.

— Това зло ли е? — попита той. — Този мироглед?

— В какъв смисъл?

— Целият този страх и егоцентричност… в него ли се корени злото?

Хектор помисли.

— Може, не знам.

— Майка ми беше добра — въздъхна Лотар.

— Да, Франка беше добра — съгласи се Хектор.

— Софи прилича на мама. Изглежда, те привлича… доброто.

— Може би е вярно… Ти също си добър, Лотар.

— Аз съм наполовина мама, наполовина теб. Наполовина добър, наполовина зъл. Не искам да бъда груб… Но мисля, че е така.

Това прободе Хектор.

— Не, Лотар. Ти си добър. Не се безпокой за това. Ти си изцяло добър… — Хектор долови нотка на паника в гласа си.

— „Храни добрия вълк“, така казваше мама — спомни си Лотар.

— Направи го — рече Хектор. — Направи го.

— Ами ти? Ти ще се промениш ли, Хектор?

Хектор видя надежда в очите на Лотар. Обзе го силно желание да каже „да“. Но Хектор не искаше да го лъже.

— Не… за съжаление.

Лотар осъзна, че е вярно; сякаш прие положението.

— Окей — погледна той Хектор в очите. — И сега? Какво ще стане сега? Какво ще стане с Алберт и останалите в Мюнхен?

— Не мога да отговоря.

— Така ли?

— Съжалявам, Лотар — каза той и закова очи в земята, когато Лешек дойде, хвана Лотар над лакътя и го отведе.

Възцари се тишина, чуваха се само птиците и ромонът на водата. От джоба на ризата му стърчеше пура, той я извади, намери запалката в джоба на панталона, запали, запуши.

Мислите търсеха изходи. Имаше такива, но бяха неясни, изпълнени с насилие и смърт и в крайна сметка неоправдани.

Пурата имаше неприятен вкус. Хвърли я в едно от езерцата. Тя изсъска за секунда и угасна.

Постъпи правилно.

Думите дойдоха сами. Имаха формата на нещо, което брат Роберто беше изрекъл в манастира в Тоскана… Понякога човек трябва да постъпва правилно, така се беше изразил…

Да постъпва правилно… Какво значеше това, по дяволите…

Стъпки прекъснаха размислите на Хектор, Лешек се появи.

— Трябва да се захващаме за работа — каза.

Хектор почака няколко секунди, после се изправи и последва Лешек в къщата.

На осем метра дълбочина под къщата имаше изби и проходи. Повечето помещения се използваха за жилища на прислугата — прости стаи, в които четирима-петима души спяха в двуетажни легла. В други държаха пари в брой, оръжия и кокаин, имаше и бункери с провизии, в които да оцелееш и след падане на атомна бомба.

В дъното на тунела от коридори имаше команден пункт. Бетонни стени, никакви прозорци. Компютри и високотехнологично комуникационно оборудване.

Лешек беше проверил компютрите. Намери каквото търсеше. Цялата информация за делата на Игнасио, бизнес контактите му, движението на парите. Всичко им беше поднесено на тепсия. Оставаше им само да седнат да го изядат.

Хектор четеше принтирани документи. Бизнесът беше огромен. Сумите — невъобразими. Мрежата обхващаше целия свят.

И сега беше негова…

Гласовете на Лешек и Соня зад него. Говореха по телефона, съобщаваха новината. Че дон Игнасио Рамирес е починал скоропостижно след кратко боледуване, че последното му желание било да предаде империята си на Хектор Гусман. Всички разбираха и никой не поставяше информацията под въпрос, стига да можеха да предоговорят бизнес отношенията си. И точно това правеха — предоговаряха с този и онзи. Лешек и Соня предаваха всичко на Хектор, сложили ръка върху слушалката. Но Хектор почти не ги слушаше. Беше облегнал купчината листове на коленете си, беше взел химикалка. И беше започнал да пише имена.

Имена на стокхолмци. Стокхолмски гангстери, съмнителни личности, представители на ъндърграунда. Перачи на пари, наемници, производители на наркотици, собственици на бардаци, сводници, бодигардове, лихвари…

Хектор записа всички имена, които помнеше от годините си в града.

— Затворете — нареди на Соня и Лешек, които още бяха на телефона.

Те го изгледаха въпросително.

— Затворете — повтори.

Те се подчиниха, колебливо, гледаха го неразбиращо.

Хектор въздъхна, раменете му се отпуснаха.

— Благодаря — кимна той и подаде списъка на Лешек. — Свържи се с тези, един по един. Искам да говоря с тях веднага.

Лешек прочете имената на страницата. Вдигна очи.

— Това са шведски имена… От Стокхолм ли са?

— Да — отвърна Хектор равнодушно.

— Хулигани, дребни престъпници. За какво са ти?

— Просто им се обади.

— На път сме да погълнем най-голямата групировка… Няма какво да се занимаваш с тия.

— Прави каквото ти казвам, Лешек. Обади им се.

Лешек почака няколко секунди, обърна се към Соня, не получи подкрепа. Затова се завъртя към компютъра, влезе в един от частните им сървъри. Намери данните на първия от списъка, набра номера и подаде телефона на Хектор.

Сигнал свободно. Вдигнаха.

— Обажда се Хектор Гусман…

Гласът от другата страна започна да говори нещо. Хектор го прекъсна:

— Слушай ме… Томи Янсон, голямата клечка от полицията, за когото се говори из Стокхолм. Трябва да бъде намерен. Предай на всички. Който го намери или даде информация, която да ни доведе до него, ще получи осемцифрена сума.

Хектор затвори. Лешек му даде следващия номер от списъка. Позвъни, повтори казаното.

Проведе петнайсет телефонни разговора със Стокхолм.

57

(Брадфорд)

Призраците и жегата не му даваха да мигне.

Томи Янсон седеше на дивана в скапания апартамент над автосервиза в Брадфорд. Адско гето на четири часа северно от Лондон. Беше нощ. Върколаци виеха между къщите. Вампири се спотайваха по слабо осветените улици. Поне такова беше усещането. Измъчено… параноично.

Той седеше по гащи, пиеше уиски и четеше вестници в интернет, мъчеше се да разбере онова, за което не пишеше нищо. Дали Майлс е мъртъв… Дали Софи се е появила някъде? Еди Буман? Но нямаше нито дума.

Щеше да почака две седмици, може би три… Може би няколко месеца. Търпение… След това Томи щеше да се върне в Швеция през Норвегия. Беше избрал маршрута. Щеше да се развилнее из Стокхолм, да ги унищожи. Равновесието се криеше там — в унищожението. Нямаше друг начин да го постигне. Нито с жени, нито с бягство. Само като се върне и ги почне.

Софи, Майлс и Еди… Беше извадил снимки. Бяха закачени на стената. Томи се вторачи в тях. Мислено ги прострелваше в главата, отново и отново. И всеки друг глупак, изпречил се на пътя му. Кървава баня… Клане…

По-нататък, до пътната врата — семейната снимка в рамка. Томи, Моника, Ванеса и Емели. Вгледа се и в тази снимка; не почувства нищо. Голяма глътка от бутилката. Уискито беше евтино и силно. Томи лочеше здравата. Дойде му в повече, стана му недобре, не знаеше къде се намира, сви се в ембрионална поза.

58

(Вале дел Каука)

Часовете й се губеха. Така става, когато те държат в заключена стая без прозорци. Сякаш психическото равновесие изчезва, извадено е от строя. Софи се чувстваше изгубена. Не знаеше откога е тук.

Лешек и Соня се появяваха само за секунда, за да й оставят ядене. Общо четири пъти. Софи се опита да заговори Лешек, но той просто остави храната на малката масичка и веднага излезе. Софи пробва и със Соня, но и с нея не се получи. Това я плашеше все повече. Все едно не можеха да я погледнат в очите, защото и те като нея знаеха, че Алберт е изгубен…

Тя тропаше по вратата, викаше и крещеше, но звукът от ударите и ехото от уплашения й глас в тясното пространство само усилваха ужаса. Накрая тя потисна всичко, помъчи се да насочи мислите към нещо друго. Но действителността се намесваше пак и пак. Надеждата беше далечна, малка и невероятна. Тя знаеше кой е Ралф Ханке. Разбираше какво ще стане, когато той дадеше заповедта. Алберт щеше да умре… Ралф се наслаждаваше на тази си власт — да изкара Хектор злодея, при положение че той самият щеше да убие детето й. Защото точно това щеше да стори той и точно така щеше да гледа тя на Хектор… И Ралф го знаеше. Злият гений гореше в очите му…

Бодежи в пръстите й и нажежено желязо по цялото тяло и душа. Толкова жестоко и безмилостно беше терзанието й. Мислено рисуваше сценарии, отново и отново, какво е можела да стори по-различно. Просто да беше останала на коридора, когато докараха Хектор Гусман в болницата в онзи ден в онзи друг живот, който сега беше толкова далечен. Или просто да беше отказала поканата му за обяд… Или просто да беше избягала и да се беше скрила някъде заедно с Алберт за вечни времена… Трябваше да направи това, не биваше да прави онова… Повтаряше си го непрекъснато. И за всички решения от последните месеци имаше точен отговор как другояче е трябвало да постъпи, какво е трябвало да предприеме. Това, в съчетание с клаустрофобията, която я мъчеше в тази стая, създаваше дупка в съществуването, която бавно, но сигурно поглъщаше целия й разум. Сърцето биеше лудешки, ужасът я разкъсваше отвътре. Искаше да се самонарани, да си навреди, да се нареже.

Щяха да минат няколко дни, после вратата на тази изба щеше да се отвори. Никой нямаше да каже нищо, но Алберт щеше да е вече мъртъв.

И когато това станеше, тя също щеше да умре, щеше да се погрижи за това. Софи обмисляше как ще го направи, по какъв начин. Щеше да стане бързо и тя нямаше да страда твърде много…

Това беше единствената й позитивна мисъл в момента.

Обадиха се на Лешек късно през нощта. Един албански престъпник, притежател на нощен клуб в Синкенсдам в Стокхолм, който организираше стриптийз шоута и наемаше източноевропейски момичета на час, ръмжеше в слушалката:

— Уредих онази гад Томи Янсон с паспорт и „Колт“ миналата година.

— Името в паспорта?

Лешек си записа. Информира Хектор.

Заеха се с голямата задача. Преобърнаха всичко надолу с главата. Хектор използва всички възможни средства, с които разполагаше. Търсеха, проверяваха, подкупваха полицаи и представители на властите. Намериха отделни фрагменти. Фрагментите сочеха северна Великобритания, град на име Брадфорд. Името изскочи от две места. Проявяване на снимки, молба за шофьорска книжка.

Хектор нае двайсет души от една руска групировка, с която тъкмо беше сключил сделка, и ги изпрати там. Направи същото и с британска банда от Манчестър и шайка китайци от Лондон, които разположи около града, откъдето да наблюдават всички пътища за бягство. Наля огромни суми и ако Томи Янсон наистина беше там, нямаше да има никакъв шанс за бягство.

Минаха два дни, преди снимката на шведския криминален комисар да се получи на телефона на Лешек. Той я показа на Хектор. Снимката беше неясна, но нямаше съмнение, че мъжът, седнал в полумрака на някаква мизерна кръчма с халба тъмно пиво в ръка, е Томи Янсон.

Хектор погледна снимката, после Лешек.

— Благодаря ти — каза само.

— Недей да благодариш на мен.

— Не, благодаря точно на теб. За всичко.

Лешек го погледна въпросително.

— Хектор?

— Да, Лешек?

— Става ли нещо с теб? — осмели се да попита полякът.

— Да, става нещо.

— Какво?

— Ще умра — изрече Хектор. — И се нуждая от помощта ти.

59

(Мюнхен)

Нощите бяха най-ужасни. Дотук бяха минали три. Алберт едва мигваше, само за по няколко минути, когато изтощението го надвиеше.

Държаха го непрекъснато заключен в стаята. Спалня в градска къща, доколкото разбираше. Плътни завеси и бронирани стъкла на прозорците, които не се отваряха. Никакъв контакт с никого. Когато се събуждаше, храната го посрещаше до леглото на масичка с колелца. През първите дни чакаше търпеливо нещо, каквото и да е. Но тишината, изолацията, жаждата за общуване с когото и да било бавно го пречупваха. Създаваха непрекъсната тревожност, която премина в страх. Той му докара мрачни мисли и неразбираемото започна да придобива форма. Разбра, че няма да се измъкне оттук.

Вратата се отключи и се отвори. Влезе възрастен мъж, облечен в костюм; едната ръка в джоба на сакото.

— Здравей — поздрави го мъжът и седна на стол до бюрото на известно разстояние от Алберт. Усмихваше се като добър стар чичо. В объркването си Алберт изпита облекчение от тази усмивка.

— Казвам се Ралф Ханке; знаеш кой съм.

Алберт кимна.

— Добре ли ти е тук? — попита Ралф.

— Да, благодаря — отговори Алберт покорно, признателно и учтиво.

Мъжът се усмихна още по-широко, едва не избухна в смях.

— Радвам се.

В този момент здравият разум на Алберт се върна, той дойде на себе си, сведе очи към скута си. Засрами се, задето се държа толкова послушно.

— Къде е Михаил? — настоя да узнае.

— Михаил е в безопасност, и той е в къщата, но няколко етажа по-долу.

Алберт вдигна поглед към Ралф Ханке, взря се в студените му очи.

— За втори път ме държите като затворник.

— Вярно е — кимна Ралф. — Миналия път беше в едно от именията ми извън града, беше през зимата. Размениха те за Лотар. Той остана при Игнасио Рамирес… с Йенс. И ето те пак тук.

— За да ме размените?

Ралф не отговори, замисли се, преди да заговори отново:

— Знаеш ли историята?

— Коя история?

— Тази история. — Ралф размаха ръка.

Алберт мълчеше. Ралф продължи:

— Когато започна всичко това, Михаил работеше за мен. Изпратих го в Стокхолм да отправи предупреждение към Хектор Гусман. Блъсна го с кола. Хектор влезе в болница, срещна майка ти.

— Знам.

— Те отговориха на удара. Хектор изпрати Лешек тук, в Мюнхен. Той постави бомба в автомобила на сина ми. В онази сутрин приятелката му взе колата. Умря.

Алберт слушаше.

— След това нещата излязоха от контрол. Майка ти се оказа основна фигура в цялата работа, против волята си, разбира се… И се опита да оправи нещата, само че ги обърка още повече.

Нещо в тона му отново изплаши Алберт. Някаква самоочевидност, фатализъм. Алберт не искаше да се страхува, искаше да запази самообладание и съсредоточение. Но мъжът срещу него се наслаждаваше на всичко това — да вижда страданието на Алберт. Да вижда страха в него.

— В отговор на твоя въпрос, Алберт — продължи той спокойно, — да, трябваше да те разменим. Но, изглежда, няма да стане така. Крайният срок наближава.

Ралф погледна ръчния си часовник.

— С кого щяхте да ме разменяте? — Алберт се задави. Прочисти си гърлото.

Ралф се вгледа в него; лицето му беше увиснало, очите — празни. Алберт усети, че въпросът му е събудил у Ралф гняв, който той се мъчеше да държи на разстояние. Сякаш размяната е била най-добрият вариант… А това тук — това, че Алберт седеше тук, беше вторият най-добър вариант.

Ралф се изправи, сведе очи към Алберт в инвалидната количка. Сви устни.

— Има нещо жалко и тъжно в инвалидните столове — промърмори той. — Аз никога не бих изтърпял да съм прикован за такъв. Ти си силен.

Каза го равнодушно и след това си отиде. Сякаш по даден сигнал в стаята влезе друг мъж. Затвори вратата след себе си, заключи я.

Носеше костюм, стискаше прозрачна ролка найлон под мишница, камера и статив в другата ръка. Алберт не разбираше.

Мъжът разви найлона на пода.

— Какво е това? — гласът на Алберт изтъня.

Мъжът нагласи видеокамерата, след това хвана стола на Алберт и го бутна върху найлона. Алберт се опитваше да разбере. Мъжът се върна при камерата, включи я, сложи си чорап на главата.

— Опитвате се да ме уплашите ли? — попита Алберт безсилно.

Мъжът извади пистолет със заглушител.

Алберт почувства, че частица от него вече знае. Главата му просто увисна, той заплака тихо; поток от сълзи. Камерата записваше.

Алберт се помоли на Господ, когато студената стомана на заглушителя се притисна в тила му. След това страхът сякаш го завладя. Загуби всякакво усещане в тялото, не само в краката. Страхът от смъртта го вцепени. Всичко стана тежко и студено, Алберт затвори очи.

Тежко тропане по вратата. Отвън викаше мъж:

— Спри, спри!

Ключ в ключалката, вратата се отвори.

— Спри! Той се обади!

Мъжът зад Алберт излезе от стаята. Вратата отново се затвори и заключи.

Алберт не разбираше. Повърна право върху найлона под себе си.

60

(Вале дел Каука/Стокхолм)

Софи затваряше очи, заспиваше, събуждаше се, отваряше ги. Затваряше ги. И така нататък.

Изведнъж някой се появи в стаята при нея. Очертанията на мъж в мрака. Беше Хектор. Той стоеше до леглото и я гледаше.

В душата й повя леден вятър. Чу далечни писъци вътре в себе си, ужасени детски писъци. Тя се намираше сама в малка лодка дълбоко в морето. Пропадаше в черна бездна. Ужасът беше влудяващ.

Софи се сви конвулсивно в леглото.

— Не искам да чувам — прошепна.

Той не отговори. Дълго време просто стоя така, след това си отиде, остави вратата отворена.

Тя зяпаше в празното пространство. Не можеше да помръдне. Вцепенена физически и душевно.

Срещу отворената врата на стаята й имаше прозорец. По някое време слънцето изгря. Заедно със светлината дойде Йенс; изнесе я на ръце от стаята, качи я в къщата. Всички се събраха в кухнята — Софи, Йенс, Лотар, Еди и Каролине. Другите ги нямаше, бяха изчезнали. Соня, Лешек и Хектор. На масата беше оставено писмо, написано със светлосин химикал. На ръка. Нищо лично, само факти. В Перейра ги чакал самолет за Стокхолм. Нов ред. Говореше се за Томи Янсон. Намирал се в Брадфорд, недалеч от Лийдс във Великобритания. Наблюдавали го. Беше приложен и телефонният номер на руснак на име Саша.

Тя побутна писмото към Йенс. Той го прочете, подаде го на Еди.

— Мисля, че ти трябва да получиш тази информация. Но преди да решиш каквото и да било, трябва да говориш с Майлс Ингмаршон.

Еди прочете текста, изгледа ги, сгъна листа.

Напуснаха замъка на Игнасио в джунглата, без да поглеждат назад, стигнаха с кола до Перейра, качиха се на самолета и отлетяха към Европа, към Стокхолм. Йенс я държеше през цялото време. Не я пускаше и за миг. Тя усети, че гледа в празното пространство, че не чувства нищо. Заключена, емоционално парализирана. Сякаш чакането на новината за смъртта на Алберт беше изключило всички емоции.

През нощта кацнаха някъде да презаредят и пак отлетяха. Тя се намираше на стокхолмското летище „Арланда“. Каролине и Еди бяха изчезнали. Тя пътуваше към града с Йенс и Лотар. Всичко беше мъгляво. В апартамента на Йенс легна на дивана, все така без да вижда нищо. Йенс й донесе чай в стара синьо-бяла чаша, порцеланът беше взел да се пука. Мислите й започнаха да се връщат, макар и да траеха по секунда. Трябваше да вземе Алберт отнякъде. Беше забравила, той я чакаше. После нещо друго… Трябваше да му каже да се подстриже, косата му беше станала прекалено дълга… Не биваше да забравя да изгори дрехите му, когато научеше, че е мъртъв… Трябваше да съобщи и в училището… че няма да се върне следващия срок… Действителността взе да се връща. Накрая се стовари върху й и я затисна. Вцепенена и задушавана от болка и паника, тя започна да трепери.

Чаят в синьо-бялата чаша изстина.

61

(Стокхолм)

Кухненският прозорец в тристайния апартамент на Майлс Ингмаршон на Юргорден беше отворен и подпрян. Самолет в небето, далечни викове от лунапарка „Грьона Лунд“.

Еди седеше до масата в кухнята. Майлс се движеше бавно и сковано; наля вода в кафеварката, протегна се към буркана с кафето.

— Сана още е в болницата. Ще се възстанови напълно, просто ще отнеме малко повече време — обясни Майлс.

— А ти? — попита Еди, докато Майлс сипваше кафе във филтъра.

Майлс спря, завъртя се към Еди.

— Вероятно ще си остана така. Гърбът и рамото са прецакани, но поне имам сила в ръцете и краката. Ще го преживея.

Майлс се обърна към кафеварката, взе да се суети с лъжицата.

— Загубих им бройката — промърмори.

— Три — напомни му Еди. — Сега слагаш четвъртата.

— Мерси — кимна Майлс и продължи да сипва кафе.

— Видях ви със Сана в Прага — започна Еди. — Проследих ви до апартамента. Ти ми беше на мушката. Щях да стрелям, но не го направих.

Майлс пак се обърна към него. Почти усмихнат.

— Благодаря.

— Само дето Томи свърши тази работа.

Майлс включи машината. Тя забръмча, после в стъклената кана започна да капе тъмна течност.

— Да, Томи я свърши. — Майлс стоеше с лице към Еди, облегнат на плота, скръстил ръце.

Наближаваха същинската част, усети Еди. Явно Майлс мислеше същото, тъй като каза:

— Значи, Хектор Гусман е намерил Томи Янсон за по-малко от седмица?

Еди кимна.

— Впечатляващо… Стига да е вярно — добави Майлс.

— Крайно впечатляващо — съгласи се Еди и се вгледа в Майлс в опит да разчете мислите му.

— И ще го държат под око, докато ние решим какво да правим? — изясни си Майлс.

Еди пак кимна.

— Значи, въпросът е какво ще правим — промълви Майлс.

— Ние сме полицаи, ти и аз — рече Еди.

— И знаем къде се намира той — каза Майлс.

— И носим отговорност — додаде Еди.

— Влиза ни в задълженията, така да се каже.

— Невинаги е лесно… — започна Еди, спря се, затърси думи, тъй като още не знаеше със сигурност с кого си има работа. — Трябва да знам едно, преди да продължа.

— Аз също — отвърна Майлс.

— Първо ти — предложи Еди.

Майлс не се поколеба.

— Има ли и грам съмнение в теб, Еди Буман, за това, което сме длъжни да направим, ти и аз?

Еди изпита облекчение.

— Не, нито грам. Има ли грам съмнение в теб, Майлс Ингмаршон?

Майлс поклати глава.

— Ни най-малко.

— Кафето май е готово. — Еди посочи машината зад Майлс.

62

(Мюнхен)

Алберт се събуди, когато сложиха на главата му черен платнен чувал и го вързаха около врата му. Стиснаха го за ръцете, хванаха ги със „свински опашки“ около китките. Изведоха го с инвалидния стол от стаята, пренесоха го на ръце по стълбите, изведоха го в свежия въздух навън и го натовариха в кола, затвориха вратата и потеглиха.

Той дишаше през плата. Прилошаваше му от страх и от непредвидимите завои на пътя.

След десет минути свалиха чувала. Дневната светлина го заслепи. Хората на Ханке около него, общо трима; най-отзад във вана — Михаил. Той също току-що беше освободен от платнения чувал.

— Михаил! — възкликна Алберт с облекчение. — Къде ни водят?

— Не знам. Не се страхувай — избоботи руснакът, докато се озърташе и чакаше очите му да привикнат със светлината. — Добре ли си?

— Не знам — промълви Алберт, погледна през прозореца. Движеха се по централните улици на Мюнхен. Беше един най-обикновен ден в града. Хората навън бяха облечени леко заради топлото време.

— Насочиха пистолет към главата ми — проговори Алберт.

— Кой го направи?

— Един от хората на Ханке.

— Просто ей така?

— Не, беше планирано. Найлон на пода, видеокамера, която да документира.

— Какво стана?

— Ралф спомена за размяна; щели да ме разменят. Но не се получило.

Алберт се загледа навън. Движеха се по тясна улица. Триетажни сгради покрай тротоара.

— Точно усещах как натиска спусъка и някой затропа по врата и му извика да спре.

Алберт почти можеше да усети през две седалки как емоциите на Михаил клокочат. Стаен, изгарящ гняв.

Ванът спря на голям площад, „Мариенплац“.

Изведоха Алберт и Михаил навън. Всичко стана много бързо.

— Чакайте тук — нареди един от хората на Ханке.

Ванът изчезна. Михаил хвана инвалидния стол, потупа Алберт по рамото с грамадната си длан.

— Не се страхувай, вече съм тук — прошепна му.

Огледаха се. Алберт не забелязваше нищо особено. Времето течеше. След малко Михаил приклекна до него, посочи високата статуя на площада.

Алберт присви очи. Видя Лешек, Соня… и Хектор. Стояха заедно, Соня прегръщаше Хектор. Не го пускаше. Лешек ги раздели внимателно. След това Хектор се обърна и тръгна към Алберт и Михаил.

Носеше светла риза с навити ръкави. Движеше се целенасочено, мина на десетина метра покрай тях. Кимна леко на Михаил и се усмихна на Алберт. Изглеждаше едва ли не щастлив, помисли си Алберт. Все едно е изпаднал в някакво състояние… Душевен мир може би…

Хектор се отдалечи.

Соня и Лешек внезапно се озоваха до тях. Алберт не ги беше видял да идват. Соня потънала в сълзи, Лешек блед, но овладян.

— Елате с нас.

Те взеха Алберт и Михаил със себе си и се насочиха към западния край на площада, към чакащ микробус с отворена странична врата. Качиха Алберт по рампа. Всичко ставаше много бързо. Навлязоха в градските задръствания.

— Каквото си мисля ли става? — Михаил насочи въпроса си към Соня и Лешек. Лешек кимна иззад волана.

— Какво си мислиш? — обади се Алберт.

— Ето ти я размяната — отговори руснакът.

Отново. Алберт разбираше… и не разбираше.

Соня се обърна, протегна се, хвана Алберт за ръка. Беше съсипана, посивяла от мъка, по бузите й се стичаха сълзи.

— Не бива никога да изпитваш вина заради това, Алберт. Ти нямаш нищо общо. И сега си свободен.

Само че той изпитваше вина. Огромна вина.

След като се увери, че на инвалидния стол седи истинският Алберт Бринкман, Хектор последва инструкциите и прекоси площада. След няколко крачки се обърна. Видя Лешек и Соня да отиват при Михаил и Алберт. Споходи го жестоко чувство, че е изоставен, но бързо го потисна. Постара се да запази самообладание.

Осем мъже, които се бяха движили анонимно по площада, сега се насочиха към Хектор и оформиха невидим кръг около него, докато той не се качи в една от трите чакащи на улицата до площада коли.

Кортежът потегли. Хектор просто гледаше дърветата. Преди не се беше замислял за тях. Растяха навсякъде из града, оформяха алеи. Нито високи, нито ниски, просто бяха зелени, растяха си и живееха покрай неговия път. Като че ли му се покланяха.

След петнайсет минути колата спря пред голяма жълта къща на скъпа улица. Бяла ограда, висока черна порта, домофон. Минаха по чакълена алея, спряха. Черната порта се затвори зад тях.

Той видя слънцето, чу птиците и усети вятъра, преди да го въведат във вестибюл. Там двама мъже го претърсиха щателно. След това го поведоха нагоре по стълбище. За един кратък миг краката отказаха да го държат и той политна. Мъжете до него го уловиха за лактите и го качиха горе, вкараха го в спалня.

И тя беше като останалата част от къщата — луксозна стая с красиви мебели, скъпи картини, двойно легло с балдахин.

И найлон на пода… Чу се странен звук, когато той стъпи отгоре. Вратата се затвори зад него, ключалката изщрака. Хектор остана сам.

Беше тъмно, завесите бяха пуснати, светлината идваше от два прожектора на тавана, които го осветяваха. Той видя две камери. Една на статив встрани. Червена лампичка показваше, че работи. Другата беше монтирана високо на стената вдясно от него. Сигурно имаше и други и Ралф Ханке си седеше някъде и следеше всичко на телевизора. Но Хектор не го беше грижа.

Самотата го потискаше. Беше безмилостна. Сърцето биеше бясно, страхът от скорошната смърт го застигаше. Къде щеше да отиде и кой щеше да го посрещне там?

Нито едно огледало. Но имаше картина зад стъкло. Той отиде при нея, видя бледото си и неясно отражение. Хектор се приближи, това помогна. Докосна бузата си, видя всяка една бръчица на лицето. Това, което винаги беше приемал за даденост, външния си вид, в добро и зло. Изваяната брадичка, формата на устата, красивата горна устна, която майка му винаги посочваше.

Отново терзанието. Дишаше тежко и неравномерно. Измъчваше го отчаяние и нещастие. Мислите му се насочиха към Лотар… Съсредоточи се върху тях, доколкото можеше. Тогава се показаха греховете… Проправиха си път напред, заиграха пред очите му като немонтиран филм. Хектор видя всеки, когото беше убил, наранил… Видя последствията от делата си, видя онова, което беше пропуснал да разбере в живота си…

Вратата зад него се отключи и отвори. Някой пристъпи зад него. Хектор не искаше да вижда кой е. Щеше да приключи бързо. Стъпките зад него приближаваха. Сърцето му заби бясно. Усети мириса на евтин афтършейв, чу звука от дъвчене. Металически страх; краката всеки миг щяха да се подвият. Хектор искаше да спре всичко… просто да каже стоп… Искаше да изкрещи, да даде излаз на всички странни чувства…

Прищракване точно зад лявото ухо, последвано от избумтяване вътре в черепа. Главата му загоря. По цялото тяло пробяга болка. Усети как нещо се отпусна, откъсна, освободи се, разпадна се… И после сияние, което погълна всичко. Времето и пространството изчезнаха. Болката, която беше изпитал, се превърна в топлина. Приятна топлина, като пролетен дъжд; обгърна го. И сърцето престана да бие…

Хектор все още се намираше в стаята, но се носеше над мъртвото си тяло, което лежеше по лице върху найлона с дупка в тила. Атомите се разпадаха и разкриваха вътрешността си. Сиянието придаваше прозрачност на всичко. Нямаше стени, нито под, въпреки че той ги виждаше.

Всичко се превърна във вечност.

63

(Стокхолм)

Здрач пред големия панорамен прозорец. Софи гледаше кацащия самолет.

Михаил се беше обадил. Алберт е на път към къщи, добре е, така беше казал. В първия момент тя не го разбра.

— Хектор зае неговото място — поясни Михаил.

Тя не схващаше.

— Какво искаш да кажеш? — попита го.

— Каквото ти казвам, отиде и размени себе си за Алберт, предаде се на Ханке.

Всичко звучеше толкова невероятно…

— Аз оставам тук, успех, Софи. — и с тези думи Михаил Асмаров затвори телефона.

Хектор… Той се въртеше из съзнанието й.

Колесникът докосна пистата и машината забави скорост. Тя се дръпна от прозореца, прекоси летището и отиде до митницата. Цялото й същество се бореше, не искаше да си позволи и грам радост или облекчение, не и преди да го е видяла с очите си. Не и преди да го е пипнала…

Вратите на митницата се отваряха и затваряха след всеки новопристигнал. Бизнесмени, семейства, отделни младежи. Възрастни двойки. Тя не смееше да гледа. Бърз поток, непознати лица, минаващи през вратите. Някои засияваха, като виждаха посрещачите, другите продължаваха спокойно нататък.

И тогава се появи той, мина през митницата с инвалидната количка и излезе в залата за пристигащи. Всичко в нея пожела да се отпусне, но Софи все още се сдържаше. Наблюдаваше го, преди той да я е забелязал. Опитваше се да разбере в какво състояние на духа е. Изглеждаше както при последната им среща в Прага. Но беше и уплашен, травмиран. Имаше нещо твърдо и насилено. Издялано на лицето му като с длето; погледът — напрегнат, несъзнателно шареше в търсене на опасност или заплаха. Алберт изглеждаше, сякаш би могъл да се нахвърли върху всекиго, макар всъщност да не можеше.

Алберт я видя, но суровият израз не напусна лицето му. Опита да се усмихне, но не се получи.

Прегръщаха се дълго, много дълго. Тя не искаше да го пусне.

— Стига толкова — каза той полушеговито и се освободи. — Къде са останалите?

Тя го погали по челото, по косата. Вече беше малко по-спокойна. Допусна един милиграм радост… Но установи, че сега, когато вече нямаше от какво да се страхува, притеснението е още по-осезаемо. Сякаш свободата го беше отключила и то излизаше от контрол. Тя не знаеше какво да прави. Как да стои, какво да прави с ръцете си. Как да живее, как да чувства…

— Йенс и Лотар са в апартамента на Йенс. И ние с теб отиваме там, ще поживеем заедно известно време — отвърна тя.

— А Майлс и Сана?

— И те са тук. Сана е в болница, Майлс го изписаха. И двамата се чувстват добре…

Мислите на Алберт сякаш нахлуваха от всички страни и ъгли.

— Хектор е мъртъв — процеди.

Тя само кимна.

— Лотар знае ли?

— Да — едва прошепна тя.

— Как реагира?

— Затръшна вратата.

— А после?

— После излезе, поотупа се, опита се да се държи естествено.

— Тъжен ли е?

— Да, разбира се, но просто не знае какво да прави… С времето ще дойде на себе си.

— Хектор пожертва ли се?

Тя се вгледа в Алберт; в него се таеше скрито отчаяние.

— Да — промълви тя предпазливо. — Така мисля.

— За кого?

— За Лотар, за мен, за теб… за себе си…

Алберт сведе очи, замисли се.

— Как се чувстваш, Алберт?

— Не знам — прошепна той.

Погледът — празен. Мислите — разпилени. Минаха няколко минути. Той се заозърта бързо. Не толкова за географското местоположение, колкото за цялата ситуация… съществуването.

— Е, у дома ли сме вече? — попита.

Тя помисли.

— Да, у дома сме — рече тихо.

Той въздъхна и прошепна: окей.

Софи хвана инвалидния стол. Поеха през гъмжилото от хора в залата.

— Изглеждаше почти щастлив. Хектор — обади се Алберт. — Изглеждаше в мир с всичко, когато зае мястото ми.

Софи буташе стола към изхода.

Най-после дойде и плачът.

Тя отвори очи. Таванът беше бял. Леглото, в което спеше Софи, беше широко. Големи дебели възглавници, спално бельо от египетски памук. Имаше чувство, че е била в безсъзнание. Когато пристигнаха в апартамента на Йенс предишната вечер, се беше предала на съня. Не сънува нищо, само спа дълбоко и дълго. А сега беше започнал нов ден.

Горната част на украсения с шпроси прозорец беше открехната. На улицата се затръшна врата на автомобил. Някъде наблизо се чуваше гълъб. Беше кацнал на фасадата точно до прозореца, гукаше, после разпери крила и излетя.

Софи стъпи на мокета. Беше мек и скъп. Тя стана, облече халата, който висеше на вратата на гардероба.

Лотар и Йенс седяха в кухнята и попълваха някакви документи. Софи седна при тях, хвана Лотар за ръка.

— Какво правите?

— Попълваме бланки. Немското училище на „Карлавеген“ ще приеме Лотар веднага.

Тя погледна Лотар в очите. Той й се усмихна леко; както винаги, се стараеше да се държи спокойно и позитивно.

— Ще се справиш ли, Лотар? — попита го.

— Така мисля.

— Ще започнем оттук. Никой не е толкова лош, че да не може да се промени — рече тя.

— Направил съм кафе — каза й Йенс, докато зачеркваше отделните въпроси от бланката.

Софи стана, тръгна към кухненския плот.

— Къде е Алберт? — попита.

— Отиде до центъра — отговори Йенс.

Алберт въртеше колелата бързо и целенасочено надолу към парка „Хумлегорден“. Там понамали скоростта; разхождаше се под дърветата, беше топло и красиво, столът цъкаше приятно.

Оттам навлезе в гъмжилото на „Стюреплан“, надолу до „Страндвеген“ и „Нюбрувикен“, купи си безалкохолно, разхождаше се и гледаше хората, водата, всичко. Слънцето грееше, чайките се носеха високо в синьото небе и надаваха крясъци. Той спря на ръба на кея. Там беше закотвено корабче, поне стогодишно, тънко и дълго, шведският флаг се развяваше леко от вятъра.

Алберт извади телефона от джоба си, погледна го. Изведнъж го обхвана внезапно съмнение, загуби увереност. Започна сам да си обяснява защо не бива да набира този номер. Но Алберт знаеше, че гласът, който чува в главата си, е гласът на страха. А това беше недопустимо. Пое си дълбоко дъх и набра. Анна вдигна.

— Алберт се обажда — рече той.

Мълчание. После:

— Къде беше?

— Нямаше ме.

— Защо не се обади?

— Не можех.

— Сега къде си?

— В града.

Пак мълчание.

— Искаш ли да се видим? — предложи той.

Секундите минаваха. Той започваше горчиво да съжалява…

— Да, разбира се, че искам — изненада го тя.

64

(Брадфорд/Стокхолм)

Самолетът до Лондон друсаше страшно.

Еди Буман и Майлс Ингмаршон бяха пребледнели, оцъклени, седяха един до друг, вторачени в облегалките отпред.

„Хийтроу“. Оттам взеха кола под наем. Еди шофираше, Майлс зяпаше. М1 на север в продължение на четири часа.

Брадфорд беше дупка. Нещо, останало от отминала епоха. Текстилна индустрия, която беше пропаднала. Така и не се беше възстановила. Тухлени къщи; бедно, тъжно и бездушно.

Срещнаха се със свръзката. Руснак. Казваше се Саша, кожата му беше гладка като на дете, усмихваше се, все едно късметът го преследва като един постоянен дълъг музикален тон. Усмивката не слизаше от лицето му. Майлс и Еди го гледаха стъписано, докато разказваше как екипът му открил Томи Янсон и оттогава не го изпускал от очи.

— Къде е? — Майлс беше нетърпелив.

— Седнал е на един площад наблизо. Апартаментът му е на този адрес. — Саша им подаде написана на ръка бележка. — Ще ви трябва ли помощ?

Майлс и Еди поклатиха глава.

Махмурлукът днес беше убийствен; такъв беше и вчера. Но загубата на паметта беше още по-обхватна. Голяма буца черна празнота.

Дните изглеждаха еднакво. Томи се будеше твърде късно, едновременно нервен и уморен. Сърфираше в интернет, мъчеше се да долови поне някакъв намек за Майлс, Еди и Софи. След това някак успяваше да убие времето до обяд, когато можеше да изпие няколко бири в индийския ресторант с луминесцентните лампи. След това непоносима дълга скука чак до напиването в пъба, което обикновено започваше към седем часа. Преди ден-два повлече към къщи някаква курва, но свалката завърши катастрофално.

Слънцето изгаряше олисялото теме на Томи. Мъчеше го отвратителна жега. Беше седнал на сянка под едно дърво на малък площад. Двама тъпаци от Пакистан играеха шах наблизо.

Томи носеше тънки широки панталони до коленете, тениска, днес с текста Party in the Pacific. Беше опъната на корема. В апартамента имаше и други подобни. Всички купени от един и същи аутлет с надписи от рода на University of Hawaii, Loose Riders, Downtown College и I Survived Springbrake 2001. Купуваше евтини дрехи, пестеше си парите за наема и за пиячка.

Томи се огледа, не забеляза нищо особено. Едно време подобни спокойни моменти му позволяваха да изпадне в еротични фантазии. Да си седи, да зяпа жените и да си представя как ги чука по всички възможни начини, най-вече отзад. Но този нагон вече не съществуваше.

Дъртаците се обърнаха към него, взеха да разправят на развален английски за някакво шахматно чудо, което някакъв си там американец извършил през шейсетте години. Томи ги гледаше кръвнишки, не разбираше нищо. Те му се усмихваха, навярно убедени, че той също е любител на шаха, че затова е седнал тук. Нищо подобно. Той не беше любител на нищо, най-малко пък на шаха. Затова Томи не отвърна на усмивките им. Вместо това стана и бавно тръгна към къщи.

Отдалечи се от площада и навлезе в подобен на гето квартал със стари работнически жилища в дву- и триетажни сгради.

Стигна двустайния си апартамент над автосервиза, където непрекъснато слушаха по радиото дразнещ седемдесетарски джаз. Той се прибра в бърлогата си, заключи, подмина снимката на Моника и момичетата на път към кухнята и вдигна само с показалец стека с шест бири от хладилника. Джазът бучеше през пода заедно с пневматичния гайковерт, който завиваше и отвиваше болтове от сутрин до вечер.

Томи се отпусна на дивана с дистанционното в ръка, включи телевизора върху разнебитената масичка. Облегна се назад и притисна един леденостуден кен до челото си. Екранът премигна и показа разпалена публика и голям боксов ринг в средата на арена. Американски сателитен канал. Даваха кеч.

Големия Самоанец, грамаден мъж с щръкнала коса и татуировки по лицето, направи хватка на някакво жилаво момче в карирана риза без ръкави и с кърпа на главата. Вероятно представляваше шофьор на тир, предположи Томи. Шофьорчето се престори, че го боли. Тичаше напред-назад, крещеше и се тресеше истерично чак докато самоанеца го хвана отново, вдигна го с две ръце и го хвърли над въжетата. Публиката пищеше от възбуда.

Томи отвори бирата. Изпи я на четири глътки. Оригването, което последва, беше кратко, но яко. Той се наведе и извади нов кен от стека, изгълта го по същия начин като първия, но този път на пет глътки, оригването беше малко по-дълго и по-кротко. Справи се и с третия, облегна се на дивана и пак оригна. Остави го; малко по малко започваше да го хваща.

Шофьорчето хукна да се спасява. Самоанеца го погна, крещеше обиди и се тупаше по гърдите. Томи викаше за шофьорчето, нали беше от работническата класа, пък и бяло…

Горе-долу около това се въртеше последната нормална мисъл в живота на Томи Янсон. Едно въже с обиколка около два сантиметра се стегна около шията му; някой, който се намираше зад дивана, го дръпна. Томи успя да пъхне два пръста между въжето и врата си. Мъжът зад него беше силен, използваше дивана за опора, стискаше въжето здраво. Томи нямаше никакъв шанс…

Еди Буман изникна пред него. Томи се вторачи.

Как, мамка му…

Виковете от борбата на екрана, лекият джаз и пневматичният гайковерт от автосервиза създаваха какофония от звуци, докато въжето изцеждаше въздуха от дробовете му. Същевременно го изпълваше изгаряща жажда за живот.

— Майлс е зад теб — каза Еди, обърна се и взе да обикаля из стаята. — А тези пръсти, Томи… не беше много разумно — продължи Еди. — Само ще проточат цялата работа. Ще удължат агонията.

— Мръсни малки, жалки педали — изсъска Томи с дрезгав, пресипнал глас.

Въжето се врязваше в пръстите и шията, лицето се подуваше. Очите бяха на път да изскочат. И както винаги, хората в стаята, онези около него, сякаш изобщо не се интересуваха. Дори и тези двамата. Майлс и Еди. Не изглеждаха гневни, нито развълнувани или изпълнени с омраза. Нямаха намерение да казват нищо на Томи, нито да разправят историята на отмъщението си… Просто бяха дошли, за да го убият… Нищо повече.

— Можем да говорим — изхриптя Томи. — Имам пари… — пробва се с просвирващ глас.

Но Томи не получи отговор. Еди стоеше до стената, разглеждаше снимките с Майлс, Софи и собственото си лице. Свали ги. Избягваше да поглежда към Томи.

Томи осъзна нещо, всичко си дойде на мястото. В крайна сметка му просветна. Онова, на което от толкова време търсеше отговор, изведнъж му се изясни.

Причината беше, че е лош човек…

Никого не го беше грижа за него, откакто стана лош. Откакто избра другия път, откакто започна да убива, откакто прекрачи границата, откакто взе да си позволява всичко. Тогава сякаш уважението на околните — независимо дали всичко това им беше известно, или не — просто изчезна. Томи се превърна в едно нищо. И колкото повече лоши неща вършеше, в толкова по-голямо нищо се превръщаше. Сякаш биваше изтрит, изпарен… И сега умираше като едно нищо. Съвсем сам и невидим, на никого нямаше да му пука…

Това беше отвратителна последна мисъл, с която да отиде на оня свят…

Въжето така се изпъваше, че Томи си представи как Майлс ще му пререже и пръстите, и главата…

А ако беше постъпил правилно? Ако беше продължил по пътя, който избра като млад — да бъде почтен, съвестен, справедлив… Тогава всичко би изглеждало другояче. Тогава нямаше да е тук…

Снимката на момичетата и Моника на стената. Вече ги виждаше размазано. Поразен от пълния си провал, той потъна няколко етажа надолу в съзнанието си. Там беше тъмно и студено… Колкото по-малко кислород получаваше мозъкът, толкова по-силно го притискаше ужасът и кошмарната самота. Настъпи мрак. Той започна да ругае наум всичко и всички. Мислено крещеше сквернословия, изливаше жлъч и омраза, без никой да го чува. Виждаше само мрак, черен мрак.

Така умря Томи Янсон. Омразата, мракът, пълната неспособност да върши добро го съпроводиха по пътя към ада и тъмната, празна, самотна вечност.

Майлс пусна въжето, главата на Томи клюмна.

Еди и Майлс гледаха трупа, проснат на дивана с брадичка на гърдите; отпуснато лице, отворени очи, увиснал наляво корем под мръсна тениска. Краката стърчаха настрани под странен ъгъл под масичката.

— Трябва да довършим — продума Майлс.

Седна на дивана до Томи и дръпна горната част на тялото му върху коленете си. Еди му подаде чук, клекна на пода до Томи с клещи в ръка. Боят по телевизията се беше обърнал. Самоанеца беше уморен и се олюляваше на ринга, сякаш загубил ориентация. Шофьорът на тира, намерил нови сили, се нахвърли на Големия Самоанец и му направи хватка. Самоанеца страдаше ужасно.

Майлс, с кухненското чукче в ръка, следеше фалшивия бой на екрана, докато силно и методично избиваше всички зъби от устата на Томи. Отнемаше време и беше кърваво. Няколко зъба отказваха да паднат, та се наложи да ги изреже с нож. Еди отряза всички пръсти на Томи с клещите. Падаха на пода. Накрая ги събра, преброи за всеки случай до десет, пусна ги в найлонов плик заедно с окървавените зъби.

Двамата отнесоха тежкото туловище на Томи Янсон в банята. Ваната беше пълна със сол. Положиха го вътре, като се погрижиха да е изцяло скрит под солта.

Почистиха хола, изтриха всички следи. На екрана Големия Самоанец молеше за милост.

Еди извади семейната снимка от рамката и я изгори в пепелника. Емели, Ванеса и Моника се разтопиха заедно с един млад и почтен Томи Янсон. Той прибави и другите снимки — с него, Майлс и Софи. Те също пламнаха и изчезнаха.

Самоанеца закрещя от болка и заудря с длан по пода, когато шофьорчето седна отгоре му и изви единия му крак. Но не биваше да го прави. Защото внезапно, сякаш от нищото, един побеснял индианец от племето апачи изскочи на ринга.

Еди загаси телевизора.

Обратният полет беше по-спокоен. Носеха се през разредения въздух на единайсет хиляди метра височина. Еди и Майлс кацнаха на „Арланда“, взеха автобус до централната гара на Стокхолм. В голямата зала се разделиха със здраво ръкостискане. Спогледаха се. Еди не можеше да определи собственото си душевно състояние. Дали стореното е добро, или зло… или и двете. Само че този път не се колебаеше между две крайности, просто приемаше действителността. Изглежда, Майлс Ингмаршон разсъждаваше по същия начин, тъй като кимна, като чу размислите на Еди.

— Продължаваме напред — рече той, пусна десницата на Еди и се скри в множеството при изхода към „Васагатан“.

Еди остана сред гъмжилото от пътници. Той се намираше в центъра, в окото на бурята. Можеше да отиде където пожелае, да прави каквото пожелае. Решенията нямаха край, точно както потокът от хора течеше около него от всички посоки.

Поне такова беше усещането. Но чувствата и реалността не бяха едно и също, свободният избор беше химера. Еди знаеше какво трябва да стори. Винаги го е знаел. Имаше само един път.

Той се обади на Каролине:

— Нуждая се от помощта ти.

Срещнаха се час по-късно в Гамла стан, тръгнаха пеш надолу по „Стуршюркобринкен“. Туристи, жега и шведски знамена. Тя го държеше под ръка. Харесваше му. Че беше близо до него, че не го пускаше.

— Бях сигурен, че ще умра — проговори Еди. — Когато Томи ми преряза вените и ме остави в апартамента… Когато тръгнах след теб в Колумбия… Когато вървях през джунглата към къщата на Игнасио… Когато застрелях мъжа, който те държеше… Но не стана. Смъртта така и не дойде.

— Което е хубаво — усмихна се тя леко. Стисна го по-силно.

— Да, само че е по-сложно.

— Как е възможно? — почти се засмя тя.

— Смъртта, която мислех, че идва, трябваше да е изкупление за престъплението, което извърших…

Тя замълча. Този въпрос беше възникнал още при втората им среща.

— Пребих едно момче. То умря…

Еди го каза направо, не намери друг начин.

Тя го пусна. Продължиха да вървят един до друг.

— Кой беше той?

— Рикард Егнел… двайсетина годишен. От Норурт. Срещнахме се в една градинка, той и приятелчетата му… и аз.

— И никой не знае? — попита тя.

— Томи Янсон знаеше. С това ме държеше.

— А Томи вече го няма.

Еди не отговори.

— Кога стана това?

— Много отдавна.

— Може би трябва да помислиш още малко — предложи тя.

Той й се усмихна тъжно.

— Мислих. Дълги години. Отново и отново, всяка безсънна нощ.

Тя не каза нищо, загледа се в калдъръма.

— Трябва да се видя с родителите му — продължи Еди. — Искам да ми помогнеш. Моля те да дойдеш с мен, да им обясниш, че седя в автомобила отпред, че ако искат да чуят какво точно се случи, аз ще им разкажа. Но не мога да позвъня на вратата им сам.

Каролине спря, все така пребледняла. Погледна го тъжно.

— Знаеш какво означава това, нали?

Той кимна.

— Зная.

Тя го изгледа ядно.

— Какво мислиш? — подпита я той.

Тя отклони поглед.

— Просто се държа егоистично — промърмори тя тихо.

Поеха на север. Каролине шофираше. На магистралата хвана ръката му, сложи я на коленете си, останаха така. Времето беше топло и приятно. Еди остана в колата, а Каролине отиде да позвъни на вратата. Старият Егнел отвори. Известно време разговаряха, след това той я покани вътре и затвори вратата.

Тишината в колата беше оглушителна. Еди сведе очи към дланите си. Сърцето му биеше неравномерно, припряно.

След няколко дълги минути пътната врата се отвори и Каролине му помаха да дойде.

Той извади телефона си, набра номера на един колега полицай.

Еди си пое дъх.

— Еди Буман се обажда — започна той и след това призна за убийството на Рикард Егнел, съобщи адреса, на който се намира, и помоли колегата да бъде внимателен, като дойде да го вземе.

Излезе от колата. Вратата се затръшна след него с тежък глух звук. Той стоеше на пътя. Децата обикаляха с велосипедите. Няколко момчета играеха на асфалта хокей с топки за тенис. Слънцето грееше от синьо небе с пухкави бели облаци. Беше тихо и прекрасно.

Пътят до къщата по застланата с камъни алея се оказа безкрайно дълъг. Струваше му се, че въобще не приближава целта.

Каролине чакаше на вратата. Той не можеше да я погледне. Тя също мълчеше, изобщо не го докосна, докато той минаваше покрай нея. Остави го на мира. Понеже той така искаше. И тя го разбираше.

Еди влезе в дневната. Те седяха на дивана — майката и бащата на Рикард Егнел. Идваше му да забоде очи в пода, да избягва погледа им. Но Еди се пребори с този импулс, успя да ги погледне право в очите, застанал прав в средата на стаята. Знаеше, че изглежда ужасно, целият в рани и с раздрано лице. Надяваше се да не ги уплаши.

— Името ми е Еди Буман и аз се сбих със сина ви Рикард в Роламбсхувспаркен в онази вечер преди много години. Аз съм виновен за смъртта му.

Родителите на Рикард седяха плътно един до друг на дивана. Някъде из къщата се чу изпукване. Детски викове в далечината, може би от онези, които играеха хокей. Каролине го гледаше. Това му даде сили, макар сам да не знаеше как.

— Рикард и приятелите му дойдоха откъм плажа, към парка… — Еди си прочисти гърлото. — Срещнахме се и стана… каквото стана.

Угнетяваща тишина.

— Кой започна пръв? — Въпросът зададе бащата на Рикард. Гласът му беше глух, но без агресия.

— Няма значение — промърмори Еди.

— Напротив — възрази мъжът.

Еди съжали, беше длъжен да отговори на всеки техен въпрос.

— Те започнаха с обидите. Но аз бях отишъл да се бия. Те също…

— Какво правеше той? Пиян ли беше?

— Да.

— Ядосан, бесен?

Еди се замисли.

— Бяха трима, насъскваха се един друг, както правим понякога… в момчешките компании.

— Искате ли чаша чай? — предложи майката на Рикард със съвсем естествен тон.

Еди видя, че в тази объркваща ситуация за миг бе забравила кой е той. Той не го искаше.

— Не, благодаря.

Тя се усети. Почти се засрами; старият Егнел я хвана за ръка и не я пусна повече. И после главният въпрос излезе от устата на майката:

— Защо убихте Рикард?

Еди сведе очи. Нямаше отговор.

— Съжалявам — беше единствената дума, която успя да изрече.

Колегите на Еди пристигнаха — двама униформени. Докато заключваха белезниците, Еди погледна бащата на Рикард в очите. Бащата се изправи и преди да изведат Еди, му кимна. Почти незабележимо. Но несъмнено имаше кимване. То казваше всичко. И нищо. Благодаря, че дойде тук; никога няма да ти простя…

Отведоха Еди до полицейския автомобил. Каролине стоеше неотлъчно до него. Отвориха задната врата. Завъртяха Еди, натиснаха го, за да не си удари главата, качиха го на тапицираната с найлон седалка.

Вратата се затвори. Отново настъпи тишина. Дълбока тишина.

Той гледаше Каролине през прозореца на колата. Белезниците жулеха китките му.

Еди Буман се почувства свободен.

Три седмици по-късно

65

(Берлин)

Паркът пред Стария музей в Берлин се нарича „Лустгартен“. Повече прилича на просторна морава. Една улица минава между „Лустгартен“ и музея от едната страна и Берлинер Дом, голямата катедрала, от другата. Улицата се нарича „Ам Лустгартен“. В този ден беше затворена в двете посоки, също и паркът, и районът около входа на Стария музей. Ограждения, полицейски автомобили. Полицаи на мотоциклети бръмчаха напред-назад, ръководеха движението, пропъждаха объркани туристи, които блуждаеха наоколо.

В музея щяха да откриват нова изложба. Нещо от Античността. Сред височайшите особи имаше двама гръцки министри и няколко американци. Останалите бяха немски високопоставени лица, немски бизнесмени, немски политици и доста знаменитости. След това щеше да има банкет. На него обаче Ралф Ханке нямаше да присъства.

Не се беше появявал публично след смъртта на Хектор. Сега обаче беше длъжен най-сетне да се покаже. Иначе хората щяха да почнат да се питат къде е изчезнал индустриалецът. Изборът на Ралф падна върху това събитие, където полицейската защита щеше да е най-сериозна. Той щеше да отиде, да се покаже, да увери околните, че всичко е наред.

Стоеше с голяма част от гостите в средата на музея — открито кръгло помещение на две нива, колони и статуи покрай стените. Шампанското беше сухо; поток от политици, бизнесмени и знаменитости идваше да си побъбри с него. Той гледаше отвисоко на всички им. Зад усмивката му се криеше дълбоко презрение.

Бодигардовете стояха близо до Ралф и се грижеха да попадне на възможно най-много снимки на десетината акредитирани фотографи, които се движеха между гостите. Всички бяха проверени — отчасти от полицията и властите, но и от хората на Ралф. Също и сервитьорите и малкото служители на музея, на които беше позволено да присъстват.

Щеше да му мине, параноята щеше да изчезне. Винаги беше така. Той знаеше, че безпокойството и непрестанните мисли за сигурността сега зависеха от него самия. Нямаше никакви преки заплахи. Поне не сериозни.

Един подпийнал местен политик стоеше до него, подмазваше му се и го ласкаеше. Ралф кимна на бодигарда, който прошепна няколко думи в ръкава на ризата си. Напуснаха музея.

Ралф Ханке седеше в лимузината, гледаше през бронирания прозорец, докато излизаха от „Ам Лустгартен“ и завиваха надясно по „Унтер ден Линден“. Полицейски мотоциклет до тях. Щеше да ги ескортира извън града, до летище „Тегел“, където го чакаше самолетът за Мюнхен. Подминаха Бранденбургската врата и излязоха на улица „17 юни“. Бронираната лимузина увеличи скоростта по правата отсечка. Полицейският мотоциклет не изоставаше, караше до прозореца на Ралф, близо… много близо. Ралф видя, че полицаят държи нещо в ръка, някаква буца. Закрепи я със сила за прозореца на Ралф. Тя залепна, сива и дебела, изглеждаше като глина, помисли си Ралф. Кола пред тях, една жена се показа през прозореца отпред, разстла ролка с шипове пред лявата предна гума на лимузината. Всичко се случи много бързо. Гумата изгърмя и се спука, в същия момент полицейският мотоциклет рязко наби спирачка и изостана назад. Ралф отвори уста да каже нещо на мъжете отпред. Но не успя.

Бронираната обезопасена лимузина не можеше да се предпази от спуканата гума и силата на взрива. Изхвърча надясно, падна на велоалеята вдясно от шосето, удари се в дърво и спря.

Ралф Ханке лежеше замаян. Беше се отворила дупка между прозореца и тавана, където бяха поставили експлозива.

— Ехо! — извика той на мъжете отпред в автомобила. Шофьорът беше отпуснал глава на волана. Другият седеше с изваден пистолет, окървавено лице, объркано изражение. Някой пъхна ръка през дупката; изгърмя пистолет. Главата на бодигарда се пръсна.

Полицаят си беше свалил каската.

— Ралф Ханке, сега ще умреш — каза Лешек Смяли, дръпна щифтовете на двете ръчни гранати и ги пусна в автомобила.

Паднаха право върху Ралф Ханке. Той улови едната, не знаеше какво да прави с нея. Единствената му мисъл беше да не я държи. Подхвърли я леко във въздуха и на височината на лицето му тя избухна, едновременно с другата в скута му.

Лешек гледаше голямата лимузина, която се разтърси от взривовете. Цялата им ударна сила беше удържана от бронираната й черупка; унищожителна, убийствена сила.

Соня и Михаил в автомобил зад него. Лешек отиде при тях, настани се на задната седалка. Заедно тримата заминаха, прекосиха Тиргартен, загледани в блестящата златна статуя на богинята Виктория, покачена високо върху Колоната на победата.

66

(Стокхолм)

Йенс шофираше на излизане от града. Софи отвори прозореца, въздухът беше топъл, слънцето беше пропъдило всички облаци от небето. Светлосиньо, дори сега, когато наближаваше седем вечерта.

Ежедневието се беше върнало по някакъв странен начин. Постоянно бяха заедно. Алберт, Лотар, Йенс и Софи; като семейство. Сега също — момчетата седяха отзад.

Майлс, Сана и Каролине се отбиваха в апартамента, когато пожелаеха. И всички го желаеха. Така щеше и да остане. Сега бяха отбор.

Еди беше осъден за тежък побой, довел до смърт. Трябваше да лежи седем години. Ако се държеше прилично, щеше да излезе по-рано. Така и щеше да стане, никой не се съмняваше. Бяха отишли да го видят, изглеждаше в добро настроение. Каролине го посещаваше при всяка възможност, която й се удадеше, и Софи имаше чувство, че щеше да продължи така до деня, в който той минеше през портите на затвора. И тогава тя щеше да го чака отпред.

Кучето Рат ги залая, когато влязоха в градината на Ивон и Том. Том ги посрещна, загорял от слънцето, ухаещ на одеколон, усмихваше се, все едно всичко на света е прекрасно. Беше жизнерадостен, дружелюбен и извънредно общителен, без да е плиткоумен. И сега беше в празнично настроение, докато говореше с Лотар на лош немски, който беше учил в училище.

Софи прегърна Ивон в кухнята. Прегръдката продължи няколко секунди по-дълго от обикновено. Софи чу тих звук откъм майка си, нещо като въздишка, освобождаване от болката. Издишване, което показваше, че най-после се отпуска. Правеше го при всяка тяхна среща, откакто Софи се беше върнала у дома.

— Помогни ми за салатата — помоли Ивон, макар че тя беше готова и чакаше в хладилника под найлоново фолио.

Седнаха около масата в трапезарията. Вратата към верандата беше отворена, пропускаше топлината и шумовете на лятната вечер. Беше най-обикновена неделна вечеря, втората им, откакто се прибраха у дома. Сега сякаш времето беше спряло, сякаш нищо не се беше случило. Само че беше, беше се случило. Алберт и Лотар бяха неразделни… Никаква радост у тях, но може би надежда, че животът ще стане по-хубав… Сега пред тях стоеше нещо неизвестно. Беше им нужно време да се възстановят. Дълго време. Някои рани нямаше да зараснат никога.

И Йенс, отпуснат на стола, с ръка върху облегалката на Лотар, салфетка на лявото коляно. Засмя се на нещо. Тя го обичаше толкова силно… После Софи погледна майка си. Ивон слушаше щастливо нещо, което Алберт разказваше, очите й срещнаха тези на Софи, спряха се, усмивката й се измени леко, усмихваше се със затворени устни, леко вдигнати вежди. Приятелска усмивка, в която участваха и очите. Изражението на Ивон казваше ясно: Всичко свърши. Ти се справи, Софи… Вече няма от какво да се криеш.

Софи сведе поглед, помъчи се да вкуси това чувство… Че вече е свободна. Но не можеше да го приеме, все още нямаше място за подобни мисли. Искаше го, но не можеше, не беше способна да потисне другите усещания, с които беше привикнала. Постоянната заплаха с различни лица. Да бъде нащрек, да се крие. Понеже това беше животът й, това й се беше наложило да научи, така щеше и да остане… Новото нормално. Как злото щеше да се върне и отново да я захапе…

Трясък.

Тя подскочи, Алберт и Лотар също. Всички бяха изпънати като струна. Заозъртаха се. Том се извини и вдигна изпуснатия капак на тенджера от пода.

Алберт срещна очите й. Едва след няколко секунди се усмихна.

Бележка под линия

1

Амиотрофична латерална склероза — болест на моторните неврони. — Б. пр.

Content

Александер Сьодерберг
Добрият вълк
Софи Бринкман  #3

Първа част

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

Втора част

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

Трета част

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

Три седмици по-късно

65

66

Бележка под линия