Дейвид Бениоф

Градът на крадците

На Аманда и Франки

И ако падне целият Град, но избяга един-единствен човек, той ще носи Града в себе си по пътищата на изгнанието; сам той ще бъде Градът.

Збигнев Херберт

Шенк най-сетне разбра и започна да се смее по-силно. После изведнъж попита съвсем сериозно:

— Мислиш ли, че всички руснаци са хомосексуалисти?

— Когато войната свърши, ще разбереш — отговорих му аз.

Курцио Малапарте

ДЯДО МИ, МАЙСТОРЪТ НА НОЖА, беше убил двама германци, преди да навърши осемнайсет години. Не си спомням някой да ми е казвал това — беше нещо, което просто знаех по същия начин, както знаех за различните екипи на „Янките“: раирани за домакински мачове и сиви за гостуване. Но все пак не бях роден с това знание.

Кой ми беше казал? Не беше баща ми, който никога не споделяше никакви тайни, нито майка ми, която избягваше да говори за всякакви неприятни, кървави, болни и деформирани неща. Не беше и баба ми, която знаеше всички народни приказки от старата родина (повечето бяха ужасяващи: за деца, изядени от вълци или обезглавени от вещици), но никога не беше споменавала за войната пред мен. И със сигурност не беше самият ми дядо, усмихнатият пазител на най-ранните ми детски спомени — мълчаливият слаб мъж с черни очи, който ме държеше за ръка, докато пресичахме булеварда, седеше на пейката в парка и си четеше руски вестник, докато аз гонех гълъбите и тормозех мравките с някоя отчупена клонка.

Израснах на две пресечки от мястото, където живееха баба и дядо, така че ги виждах почти всеки ден. Двамата си имаха собствена малка застрахователна компания и работеха от тесния си апартамент с един общ коридор към всички стаи в квартала „Бей Ридж“ в Бруклин, а почти всичките им клиенти бяха други руски преселници. Баба ми постоянно говореше по телефона и продаваше застраховки. Никой не можеше да й устои. Тя или очароваше клиентите, или ги сплашваше, но и в двата случая те си купуваха застраховки. Дядо ми седеше зад бюрото и се занимаваше с цялата бумащина. Когато бях малко момче, често сядах в скута му и зяпах чуканчето на левия му показалец, заоблено и гладко — двете фаланги на пръста му бяха отрязани толкова чисто, че все едно беше роден без тях. Ако беше лято и имаше мач на „Янките“, ние го слушахме по радиото (а след седемдесетия му рожден ден го гледахме на цветния телевизор, който му купи баща ми).

Дядо ми така и не се научи да говори без руски акцент, нито веднъж не гласува на избори и не слушаше американска музика, но стана заклет почитател на „Янките“.

В края на деветдесетте години един застрахователен конгломерат отправи предложение да купи компанията на баба и дядо. Всички смятаха, че офертата е съвсем честна, така че баба ми поиска да я удвоят. Сигурно се е стигнало до голямо пазарене, но дори аз можех да кажа на конгломерата, че няма смисъл да се опитват да се пазарят с баба ми. В крайна сметка те й дадоха това, което им поиска, и моите баба и дядо продадоха апартамента си и се преместиха да живеят в щата Флорида, както повелява американската традиция.

Купиха си една малка къща на брега — архитектурен шедьовър с плосък покрив, построен през 1949 г. от един архитект, който щеше да стане прочут, ако не се беше удавил през същата година. Сурова и величествена, от стомана и бетон, къщата е кацнала на една самотна скала с изглед към Мексиканския залив; не е точно това, което човек си представя, когато чуе за жилище на семейство пенсионери, но все пак те двамата не отидоха на юг, за да повяхнат и да умрат. През повечето дни дядо ми седи на компютъра си и играе шах по интернет със старите си приятели. Баба ми, която се отегчи от бездействието само няколко седмици след като се преместиха, си измисли работа като преподавател по руска литература в един малък колеж в Сарасота, където загорелите от слънцето студенти (поне единствения път, когато влязох в нейните часове) бяха в състояние на непрекъснат шок от нейните ругатни, тежкия й сарказъм и способността й да цитира Пушкин по памет.

Всеки ден баба и дядо вечерят на верандата на къщата си, като гледат тъмните води на залива, които стигат чак до Мексико. Спят на отворени прозорци, а нощните пеперуди се блъскат в мрежите. За разлика от други пенсионери в щата Флорида те не се тревожат за престъпността. Входната им врата обикновено е отключена и нямат аларма. Когато пътуват с колата, не си слагат предпазни колани; когато излизат на слънце, не се мажат с крем. И двамата смятат, че единствено Господ може да ги убие, а те не вярват дори в него.

Аз живея в Лос Анджелес и пиша филмови сценарии за супер-герои мутанти. Преди две години ме помолиха да напиша автобиографично есе за едно специализирано издание за сценаристи и докато го пишех, изведнъж си дадох сметка, че съм живял невероятно скучен живот. Не че се оплаквам. Въпреки че разказът за моето съществуване не е интересно четиво — училище, колеж, работа на парче, бакалавърска програма, друга работа на парче, магистърска програма, супергерои мутанти, — аз съм доволен от съществуването си. Но докато се борех с това есе, реших, че всъщност не искам да пиша за живота си, дори в рамките на петстотин думи. Исках да пиша за Ленинград.

Баба и дядо ме взеха от летището в Сарасота; аз се наведох да ги целуна, те вдигнаха очи към мен и се усмихнаха, както винаги леко учудени от присъствието на своя американски внук великан (с моя ръст от метър и осемдесет и седем аз наистина съм великан в сравнение с тях). По пътя към къщата спряхме на местния рибен пазар, за да купим едно току-що уловено помпано; дядо ми го изпече на скарата, без да добавя нищо друго освен масло, сол и прясно изцеден лимон. Както всяко друго нещо, което приготвяше, и това изглеждаше невероятно лесно за готвене, отне му десет минути и беше по-вкусно от всичко, което бях ял през последната година в Лос Анджелес. Баба ми не готви; тя е прочута в нашето семейство с упорития си отказ да приготви нещо по-сложно от купа с овесени ядки.

След вечеря баба ми запали цигара, а дядо ми напълни три чаши с домашна водка с касис. Слушахме хора на цикадите и щурците, гледахме черния залив и прогонвахме от време на време някой комар.

— Донесох диктофон. Мислех си, че можем да поговорим за войната.

Стори ми се, че забелязах как баба ми подигравателно завърта очи, тръскайки цигарата си върху тревата.

— Какво?

— Ти си на четирийсет години. Сега ли се сети да питаш?

— На трийсет и четири съм — казах аз.

Погледнах към дядо и той ми се усмихна.

— Какъв е проблемът? Да не сте били нацисти? Да не криете нацисткото си минало?

— Не — отговори той, като продължи да се усмихва. — Не бяхме нацисти.

— Наистина ли си мислехте, че съм на четирийсет години?

— Трийсет и четири, четирийсет — каза баба и изсумтя.

Този звук винаги беше придружаван от пренебрежително махване с ръка, все едно искаше да прогони тази глупост.

— На кого му пука? — продължи тя. — Трябва да се ожениш. Да си намериш съпруга.

— Говориш точно като всяка друга баба във Флорида.

— Ха — каза тя малко обидена.

— Просто искам да знам какво е било. Какво ужасно има в това?

Тя кимна на дядо ми, като ме посочи с горящия връх на цигарата си.

— Искал да знае какво е било.

— Скъпа — каза дядо.

Не каза нищо друго, но баба ми кимна и изгаси цигарата си в стъклената маса.

— Прав си — каза ми тя. — Ако искаш да пишеш за войната, значи за това трябва да пишеш.

Баба ми се изправи, целуна ме по главата, целуна дядо ми по устните и отнесе чиниите в къщата. В продължение на няколко минути седяхме мълчаливо и слушахме прибоя. Той отново напълни чашите ни — беше доволен, че съм изпил моята.

— Имаш ли си приятелка?

— Аха.

— Онази, актрисата?

— Аха.

— Тя ми харесва.

— Да, знам.

— Прилича на рускиня — каза той. — С тези очи… Ако искаш да говорим за Ленинград, ще говорим за Ленинград.

— Не искам да говорим. Искам ти да говориш.

— Добре де, аз ще говоря. Утре?

Дядо ми удържа на думата си. През цялата следваща седмица двамата седяхме на бетонната веранда и аз записвах историите му. Няколко часа всяка сутрин, после почивка за обяд и още малко следобед — дядо ми, който не обичаше да казва повече от две последователни изречения в смесена компания (тоест в присъствието на всеки друг освен на жена си), пълнеше касета след касета с думите си. Думите се оказаха твърде много за една книга — истината може би действително е по-интересна от измислицата, но освен това има нужда от по-добър редактор. За пръв път през живота си чух дядо да ругае и да говори откровено за секс. Разказваше ми за детството си, за войната и за това как беше пристигнал в Америка. Но най-вече говореше за една седмица през 1942 година — първата седмица на тази година, през която се беше запознал с баба ми, беше срещнал най-добрия си приятел и беше убил двама германци.

Когато дядо ми свърши с историите, аз продължих да го разпитвам за различни подробности — имена, места, какво е било времето в точно определени дни. Той ме търпя известно време, но най-сетне се наведе напред и натисна бутона „Стоп“ на моя диктофон.

— Беше отдавна — каза ми той. — Не си спомням с какво съм бил облечен. Не си спомням дали е било слънчево.

— Просто искам да напиша всичко както трябва.

— Няма да можеш.

— Това е твоята история. Не искам да я разваля.

— Дейвид…

— Все още има някои неща, които не разбирам…

— Дейвид — каза той. — Ти си писател. Измисли си го.

1

ТИ НИКОГА НЕ СИ бил толкова гладен; никога не ти е било толкова студено. Когато изобщо успявахме да заспим, сънувахме пиршествата, които бяхме поглъщали толкова небрежно преди седем месеца — хляба и маслото, картофените пелмени, наденичките. Бяхме ги изяли, без да им обърнем внимание, бяхме преглъщали, без да усетим вкуса им, бяхме оставяли големи трохи и мазнина в чиниите си. През юни 1941 година, преди да дойдат германците, ние се смятахме за бедни. Но до зимата юни вече ни се струваше рай.

Нощем вятърът духаше толкова силно и продължително, че човек се стряскаше, когато спре; пантите на капаците на прозорците на изгорялото кафене на ъгъла спираха да скърцат за няколко зловещи секунди, сякаш се приближаваше някакъв хищник и малките животинки притихваха от ужас. Самите капаци на прозорците бяха откъртени за подпалки още през ноември. В Ленинград вече нямаше дървен материал. Всички дървени табели, дъските на пейките в парка, паркетът от бомбардираните сгради — всичко вече беше изчезнало и изгоряло в нечия печка. Гълъбите също бяха изчезнали, уловени и сварени в разтопен лед от река Нева. Никой нямаше нищо против да убие гълъб за храна. Проблемът беше с кучетата и котките. През октомври тръгна слух, че някой беше изпекъл кучето на семейството и го беше разделил на четири за вечеря; тогава всички се смеехме и невярващо поклащахме глава, но освен това се чудехме дали кучешкото всъщност няма да е вкусно, ако му се сложи достатъчно сол — все още имаше много сол, дори когато всичко друго свърши, имаше сол. До януари слухът се беше превърнал в най-обикновен факт. Никой освен най-големите връзкари не можеше да продължава да храни домашен любимец, така че домашните любимци хранеха нас.

Имаше две различни теории за разликата между дебелите и слабите. Някои твърдяха, че онези хора, които са били дебели преди войната, имат по-голям шанс за оцеляване: една седмица без храна нямаше да превърне един пълен човек в скелет. Други казваха, че кльощавите хора са по-привикнали да ядат малко и ще понесат по-добре шока от гладуването. Аз подкрепях втората теория, защото така ми изнасяше. Още по рождение си бях дребосък. Имах голям нос, черна коса и кожа, нашарена от акне — трябваше да си призная, че нито едно момиче не си мечтаеше за мен. Но войната ме направи по-привлекателен. Другите се стопяваха с намаляването на порционите, така че онези, които преди нашествието приличаха на циркови атлети, сега бяха наполовина. А аз нямах мускули, които да изгубя. Точно като земеровките, които бяха продължили да ровят за храна, докато динозаврите се бяха сривали около тях, аз бях устроен да живея в оскъдица.

Вечерта на Нова година седях на покрива на „Киров“ — жилищната кооперация, където живеех от петгодишен (макар че кооперацията си нямаше име до 34-та година, когато застреляха Киров и половината град беше наречен на него), — гледах тумбестите сиви дирижабли на противовъздушната отбрана, които се тълпяха под облаците, и чаках да започне бомбардировката. По това време на годината слънцето се задържа само шест часа в небето и притичва от хоризонт до хоризонт все едно някой го гони. Всяка нощ четирима от нас седяха на покрива на тричасови смени, въоръжени с кофи с пясък, железни щипци и лопати и опаковани във всички ризи, пуловери и палта, до които бяхме успели да се докопаме, за да гледат небето. Ние бяхме огнеборците. Германците бяха решили, че ще им струва твърде скъпо да нахлуят в града, и вместо това ни бяха обсадили с намерението да ни уморят от глад, да ни бомбардират до смърт, да ни изгорят без остатък.

Преди да започне войната, в „Киров“ живееха хиляда и сто души. До Нова година броят им се беше стопил до четиристотин. Повечето малки деца бяха евакуирани, преди германците да затворят обсадата през септември. Майка ми и малката ми сестра Таися заминаха за Вязма, където щяха да живеят при чичо ми. Вечерта преди да заминат, аз се скарах с майка ми — това беше единственият път, когато се бяхме карали, или по-точно казано — единственият път, когато бях събрал кураж да й отговоря. Тя искаше да замина с тях, разбира се, по-далеч от нашествениците, в дълбоката провинция, където бомбардировачите нямаше да ни открият. Но аз не исках да напусна Питер. Бях мъж и щях да защитавам своя град, да бъда като Невски на двайсети век. Може би не бях чак такъв глупак. Имах железен довод: ако всички избягат, Ленинград ще падне в ръцете на фашистите. А ако падне Ленинград, градът на работниците, който произвежда танкове и пушки за Червената армия, какво ще стане с Русия?

Майка ми смяташе, че този довод е тъп. Току-що бях навършил седемнайсет години. Не заварявах брони във фабриките и ми оставаше почти цяла година, преди да мога да се запиша в армията. Отбраната на Ленинград нямаше нищо общо с мен; бях просто още едно гърло за хранене.

Но аз не обърнах внимание на тези обиди.

— Аз съм огнеборец — заявих.

И това беше самата истина — градският съвет беше разпоредил да се организират десет хиляди пожарникарски отряда, а аз бях гордият командир на Кировската бригада от петия етаж.

Майка ми все още нямаше четирийсет години, но косата й вече беше посивяла. Седеше срещу мен на масата в кухнята и държеше едната ми ръка в своите. Беше много дребна жена, едва метър и петдесет, и аз се бях страхувал от нея през целия си живот.

— Ти си идиот — каза ми тя.

Това може би звучи обидно, но моята майка винаги ме наричаше „идиот“ и аз вече го смятах за прякор, който използваше като израз на привързаност към мен.

— Градът е бил тук преди теб. И ще бъде тук след теб. А ние двете с Таися имаме нужда от теб.

Майка ми беше права. Един по-добър син щеше да замине с нея, както и един по-добър брат. Таися ме обожаваше и се хвърляше отгоре ми всеки път когато се прибирах от училище, четеше ми глупавите си стихотворения за мъчениците на революцията, които пишеше за домашно, и ме рисуваше като карикатура с големия ми нос в тетрадката си. Като цяло почти винаги ми се искаше да я удуша. Нямах никакво желание да заминавам за провинцията с майка ми и малката ми сестра. Аз бях на седемнайсет, погълнат от вярата в собствената си героична съдба. Декларацията на Молотов, произнесена по радиото на първия ден от войната („НАШАТА КАУЗА Е СПРАВЕДЛИВА! ВРАГЪТ ЩЕ БЪДЕ СРАЗЕН! НИЕ ЩЕ ПОБЕДИМ!“), беше отпечатана на хиляди афиши, с които бяха облепени стените на града. И аз вярвах на каузата; нямаше да избягам от врага; нямаше да пропусна възможността да участвам в победата.

Майка ми и Таися заминаха на следващата сутрин. Бяха пътували с автобус донякъде, а после на стоп с военни камиони и най-сетне пеша, в продължение на безброй километри по селските пътища, със скъсаните си ботуши. Трябваха им три седмици, за да стигнат дотам, но най-сетне успяха и бяха на сигурно място. Тя ми изпрати писмо, в което ми описваше тяхната одисея, ужаса и изтощението. Може би искаше да ме накара да се почувствам виновен, че съм ги изоставил, и успя — но освен това си знаех, че без тях ми беше по-добре. Наближаваше моментът за решителната битка, а те нямаха място на фронта. На седми октомври германците завзеха Вязма и писмата от майка ми спряха.

Иска ми се да кажа, че ми липсваха, когато заминаха, и понякога нощем наистина ми беше самотно, а по всяко време ми липсваше готвенето на майка ми, но още от малък си бях фантазирал да остана сам. Героите на любимите ми народни приказки винаги бяха изобретателни сирачета, които откриват пътя си в тъмната гора, оцеляват във всички опасности с остроумни решения, побеждават враговете си с хитрост и намират съкровище по време на своите странствания. Не мога да кажа, че бях щастлив — всички бяхме прекалено гладни, за да сме щастливи — но вярвах, че най-сетне съм открил Смисъла. Ако Ленинград падне, щеше да падне и Русия; ако Русия падне, фашизмът щеше да завладее света. Всички вярвахме в това. Аз все още го вярвам.

И тъй, бях прекалено млад, за да ме приемат в армията, но не толкова, за да не мога да копая противотанкови траншеи през деня и да охранявам покривите през нощта. Моят отряд беше съставен от приятелите ми от петия етаж — Вера Осиповна, която умееше да свири на виолончело, и червенокосите близнаци Антоколски, които умееха единствено да пърдят в синхрон. В първите дни на войната пушехме цигари на покрива и се правехме на войници — смели, силни, с квадратни брадички, неуморно търсещи врага в небесата. Към края на декември в Ленинград вече нямаше цигари, поне такива с тютюн. Някои отчаяни хора мачкаха опадалите листа, свиваха ги в хартия и ги наричаха цигари „Есен“, като твърдяха, че някои листа наистина стават за пушене, но в кооперацията „Киров“, далеч от всякакви дървета, нямаше такъв вариант. Затова посвещавахме всяка свободна минута на лов на плъхове, които сигурно си бяха помислили, че изчезването на всички градски котки е отговор на вековните им молитви, преди да разберат, че в боклука не е останало нищо за ядене.

След няколко месеца бомбардировки вече можехме да разпознаваме различните германски самолети по шума от двигателите им. Тази вечер бяха „Юнкерс 88“, както всяка вечер от няколко седмици насам — бяха заменили бомбардировачите „Хайнкел“ и „Дорниер“, защото нашите изтребители се бяха научили да ги свалят. Колкото и отчаян да изглеждаше нашият град през деня, нощем в отбраната имаше някаква необяснима красота. Когато имаше луна, от покрива на „Киров“ се виждаше цял Ленинград: островърхата кула на Адмиралтейството (измазана със сива боя, за да не я виждат от бомбардировачите); Петропавловската крепост (увита в камуфлажна мрежа); куполите на Исакиевската катедрала и храмът „Спасителят на кръвта“. Виждахме и артилеристите на противовъздушните оръдия на покривите на съседните сгради. Балтийският флот беше пуснал котва в река Нева; корабите стояха на пост като сиви великани и стреляха с големите си оръдия по артилерийските установки на нацистите.

Най-красиви бяха въздушните битки. Бомбардировачите „Юнкерс“ и нашите изтребители „Сухой“ кръжаха над града, невидими от земята, ако не ги уловят лъчите на мощните прожектори. От долната страна на крилата на „Сухой“ бяха нарисувани големи червени петолъчки, така че нашите артилеристи да не стрелят по тях.

На всеки няколко нощи гледахме въздушна битка, осветена като в театър: по-тежките и бавни германски бомбардировачи изпълняваха остри завои във въздуха, за да могат картечарите им да се прицелят в руските изтребители, които се стрелкаха около тях. Когато сваляха някой „Юнкерс“ и горящият труп на самолета падаше от небето като ангел, изхвърлен от рая, от всички покриви на града се издигаше предизвикателен вик, а всички артилеристи и огнеборци размахваха юмруци, за да поздравят победоносния пилот.

На покрива имахме малка радиостанция. На Нова година слушахме как камбаните на Спаската кула в Москва свирят „Интернационала“. Вера беше намерила отнякъде половин глава лук и го наряза на четири парчета в една чиния, намазана със слънчогледово олио. Когато лукът свърши, попихме останалото олио с хляба от порциона. Хлябът от порциона нямаше вкус на хляб. Всъщност изобщо нямаше вкус на храна. След като германците бомбардираха Бадаевските житни складове, пекарите започнаха да проявяват творческо мислене. Всичко, което можеше да се добави в рецептата за хляб, без да се отрови населението, се добавяше в рецептата за хляб. Целият град гладуваше до смърт, никой нямаше достатъчно храна и въпреки това всички ругаеха хляба, който имаше вкус на дървени стърготини и ставаше твърд като камък, когато го оставиш на студа. Хората си чупеха зъбите, когато се опитваха да го сдъвчат. Дори днес, когато вече съм забравил лицата на хората, които обичах, все още си спомням вкуса на онзи хляб.

Половин глава лук и 125-грамов самун хляб, разделени на четири — това беше прилична вечеря. Лежахме по гръб, увити в одеяла, гледахме дирижаблите на противовъздушната отбрана, които се носеха по вятъра на дългите си кабели, и слушахме метронома по радиото. Когато нямаха музика или новини, от радиото предаваха звука от един метроном — безкрайното тик-так-тик-так, което ни казваше, че градът все още не е превзет, а фашистите все още не са минали през портите. Метрономът по радиото беше сърцето на Питер и германците никога не успяха да го накарат да спре.

Вера беше тази, която забеляза мъжа от небето. Тя извика, посочи го с пръст и всички се изправихме, за да го видим по-добре. Един от прожекторите осветяваше парашутист, който се спускаше към града, а коприненият му парашут се издуваше над него като бяло лале.

— Това е фриц — каза Олег Антоколски.

Беше прав; всички виждахме сивата униформа на Луфтвафе. Откъде се беше взел? Никой от нас не беше чул въздушна битка или изстрел от противовъздушно оръдие. Почти цял час не бяхме чували и бомбардировач, който да прелита над нас.

— Може би се е започнало — каза Вера.

От няколко седмици се носеха, слухове, че германците подготвят масиран десант на парашутни части — последен удар, с който да изтръгнат жалкия трън на Ленинград от задника на напредващата си армия. Всеки миг очаквахме да видим над главите си хиляди нацисти, които се реят над града като снежна вихрушка от бели парашути — толкова многобройни, че небето не се вижда от тях, — но десетки прожектори не спираха да търсят в мрака, без да открият нови врагове. Беше само този — и ако се съди по неподвижното му тяло, увиснало от подвесната система на парашута, той вече беше мъртъв.

Не откъсвахме поглед от него, докато се носеше все по-ниско, прикован от лъча на прожектора — вече беше толкова близо, че видяхме как е само с един черен ботуш.

— Идва насам — казах аз.

Вятърът го носеше към улица „Войнова“. Близнаците се спогледаха.

— „Люгер“ — каза Олег.

— В Луфтвафе не използват „Люгер“ — възрази Гриша,

Той беше с пет минути по-голям и се смяташе за експерт по нацистко въоръжение.

— „Валтер ППК“.

Вера ми се усмихна.

— Германски шоколад.

Всички се втурнахме едновременно към вратата на стълбището, като изоставихме огнеборската си екипировка и се затичахме надолу по тъмните стъпала. Беше глупаво, разбира се. Всяко подхлъзване по тези бетонни стъпала, без никаква подкожна тлъстина или мускул, който да омекоти падането, щеше да означава счупена кост, а счупената кост щеше да означава смърт. Но никой от нас не мислеше за това. Бяхме много млади, а на улица „Войнова“ падаше един умрял германец и ни носеше подаръци от Фатерланд.

Прекосихме тичешком двора на кооперацията и се покатерихме през заключения портал. Не светеше нито една улична лампа. Не светеше нищо в целия град — отчасти за да се затрудняват бомбардировачите и отчасти защото повечето произвеждано електричество се отклоняваше към фабриките за амуниции, — но луната беше достатъчно ярка, за да виждаме какво правим. Улица „Войнова“ беше широка и пуста — шест часа след настъпването на вечерния час. Не се виждаше нито една кола. Само военните и правителството имаха достъп до бензин, а освен това всички цивилни автомобили бяха реквизирани още през първите месеци на войната. Витрините на магазините бяха облепени с хартиени ленти — по радиото бяха казали, че така се чупят по-трудно. Може би наистина беше така, макар че бях минавал покрай много витрини в Ленинград, на които не беше останало нищо друго освен хартиените ленти.

Когато излязохме на улицата, отново вдигнахме очи към небето, но не видяхме нашия човек.

— Къде изчезна?

— Да не е паднал на някой покрив?

Прожекторите търсеха в небето, но всички бяха монтирани на покривите на високи сгради и не можеха да осветят надолу към улица „Войнова“. Вера ме дръпна за яката на палтото — гигантското старо моряшко палто, което бях наследил от баща си и все още не можех да изпълня с тялото си, но беше по-топло от всичките ми други дрехи.

Обърнах се и го видях — нашият германец се носеше по улицата, единственият му черен ботуш се влачеше по заледения паваж, големият купол на белия му парашут все така се издуваше от вятъра, който го носеше към портала на „Киров“, брадичката му беше отпусната на гърдите, в тъмната му коса проблясваха ледени кристалчета, а безкръвното му лице грееше на лунната светлина. Останахме съвсем неподвижни, докато гледахме как се носи все по-близо към нас. През тази зима бяхме виждали неща, които никой не бива да вижда, и вече си мислехме, че нищо не е в състояние да ни изненада, но бяхме сбъркали — и ако този германец беше извадил своя „Валтер“ и беше започнал да стреля, никой от нас нямаше да може да се размърда навреме, за да избяга. Но мъртвецът си остана умрял и вятърът най-сетне се предаде, парашутът се спихна и мъжът се отпусна на паважа, където продължи да се влачи по инерция още няколко метра като някакво последно унижение.

Всички се събрахме около пилота. Беше висок, добре сложен мъж и ако го бяхме видели да обикаля Питер с цивилни дрехи, веднага щяхме да познаем, че е диверсант — имаше тяло на човек, който всеки ден яде месо.

Гриша застана на колене и разкопча кобура на германеца.

— „Валтер ППК“. Нали ви казах?

Претърколихме германеца по гръб. Бледото му лице беше охлузено, кожата му беше издраскана от асфалта и раните бяха също толкова безцветни, колкото кожата, която беше останала непокътната. Кожата на мъртъвците не посинява от натъртването. Нямаше как да разбера дали е умрял изплашен, непримирим или умиротворен. По лицето му не беше останала никаква следа от живот или характер — приличаше на труп, който се е родил умрял.

Олег му свали черните кожени ръкавици, а Вера прибра шала и пилотските му очила. Аз открих един калъф, стегнат на глезена му, и извадих от него прекрасно балансиран нож със сребърен предпазител за пръстите и петнайсетсантиметрово острие, гравирано с някакъв надпис, който не можах да разчета на лунната светлина. Прибрах ножа обратно в калъфа и го стегнах на крака си с усещането, че след няколко месеца закъснение най-сетне съм на път да изпълня воинската си съдба.

Олег намери портфейла на мъртвеца и се ухили, докато броеше дойче марките в него. Вера прибра един хронометър, два пъти по-голям от обикновен ръчен часовник, който германецът беше носил на ръкава на пилотското си яке. Гриша откри сгъваем бинокъл в кожен калъф, два резервни пълнителя за пистолета и плоска метална манерка за алкохол. Той отви капачката, подуши гърлото на манерката и ми я подаде.

— Коняк?

Отпих малка глътка и кимнах:

— Коняк.

— Ти пък кога си пил коняк? — попита ме Вера.

— Пил съм.

— Кога?

— Дай да видя — каза Олег и манерката започна да обикаля между нас.

Бяхме приклекнали около падналия пилот и отпивахме от алкохола, който може и да беше коняк или бренди, или арманяк. Никой от нас нямаше да го познае. Каквото и да беше, топлеше на стомаха.

Вера гледаше лицето на германеца. В нейното изражение нямаше жалост или страх, а единствено любопитство и презрение — този нашественик беше дошъл, за да хвърля бомби над нашия град, а вместо това сам се беше хвърлил над него. Не бяхме го свалили ние, но въпреки това се чувствахме като победители. Никой друг от „Киров“ не беше попадал на вражески труп. На сутринта всички в кооперацията щяха да говорят за нас.

— Как е умрял според вас? — попита тя.

По тялото не се виждаха рани от куршуми, нито опърлена коса или кожа — нямаше никакви следи от насилие. Кожата му беше твърде бледа, за да е на мястото си в света на живите, но нищо не я беше пронизало.

— От студ — казах им аз.

Казах го с целия си авторитет, защото знаех, че е вярно — макар и да не можех да го докажа. Пилотът беше катапултирал на хиляди метри височина над Ленинград през нощта. Дори на нивото на земята въздухът беше твърде студен за дрехите, с които беше облечен — но там горе, в облаците, лишен от защитата на топлата кабина на самолета си, той не беше имал никакъв шанс.

Гриша вдигна металната манерка:

— Наздраве за студа.

Плоската манерка отново пое между нас. Но така и не стигна до мен. Трябваше да чуем шума от двигателя на колата от две пресечки разстояние, защото в града след вечерния час беше толкова тихо, колкото на Луната, но бяхме твърде увлечени да пием нашия германски алкохол и да вдигаме наздравици. Едва когато газката зави по улица „Войнова“ и тежките гуми затракаха по асфалта, а фаровете пронизаха мрака към нас, ние осъзнахме в каква опасност се намираме. Наказанието за нарушаване на вечерния час без разрешително беше екзекуция на място. Наказанието за изоставяне на огнеборски пост беше екзекуция на място. Наказанието за плячкосване беше екзекуция на място. Съдилищата вече не работеха; служителите на милицията бяха на фронта, а затворите бяха наполовина празни и затворниците в тях бързо се стопяваха. Кой имаше храна за враговете на народа? Ако нарушиш закона и те хванат, просто си мъртъв. Никой нямаше време за юридически тънкости.

Затова ние хукнахме да бягаме. Познавахме „Киров“ по-добре от всеки друг. Ако успеехме да прескочим портала и да потънем в мразовития мрак на огромната кооперация, вече никой нямаше да ни открие, дори да ни търсят три месеца. Чухме, че войниците ни викат да спрем, но това нямаше значение — гласовете не ни плашеха, бяха важни единствено куршумите, а все още никой не беше натиснал спусъка. Гриша пръв стигна до портала — ако някой от нас можеше да мине за атлетичен, това беше той, — скочи и се издърпа на металната решетка. Олег беше веднага след него, а след Олег бях аз. Телата ни бяха слаби, мускулите ни се бяха свили от липсата на белтъчини, но страхът ни помагаше да прескочим портала по-бързо от всякога.

На върха погледнах назад и видях, че Вера се е подхлъзнала на едно заледено място. Застанала на четири крака, тя вдигна поглед към мен и очите й бяха кръгли и изпълнени със страх, а газката наби спирачки до тялото на германския пилот и от колата слязоха четирима войници. Бяха на пет-шест метра от мен, с карабини в ръцете си, но все още имах време да се прехвърля от другата страна и да потъна в „Киров“.

Иска ми се да кажа, че изобщо не ми е хрумнало да изоставя Вера, че моята приятелка е била в опасност и аз не съм се поколебал, преди да й се притека на помощ. Но истината беше, че в онзи момент я ненавиждах. Ненавиждах я за това, че беше толкова смотана във възможно най-неподходящия момент, че ме гледаше с паникьосаните си кафяви очи, че беше избрала мен за свой спасител, макар че се беше целувала само с Гриша. Знаех, че няма да мога да живея със спомена за тези умоляващи очи, и тя също го знаеше, и я ненавиждах дори в момента, в който скочих обратно от портала, вдигнах я на крака и я повдигнах до решетката. Бях слаб, но Вера не можеше да е била повече от четирийсет кила. Избутах я до горния край на решетката, а войниците се развикаха, подметките им затрополиха по паважа и затворите на карабините им изщракаха, когато ги заредиха.

Вера се прехвърли през ръба и аз се покатерих след нея, без да обръщам внимание на войниците. Ако бях спрял, щяха да ме обградят, да ми кажат, че съм враг на народа, да ме накарат да застана на колене и да ме застрелят в тила. Бях лесна мишена, но имаше шанс да са пияни, имаше шанс да са градски момчета като мен, които никога не са стреляли през живота си; имаше шанс да не ме улучат нарочно, защото знаят, че съм патриот и защитник на града и съм се измъкнал от „Киров“ само защото един германец е паднал от шест километра височина точно на моята улица, а кое седемнайсетгодишно руско момче няма да се измъкне навън, за да види умрял фашист?

Брадичката ми вече беше на горния ръб на портала, когато усетих ръцете в ръкавици да се вкопчват в глезените ми. Бяха силни ръце — ръцете на войници, които се хранят по два пъти на ден. Видях как Вера изчезна във вътрешността на „Киров" и нито веднъж не погледна назад. Опитах се да се задържа за металната решетка, но войниците ме издърпаха долу, събориха ме на тротоара и застанаха около мен, а дулата на карабините им „Токарев“ се забиха в страните ми. Нито един от войниците не изглеждаше на повече от деветнайсет години и нито един от тях нямаше да се поколебае да пръсне мозъка ми по цялата улица.

— Май всеки момент ще се насере от страх.

— Забавлявате ли се, младежо? Намерихте си малко шнапс, така ли?

— Става за полковника. Може да се вози с този фриц.

Двама от тях се наведоха, уловиха ме под мишниците, дръпнаха ме на крака, избутаха ме към газката, която чакаше със запален двигател, и ме хвърлиха на задната седалка. Другите двама войници вдигнаха германеца за ръцете и краката и го метнаха в колата до мен.

— Да се топлите — каза един от тях и всички се засмяха, все едно това беше най-смешното нещо на света.

После се натъпкаха в колата и затръшнаха вратите.

Реших, че още съм жив, защото искат да ме екзекутират публично за назидание на всички останали мародери. Едва няколко минути по-рано се бях чувствал много по-силен от мъртвия пилот. Но сега, докато летяхме по тъмната улица с резки завои, за да избегнем кратерите от бомбите и натрупаните отломъци от разрушените сгради, той сякаш ми се усмихваше надменно, а бледите му устни разсичаха като белег вкочаненото му лице. Защото двамата вече отивахме на едно и също място.

2

ВСЕКИ, КОЙТО Е ИЗРАСНАЛ в Питер, е израснал в страх от затвора „Крести“ — това мрачно чудовище от червени тухли на брега на река Нева, този брутален, безнадежден склад за мъртви души. В мирно време там живееха шест хиляди затворници. Съмнявам се, че през януари бяха останали и хиляда от тях. Стотици осъдени за дребни престъпления бяха прехвърляни в частите на Червената армия и пускани на свобода направо в месомелачката на германския блицкриг. Стотици други умираха от глад в килиите си. Всеки ден надзирателите извличаха навън мъртвите затворници, останали само кожа и кости, и ги натрупваха по осем един върху друг на шейните, с които ги извозваха от „Крести“.

Когато бях малък, тишината на затвора ме плашеше повече от всичко друго. Когато минаваше покрай него, човек очакваше да чуе виковете на груби мъже или шумотевицата на масов бой, но през дебелите стени не проникваше никакъв шум, сякаш затворниците вътре — повечето чакаха присъда, пътуване до ГУЛАГ или куршум в главата — бяха отрязали собствените си езици в знак на протест срещу съдбата си. Затворът беше антикрепост — построена така, че враговете да не излизат отвътре — и всяко момче в Ленинград беше чувало тази фраза поне по сто пъти: „Ако продължаваш така, накрая ще свършиш в „Крести“.“

Успях да видя килията си само за миг, докато надзирателите ме затваряха в нея, а лампите им осветиха неравните каменни стени — беше два метра широка и четири метра дълга, имаше нарове за четирима души и всичките бяха празни. Това ме успокои — не исках да остана в тъмното заедно с някой непознат с татуирани кокалчета на ръцете, — но след известно време (минути? часове?) черната тишина стана осезаема като нещо, което можеше да влезе в дробовете ми и да ме удави.

Тъмното и самотата като цяло не ме плашат. В последно време електричеството се срещаше в Питер също толкова рядко, колкото и беконът, а апартаментът ми в „Киров“ беше останал празен, след като избягаха майка ми и Таися. Дългите нощи бяха тъмни и изпълнени с мълчание, но винаги отнякъде се чуваше някакъв шум. Снаряди, изстреляни от германската артилерия; форсиран двигател на военен камион от булеварда; стоновете на възрастната жена, която умираше в леглото си на горния етаж. В действителност това бяха ужасни звуци, но все пак бяха някакви звуци — нещо, което да ми покаже, че все още съм на този свят. Тази килия в „Крести“ беше първото наистина тихо място, в което бях влизал през живота си. Не чувах абсолютно нищо; не виждах нищо. Бяха ме заключили в чакалнята на смъртта.

Преди да ме арестуват, аз си вярвах, че съм станал по-корав от обсадата, но истината беше, че през януари нямах повече кураж, отколкото през юни — противно на общоприетото мнение, преживяването на ужаса не те прави по-смел. Може би просто ти става по-лесно да криеш страха си, когато през цялото време те е страх.

Опитах се да си спомня някоя песен, която да изпея, или някое стихотворение, което да изрецитирам, но всички думи бяха заседнали в главата ми като сол в запушена солница. Лежах на един от горните нарове, като се надявах топлината в „Крести“ ако изобщо съществуваше такава, да отива нагоре. Утрото не обещаваше нищо друго освен куршум в главата, но въпреки това жадувах светлината на деня да се процеди в килията ми. Когато ме бяха затворили, май бях видял тясно прозорче с решетки точно под тавана, но вече не можех да си спомня със сигурност. Опитах се да броя до хиляда, за да убия времето, но всеки път се обърквах някъде около четиристотин, когато чувах някакви призрачни плъхове, които се оказваха собствените ми пръсти, драскащи по разкъсания матрак.

Нощта никога нямаше да свърши. Германците бяха свалили от небето шибаното слънце — бяха в състояние да го направят, защо не, техните учени бяха най-добрите в света, значи може и да бяха измислили как да го постигнат. Бяха се научили да спират времето. Бях ослепял и оглушал. Единствено студът и жаждата ми напомняха, че съм жив. Става ти толкова самотно, че започваш да жадуваш за надзирателите, за техните стъпки и миризмата на водка от устата им.

Толкова много велики руснаци са лежали в затвора. През онази нощ аз открих, че никога няма да стана велик руснак. След няколко часа самота в килията, през които не понасях никакви други мъчения освен мрака, тишината и абсолютния студ, само след няколко такива часа аз вече бях наполовина прекършен. Онези яростни души, които бяха преживявали зима след зима в Сибир, очевидно бяха притежавали нещо, което аз нямах — могъща вяра в някаква великолепна орис, независимо дали беше Божието царство, върховната справедливост или надеждата за отмъщение. А може би бяха толкова съсипани, че се бяха превърнали в животни на два крака, които работят по заповед на господарите си, изяждат всяка помия, която хвърлят в краката им, заспиват веднага, когато им наредят, и не сънуват нищо друго освен края.

Най-сетне по коридора се разнесе някакъв шум — трополенето на няколко чифта тежки ботуши. В ключалката се завъртя ключ. Изправих се на нара и веднага си ударих главата в тавана на килията — толкова силно, че си прехапах долната устна.

Двама надзиратели — единият държеше маслена лампа и тя беше най-красивото нещо, което бях виждал през целия си живот, далеч по-красива от всеки изгрев — водеха нов затворник. Беше млад войник с униформа, който критично огледа килията, все едно не беше сигурен дали иска да я вземе под наем. Войникът беше висок и стоеше много изправен; издигаше се над пазачите си и макар че те имаха пистолети в кобурите си, а той беше невъоръжен, изглеждаше готов да им дава заповеди. В едната си ръка държеше астраханския си калпак, а в другата — кожените си ръкавици.

Той ме погледна в мига, в който надзирателите си тръгнаха, затвориха вратата на килията и я заключиха от външната страна, като отнесоха светлината със себе си. Лицето му беше последното нещо, което видях, преди да се върне мракът, и затова то ми остана в ума: високите казашки скули, развеселената извивка на устните, сламенорусата коса и очите му, които бяха толкова сини, че всяка арийска девойка щеше да им се зарадва.

Аз седях на леглото, а той стоеше на каменния под и от съвършената тишина помежду ни ставаше ясно, че нито един от двамата не е помръднал от мястото си — продължавахме да се гледаме един друг в тъмнината.

— Евреин ли си? — попита ме той.

— Какво?

— Евреин. Приличаш на евреин.

— А ти приличаш на нацист.

— Знам. Освен това Ich spreche ein bisschen Deutsch. Бях доброволец да постъпя в разузнаването, но никой не искаше да чуе за мен. И какво, евреин ли си?

— Защо питаш?

— Не се срамувай. Аз нямам проблем с евреите. Емануел Ласкер е вторият ми най-любим шахматист. Само едно стъпало под Капабланка… Капабланка е Моцарт, истински гений; човек не може да обича шаха и да не обича Капабланка. Но никой не е по-добър в ендшпила от Ласкер. Имаш ли храна?

— Не.

— Дай си ръката.

Това ми се струваше някакъв номер — някаква детска игра за прецакване на глупаци. Щеше да ме плесне по дланта или просто да ме остави да стоя с протегната ръка, докато не разбера колко съм тъп. Но никой не можеше да откаже предложение за храна, дори най-неправдоподобното, така че аз протегнах ръка в мрака и зачаках. Миг по-късно в нея се появи едно парче от нещо студено и мазно. Не знам как намери ръката ми в тъмното, но той го направи — без да се колебае.

— Салам — каза той, помълча и добави. — Не се притеснявай. Не е свинско.

— Аз ям свинско.

Подуших салама и отхапах едно крайче от него. Беше също толкова далеч от истинското месо, колкото хлябът от порциона се различаваше от истинския хляб, но съдържаше някакви мазнини, а мазнините означаваха живот. Опитах се да го сдъвча колкото можех по-бавно, за да не свърши веднага.

— Много шумно дъвчеш — отбеляза той от тъмното.

Чух как проскърцаха пружините, когато седна на един от долните нарове.

— Освен това не каза вълшебната думичка — добави той.

— Благодаря.

— Моля. Как се казваш?

— Лев.

— Лев кой?

— Защо питаш?

— От добро възпитание — обясни той. — Например когато се представям, аз казвам така: „Добър вечер, казвам се Николай Александрович Власов, а приятелите ме наричат Коля.“

— Просто искаш да разбереш дали имам еврейска фамилия — казах аз.

— Имаш ли?

— Да.

— Аха — каза той и въздъхна доволно.

Беше щастлив, че инстинктите не го бяха подвели.

— Благодаря. Не разбирам защо те е страх да го казваш на хората.

Не му отговорих. Ако не разбираше защо, нямаше смисъл да му го обяснявам.

— И защо си тук? — попита ме той.

— Хванаха ме да плячкосвам един мъртъв германец на улица „Войнова“.

Това го разтревожи.

— На улица „Войнова“ вече има германци? Значи е започнало?

— Не, нищо не е започнало. Той беше пилот на бомбардировач. Беше катапултирал.

— Противовъздушните ли го бяха очистили?

— Студът го беше очистил. А ти защо си тук?

— От чист идиотизъм. Решиха, че съм дезертьор.

— Тогава защо не са те застреляли на място?

— А защо не са застреляли теб?

— Не знам — признах си аз. — Казаха, че ставам за полковника.

— Аз не съм дезертьор, а студент. Трябваше да се подготвя за защитата на дипломната си работа.

— Честно? Дипломната ти работа?

Това ми звучеше като най-тъпото оправдание в историята на дезертьорството.

— „Дворната хрътка“ на Ушаков, интерпретирана от гледната точка на съвременния социологичен анализ.

Той зачака да кажа нещо, но аз нямах какво да кажа.

— Чел ли си книгата? — попита той.

— Не. Кой е този Ушаков?

— Срамота. Образованието е ударило дъното. В училище трябва да го учите наизуст.

Говореше като своенравен стар професор, макар че ако се съдеше по единствения поглед, който бях успял да му хвърля, беше на двайсет години.

— „В кланицата, където се целунахме за пръв път, още вонеше на кръвта на убитите агнета.“ Това е първото изречение.

Някои казват, че е най-великият руски роман. А ти никога не си чувал за него.

Той въздъхна екстравагантно. Миг по-късно чух някакво странно дращене, все едно плъх си остреше ноктите по матрака.

— Какво е това? — попитах аз.

— Хм?

— Не чуваш ли този шум?

— Пиша в дневника си — каза той.

С отворени очи не виждах нищо повече, отколкото със затворени, а този пишеше в дневника си. Сега вече чувах, че дращенето е от молив по хартия. След няколко минути дневникът се затвори с плясък и аз чух как го прибра в джоба си.

— Мога да пиша в тъмното — обясни той, като подчерта думите си с леко оригване. — Това е само един от моите таланти.

— Бележки по „Дворната хрътка“?

— Точно така. Не е ли странно? В шеста глава Радченко прекарва един месец в затвора „Крести“, след като най-добрият му приятел… Е, по-добре да не ти издавам какво се случва. Но наистина ми се стори съдба, че ме доведоха точно тук. Бил съм на всяко друго място, което посещава Радченко в книгата — във всеки ресторант, театър и гробище, поне в онези, които все още съществуват, — но никога не бях влизал тук вътре. Някой критик можеше да възрази, че човек не може да разбере Радченко, докато не прекара поне една нощ в „Крести“.

— Значи си извадил късмет.

— Хм — съгласи се той.

— Мислиш ли, че на сутринта ще ни застрелят?

— Съмнявам се. Нямаше да ни пазят цяла нощ само за да ни застрелят на следващата сутрин.

Разсъжденията му бяха доста жизнерадостни, все едно обсъждахме изхода на някакво спортно състезание, а не собствената си съдба.

— Не съм срал от осем дни — довери ми той. — И нямам предвид добро сране — това не ми се е случвало от месеци, — а съвсем никакво сране. От осем дни не съм срал.

Двамата замълчахме за момент, за да обмислим това твърдение.

— Как мислиш, колко време може да издържи човек, без да сере?

Това беше интересен въпрос и аз също бях любопитен да науча отговора, но не можех да му го дам. Чух как той си легна и щастливо се прозя, спокоен и доволен от живота, все едно напиканият сламен матрак беше пухено легло. Тишината се проточи и аз си помислих, че моят съкилийник е заспал.

— Тези стени сигурно са дебели по метър и двайсет — каза най-сетне той. — Това вероятно е най-безопасното място в Питер, където може да спи човек.

След тези думи той заспа и веднага захърка — отначало си помислих, че се преструва, толкова бързо премина от говоренето към съня.

Винаги съм завиждал на хора, които заспиват лесно. Сигурно в главата им е по-чисто, дъските на дъното на черепа им са преметени и всички малки чудовища са прибрани в корабния сандък до леглото. Колкото до мен, по рождение страдах от безсъние и така щях да си умра — и по пътя щях да изгубя хиляди часове, като жадувам да изгубя съзнание и си мечтая някой да ме удари с гумен чук по главата — не толкова силно, че да ми навреди, но достатъчно силно, за да ме приспи за една нощ.

Но тази нощ нямах никакъв шанс да заспя. Гледах в черния мрак, докато черният мрак започна да посивява, от него изплува таванът над главата ми, а светлината от изток започна да се процежда през тясното прозорче с решетки, което все пак съществуваше. И едва тогава осъзнах, че на крака ми все още е стегнат един германски нож.

3

ЕДИН ЧАС ПРЕДИ ДА се зазори, двама нови надзиратели отвориха вратата на килията, вдигнаха ни от наровете и закопчаха белезници на китките ни. Не обърнаха никакво внимание на моите въпроси, но изглеждаха развеселени, когато Коля ги помоли за чаша чай и един омлет. Шегите явно бяха рядкост в „Крести“ защото това дори не беше кой знае колко остроумна шега, но надзирателите продължаваха да се хилят, докато ни побутваха по коридора. Някой някъде стенеше — тих, безкраен стон, като сирената на кораб далеч зад хоризонта.

Не знаех дали отиваме към бесилката или към килията за разпити. Нощта беше отминала, без да затворя очи; с изключение на онази глътка от манерката на германеца не бях пил нищо от покрива на „Киров“; на челото ми, където се бях ударил в тавана, беше излязла цицина колкото бебешко юмруче — като цяло това беше една много неприятна сутрин, от най-неприятните в живота ми, но въпреки това ми се искаше да живея. Искаше ми се да живея и нямаше да мога да посрещна екзекуцията си красиво. Щях да падна на колене пред палача или пред отряда за разстрел и да умолявам за живота си, като изтъквам невинната си младост, щях да разказвам с подробности за многобройните часове, които бях прекарал в дежурство на покрива в очакване на бомбите, за всички барикади, които бях помогнал да издигнат, и за всички траншеи, които бях изкопал с двете си ръце. Всички го бяхме правили, всички служехме на каузата, но аз бях един от най-верните синове на Питер и не заслужавах да умра. Какво толкова беше станало? Бяхме изпили коняка на един умрял германец — за това ли щях да умра? За това ли искахте да вържете грубото конопено въже на кльощавата ми шия и завинаги да спрете мозъка ми? Защото бях откраднал един нож? Не го правете, другари. Не вярвам, че в мен се крие някакво величие, но все пак има нещо по-добро от това.

Надзирателите ни поведоха надолу по едно каменно стълбище със стъпала, изгладени от стотици хиляди подметки на военни ботуши. От другата страна на желязната решетка, която преграждаше дъното на стълбището, седеше един старец с тежък сив шал, омотан два пъти около главата. Той ни озари с беззъбата си усмивка и отключи вратата. Миг по-късно минахме през друга врата, тежка и дървена, и излязохме на слънце — вън от „Крести“, невредими и живи.

Коля остана безучастен към очевидното ни помилване, а загреба две шепи чист сняг с окованите си ръце и го натъпка в устата си. Дързостта на този ход ме накара да му завиждам, както и мисълта за студена вода по езика ми. Но не исках да правя нищо, с което можеше да разгневя надзирателите. Бягството ни от „Крести“ ми изглеждаше някаква необяснима грешка и аз очаквах веднага да ме тикнат обратно вътре, ако объркам нещо.

Надзирателите ни придружиха до една газка, която ни очакваше със запален двигател — големият мотор ръмжеше, ауспухът бълваше мръсен дим, а на предната седалка седяха двама войници и ни гледаха с нулево любопитство, дръпнали кожените си шапки ниско на челото.

Коля скочи на задната седалка, без да чака нареждане.

— Господа, към операта!

Изискванията на надзирателите бяха занижени от годините, през които бяха работили в „Крести“, и те отново се разсмяха както трябва на шегата на Коля. Войниците не се разсмяха. Единият от тях се обърна и огледа Коля.

— Още една думичка и ще ти счупя шибаната ръка. Ако беше на мен, вече щеше да имаш куршум в главата. Шибан дезертьор.

Той се обърна към мен:

— Ти — качвай се.

Коля вече беше отворил уста и аз разбрах, че всеки момент ще се стигне до насилие; войникът не приличаше на човек, който отправя напразни предупреждения, а Коля очевидно беше неспособен да схване и най-простата заплаха.

— Не съм дезертьор — каза той.

После някак си успя с окованите си ръце да вдигне левия ръкав на палтото си, левия ръкав на армейския си пуловер и левите ръкави на двете ризи под него, за да предложи оголената си ръка на войника на предната седалка.

— Ако искаш да ми счупиш ръката, давай — но аз не съм дезертьор.

Настъпи дълга пауза, в която никой не проговори — Коля гледаше войника, войникът гледаше Коля, а всички останали гледахме и двамата и чакахме да видим какво ще стане, впечатлени от този сблъсък на характери и изпълнени с любопитство кой ще надделее. Най-сетне войникът призна поражението си, като се извърна от Коля обратно към мен и излая:

— Качвай се в колата, путко малка.

Надзирателите се ухилиха. Това беше забавлението им за цялата сутрин. Не бяха предвидени никакви мъчения, нямаше на кого да изтръгват зъбите или ноктите, никой нямаше да крещи от болка в ръцете им, така че забавлението им бях аз, малката путка, докато бързо изпълзях на задната седалка до Коля.

Войникът караше много бързо, като не обръщаше никакво внимание на заледените места по пътя. Движехме се по брега на замръзналата река Нева. Бях вдигнал яката си, за да предпазя лицето си от вятъра, който свиреше под брезентовия покрив. Коля сякаш не се притесняваше от студа. Гледаше камбанарията на църквата „Йоан Предтеча“ от другата страна на реката и не казваше нищо.

Излязохме на Каменноостровския мост — древната стомана на арките му беше заскрежена, а от уличните лампи висяха бради от ледени шушулки. Прекосихме моста и стигнахме до остров Каменньш, като намалихме скоростта съвсем малко, за да заобиколим един кратер от бомба, избухнала по средата на пътя, отбихме по една дълга алея, поръбена с отсечени липи, и накрая спряхме пред един величествен палат от дърво, с бели колони на портика. Коля огледа имението.

— Тук са живели Долгорукови — обяви той, докато слизахме от колата. Предполагам, че никой от вас не е чувал за фамилията Долгорукови.

— Банда аристократи, които са увиснали на бесилото — каза един от войниците, като ни посочи с дулото на карабината си да продължаваме към главния вход.

— Някои от тях наистина — призна Коля. — Но някои от тях са били любовници на императори.

На слънчева светлина Коля изглеждаше така, все едно беше слязъл от някой пропаганден афиш от онези, които бяха разлепени из целия град; от всяка черта на лицето му се излъчваше героизъм — волевата брадичка, правия нос, русата коса по челото му. Беше един много представителен дезертьор.

Войниците ни придружиха до портика, където на височина от метър и половина бяха натрупани чували с пясък, за да образуват картечно гнездо. Двама войници седяха до картечницата и си подаваха една цигара. Коля подуши въздуха и с копнеж се загледа в ръчно свития им фас.

— Истински тютюн — каза той, преди въоръжените ни пазачи да отворят вратата и да ни избутат вътре.

Никога не бях влизал в палат, но бях чел за тях в романите: баловете в огромните зали с излъскан паркет; слугите, които сервират супа от сребърни супници; строгият патриарх в кабинета си, затрупан с книги, който предупреждава ридаещата си дъщеря да стои по-далеч от младежа с ниско потекло. Но въпреки че фамилното имение на Долгорукови все още изглеждаше величествено отвън, революцията вече се беше настанила вътре. Мраморният под беше нашарен от хиляди кални отпечатъци от ботуши, които не бяха мити от месеци. Тапетите бяха потъмнели от пушек и се извиваха навън от дъските на пода. От мебелировката не беше оцеляло нищо, нямаше и следа от маслената живопис и китайските вази, които сигурно бяха украсявали стените и се бяха редили по лавиците от тиково дърво.

Десетки униформени офицери бързо влизаха от една стая в друга или се изкачваха по извитото двойно стълбище, останало както без перила, така и без всички подпорки, които ги бяха поддържали — вероятно ги бяха натрошили за подпалки още преди няколко седмици. Униформите на офицерите не бяха от Червената армия. Коля забеляза, че ги гледам.

— НКВД — каза той. — Може би си мислят, че сме шпиони.

Нямаше нужда Коля да ми казва, че са от НКВД. Познавах униформите им още от малък — островърхите фуражки в синьо и кафяво и пистолетите „Токарев“ в кобурите им. Бях се научил да се страхувам, когато видя техните пакарди пред портала на „Киров“ — наричаха ги „черните гарвани“ и те винаги идваха, за да отвлекат някой нещастен гражданин от дома му. Докато живеех в комплекса, НКВД бяха арестували поне петнайсет души. Понякога отвлечените се връщаха след няколко седмици — главите им бяха обръснати, а лицата им бледи и безжизнени, докато с накуцване се изкачваха към апартаментите си и избягваха погледа ми на стълбището. Пречупените мъже, които се прибираха у дома, сигурно си даваха сметка колко рядко се случваше някой да извади техния късмет, но сякаш не се радваха, че са оцелели. И те знаеха какво се беше случило с баща ми и не можеха да ме погледнат в очите.

Войниците продължиха да ни побутват напред, докато не стигнахме до една остъклена зала в самото дъно на палата, където високите френски прозорци предлагаха красива гледка към река Нева и мрачните сиви блокове на Виборгски район на отсрещния бряг.

По средата на остъклената зала имаше едно обикновено дървено бюро, а зад него седеше един-единствен възрастен човек. Беше притиснал слушалката на телефона между бузата и рамото си, така че да може да пише с една химикалка в бележника, който държеше в ръцете си, докато слуша.

Мъжът ни хвърли един поглед, докато чакахме на входа на залата. С дебелия си врат и кривия, сплескан нос приличаше на бивш боксьор. Сенките под тежките му очи бяха дълбоки, както и бръчките на челото му. Сивата му коса беше обръсната почти до черепа. Сигурно беше на петдесет години, но изглеждаше така, все едно може да стане от стола и да ни пребие всичките, без да измачка униформата си. На яката на куртката му проблясваха три метални звезди. Не знаех точно какво означават три звезди, но бяха с три звезди повече, отколкото на униформата на всеки друг в палата.

Мъжът подхвърли бележника си на бюрото и аз видях, че не си беше водил бележки, както си помислих, а просто беше рисувал хиксове — един до друг, един под друг, докато не беше изпълнил цялата страница с тях. По някаква причина това ме стресна повече, отколкото униформата му или лицето му на стар бияч. Можех да си представя да се разбера с някой човек, който си рисува цици или кучета. Но какъв беше този човек, който рисуваше само и единствено хиксове?

Мъжът не откъсваше поглед от нас двамата и аз разбрах, че с погледа си ни признаваше за виновни за престъпленията, които бяхме извършили, и ни осъждаше на смърт още докато слушаше нечий друг глас от отсрещната страна на линията.

— Добре — каза най-сетне той. — Искам да се свърши до обяд.

Без изключения.

Мъжът затвори телефона и ни се усмихна, а усмивката му беше в такова противоречие с лицето му, колкото самият мъж и обикновеното му дървено бюро бяха в противоречие с великолепната остъклена зала на старинния благороднически дом. Полковникът (защото вече предполагах, че това е полковникът, за когото бяха споменали войниците на предишната вечер) имаше прекрасна усмивка, зъбите му бяха смайващо бели, а бруталното му лице се измени за миг, така че вече не излъчваше заплаха, а гостоприемство.

— Дезертьорът и мародерът! Елате, елате по-близо, няма нужда от белезниците. Не вярвам тези момчета да предизвикат неприятности.

Той направи знак на войниците, които неохотно извадиха ключовете си и свалиха белезниците ни.

— Аз не съм дезертьор — каза Коля.

— Така ли? Свободни сте — заповяда той на войниците, без да си прави труд да ги поглежда.

Войниците се подчиниха и ни оставиха сами с полковника. Той се изправи и закрачи към нас, а пистолетът в кобура на кръста му го удряше по хълбока. Коля застана съвсем мирно за оглед от висшестоящия офицер и аз последвах неговия пример, тъй като не знаех какво трябва да правя. Полковникът продължи да се приближава към нас, докато очуканото му лице почти не опря в лицето на Коля.

— Ти не си дезертьор, но от твоята част са докладвали, че си изчезнал, а други войници са те прибрали на четирийсет километра от мястото, където е трябвало да се намираш в този момент.

— За това има съвсем просто обяснение, което…

— А ти — продължи мъжът, като се обърна към мен. — В твоя квартал е паднал германски парашутист, а ти не си уведомил властите. Решил си да се обогатиш за сметка на нашия град. Предполагам, че и за това има съвсем просто обяснение?

Имах нужда от вода. Устата ми беше толкова пресъхнала, че сякаш беше покрита с люспи, като кожата на гущер, а в периферното ми зрение плуваха ярки искрици светлина.

— Е? — настоя той.

— Съжалявам — отговорих аз.

— Съжаляваш? — той ме погледа още малко и се разсмя. — Е, добре — щом съжаляваш, значи всичко е наред, няма проблеми. Щом съжаляваш, нищо не е станало, това е най-важното. Слушай, момче, знаеш ли колко души съм екзекутирал? И не говоря по моя заповед, а лично, с този „Токарев“…

Той плесна с ръка по пистолета в кобура си.

— Искаш ли да познаеш? Не? Добре, защото и аз не знам. Изгубих им бройката. А аз съм такъв човек, който обича да знае всичко. Обичам да следя бройката. Знам например колко жени съм чукал и те са твърде много, повярвай ми.

Той се обърна към Коля:

— Ти си хубаво момче, но нека да ти кажа нещо — няма да ме стигнеш, дори да доживееш до сто години, а това ми се струва доста съмнително.

Хвърлих поглед към Коля, като очаквах да каже някаква глупост, заради която да загинем и двамата, но Коля за пръв път нямаше какво да каже.

— „Съжалявам“ се казва на учителя, когато си счупил тебешира — продължи полковникът. — „Съжалявам“ не върши работа за мародери и дезертьори.

— Помислихме си, че може да има храна — казах аз.

Полковникът ме изгледа.

— Имаше ли?

— Само малко коняк. Или бренди… или може би шнапс.

— Всеки ден застрелваме по десет души, защото са фалшифицирали купони за храна. Знаеш ли какво ни казват, преди да им пуснем куршума в главата? Казват, че са били гладни. Естествено, че са били гладни! Всички са гладни. Но това няма да ни спре да застрелваме крадците на място.

— Аз не съм откраднал от руснаци…

— Откраднал си държавна собственост. Взе ли нещо от трупа?

Поколебах се толкова дълго, колкото събрах смелост да го направя. После казах:

— Един нож.

— Аха. Честният крадец.

Приклекнах, свалих калъфа от глезена си и го подадох на полковника. Той се вторачи в немската кожа на калъфа.

— Това е останало при теб цялата нощ? Никой не те е претърсил?

Полковникът въздъхна и изруга под носа си, изтощен от сблъсъка с некадърността на всяка крачка.

— Нищо чудно, че губим войната.

Той извади ножа от калъфа и прочете надписа, гравиран на острието.

— „КРЪВ И ЧЕСТ“. Ха. Господ да ги наебе в гъза тези кучи синове. Знаеш ли какво да правиш с него?

— Какво?

— С ножа. Сечащите удари — каза той, като размаха стоманеното острие във въздуха — са по-добри от пронизващите. По-трудно е да ги спреш. Цели се в гърлото, а ако не можеш, в очите или в корема. В бедрото също става, в бедрата има дебели вени.

Всички тези инструкции бяха придружавани от енергична демонстрация.

— И никога не спирай — завърши той, като танцуваше все по-близо до мен, а стоманата проблясваше в ръката му. — Никога не се отказвай. Ножът не бива да спира, врагът не бива да преминава в атака.

Той прибра ножа в калъфа и ми го подхвърли обратно.

— Задръж го. Ще ти потрябва.

Погледнах с широко отворени очи към Коля, който сви рамене. Всичко това беше прекалено странно, за да се опитвам да го разбера, така че нямаше никакъв смисъл да си напрягам ума. Приклекнах на едно коляно и отново стегнах ножа на глезена си.

Полковникът беше отишъл до френските прозорци и гледаше как вятърът носи вчерашния сняг над замръзналата река Нева.

— Баща ти беше онзи поет — каза той.

— Да — признах аз, като се изправих и погледнах тила на полковника.

Никой извън моето семейство не беше споменавал за баща ми от четири години насам. Имам предвид буквално. Никой не беше казвал дори една дума за него.

— Той умееше да пише. Това, което се случи с него, беше… жалко.

Какво можех да отговоря на това? Гледах в ботушите си и усещах, че Коля присвиваше очи към мен и се опитваше да познае на кой нещастен поет бях потомък аз.

— Никой от вас не е ял днес — каза полковникът и това не беше въпрос. — Черен чай и препечена филийка, как ви звучи? Може да намерим и малко рибена чорба. Боря!

В остъклената зала влезе един адютант с молив зад ухото.

— Намери закуска за момчетата.

Боря кимна и изчезна също толкова бързо, колкото се беше появил.

Рибена чорба. Не бях виждал рибена чорба от миналото лято. Самата идея за рибена чорба беше екзотична и опияняваща, като голо момиче на тихоокеански остров.

— Елате с мен — каза полковникът.

Той отвори един от френските прозорци и излезе навън на студа. Двамата с Коля го последвахме по застланата с чакъл алея, която водеше през градината, съсипана от зимата, до брега на реката.

По замръзналата Нева се пързаляше едно момиче в кожено палто от лисица. В обикновена зима всеки ден по реката се пързаляха стотици момичета, но това не беше обикновена зима. Ледът беше здрав и солиден, поне от няколко седмици насам, но кое момиче имаше сили да прави осморки върху него? Застанали в замръзналата кал на брега на реката, двамата с Коля я гледахме така, както бихме гледали някоя маймунка, която кара цирково колело по средата на булеварда. Беше гротескно красива, тъмната й коса беше разделена на път и прибрана в хлабав кок, страните й бяха поруменели от студения вятър, бяха пълни и здрави. Трябваха ми няколко секунди, за да разбера защо ми изглеждаше толкова странно, но после това стана очевидно — дори от разстояние се виждаше, че това момиче се хранеше добре. В лицето й нямаше нищо измъчено или отчаяно. Притежаваше небрежната грация на атлет; изпълняваше стегнати, бързи пируети; дори не се задъхваше, докато се носеше по леда. Бедрата й сигурно бяха великолепни — дълги, бледи и силни — и аз усетих как ми става за пръв път от няколко дни насам.

— Следващия петък ще се омъжва — каза полковникът. — Ще се омъжва за една буца, ако питате мен, но както и да е. Човекът е партиец, може да си я позволи.

— Това е вашата дъщеря, така ли? — попита Коля.

Полковникът се ухили, а белите му зъби светнаха като разделителна линия по средата на лицето му на побойник.

— Не ти ли прилича на мен? Не, не, в това отношение дъщеря ми извади късмет. Взела е лицето на майка си и характера на баща си — целият свят ще бъде неин.

Едва тогава си дадох сметка, че зъбите на полковника бяха изкуствени — един мост, който сякаш заемаше мястото на цялата горна челюст. И тогава внезапно и сигурно осъзнах, че този човек беше понесъл мъчения. Бяха го прибрали при една или друга чистка по обвинение, че е троцкист, белогвардеец или симпатизант на фашистите, бяха изтръгнали зъбите от устата му и го бяха били, докато от очите му не беше потекла кръв, докато не беше започнал да пикае кръв и да сере кръв, докато не беше пристигнала новата заповед от неизвестното московско управление: човекът е рехабилитиран, оставете го на мира, той отново е един от нас.

Можех да си го представя с подробности, защото си го бях представял често — всеки път, когато се замисля за последните дни от живота на баща ми. Той имаше нещастието да бъде евреин, поет и донякъде известен човек — стар приятел на Маяковски и Манделщам, заклет противник на Обранович и всички останали, които смяташе за говорителите на бюрокрацията — онези стихоплетци на революционна поезия, които нарочиха баща ми за агитатор и паразит, защото беше писал за подземния свят на Ленинград, макар че — официално — подземният свят на Ленинград не съществуваше. Нещо повече, беше проявил дързостта да назове книгата си „Питер“ което беше прякорът на нашия град, използван от всички родени в него, но забранен във всички съветски текстове, защото „Санкт Петербург“ беше проява на арогантен царизъм и старото име на града беше на светеца — покровител на тиранина.

В един летен следобед на 1937 г. прибраха баща ми от редакцията на литературното списание, където работеше тогава. Така и не ни го върнаха. Никой не се обади от московското управление, за да го помилва; рехабилитацията му беше невъзможна. Един офицер от разузнаването може да притежава някаква бъдеща стойност за държавата, но един упадъчен поет — не. Може да беше загинал в „Крести“ или в Сибир, или някъде по средата — така и не разбрахме това. Ако беше погребан, нямаше надгробен камък; ако беше кремиран, нямаше урна.

Дълго време бях ядосан на баща си, защото е написал толкова опасни слова; струваше ми се тъпо, че една книга му се беше сторила по-важна от това да остане жив и да ме удря зад тила, когато си бъркам в носа. Но по-късно реших, че той не беше искал нарочно да обиди Партията, поне не съзнателно — не и така, както го беше направил Манделщам (Манделщам с неговата налудничава храброст, който беше сравнил дебелите пръсти на Сталин с голи охлюви, а мустаците му — с две хлебарки). Баща ми не знаеше, че книгата му „Питер“ е опасна, докато не излязоха официалните рецензии за нея. Смяташе, че е написал книга, която ще прочетат петстотин души, и може би наистина беше така, но поне един от тези петстотин читатели се беше отрекъл от него и това беше краят.

Полковникът обаче беше оцелял и когато го гледах сега, аз се питах дали не му беше странно, че се беше озовал толкова близо до зъбите на акулата, но все пак беше успял да доплува обратно до брега; че той, който беше чакал някой друг да прояви милост към него, сега можеше сам да решава дали да я прояви към някой друг. Поне в момента не ми изглеждаше притеснен от нищо; не откъсваше поглед от дъщеря си, докато тя се пързаляше по леда, и ръкопляскаше със смачканите си от побоя пръсти, когато тя правеше пируети.

— И така, сватбата е в петък. Дори сега, дори по средата на всичко това… — полковникът махна с ръка, за да покаже целия Ленинград, глада и войната. — Тя иска истинска сватба, както трябва. Това е хубаво, животът трябва да продължи, ние се сражаваме с варварите, но трябва да останем човеци, руснаци. Затова ще имаме музика, танци… и торта.

Той погледна първо единия от нас, а после и другия, все едно в думата „торта“ имаше нещо съдбовно и той искаше да се увери, че и двамата сме го разбрали както трябва.

— Жена ми казва, че традицията е такава — на сватбата трябва да има торта. Не било хубаво да се прави сватба без торта. Цял живот се боря срещу тези селски суеверия, с които поповете са държали народа в покорство, но жена ми… жена ми си иска тортата. Добре тогава, направи торта. От няколко месеца събира захар, мед, брашно, всичко.

Представих си всичко това: чувалчетата със захар, бурканите с мед и брашното, което сигурно беше истинско брашно, а не мухлясали останки, извадени от някой потопен с торпедо шлеп. Сигурно половината „Киров“ можеше да се прехранва две седмици само с продуктите за блата на тортата.

— Жена ми си има всичко, което й трябва, с изключение на яйцата.

Той отново ни погледна знаменателно.

— Яйцата — каза полковникът — се намират трудно.

В продължение на няколко секунди всички стояхме мълчаливо и гледахме как дъщерята на полковника се върти по леда.

— Може би във флота имат — каза Коля.

— Не. Нямат.

— Имат консерви с телешко. Веднъж размених едно тесте карти за консерва с телешко, която ми даде един моряк, и…

— Нямат яйца.

Не се смятам за глупав, но ми отне много дълго време да разбера какво искаше полковникът и още по-дълго време да събера кураж да го попитам.

— Искате да ви намерим яйца? — попитах аз.

— Една дузина — отговори той. — За тортата й трябват само десет яйца, но аз си помислих, че някое може да се счупи, друго може да се окаже развалено.

Той видя колко сме объркани и отново се усмихна с прекрасната си усмивка, като ни стисна за раменете толкова силно, че аз застанах мирно.

— Моите хора казват, че в Ленинград няма яйца, но аз вярвам, че в Ленинград има всичко, дори сега, и просто ми трябват подходящите хора, които да го открият. Трябват ми двама крадци.

— Ние не сме крадци — каза Коля с голямо достойнство, като гледаше полковника право в очите.

Прииска ми се да му шибна един. Откъдето и да го погледнеш, вече трябваше да сме мъртви и замръзнали, струпани в някоя шейна заедно с другите трупове от този ден. Вместо това бяхме получили помилване. Бяха ни върнали живота в замяна на една-единствена проста задача. Може би необичайна, но проста задача. А сега той щеше да провали всичко — и си просеше куршума, което не беше хубаво, но освен това просеше куршум и за мен, а това беше далеч по-лошо.

— Не сте крадци, така ли? Ти си изоставил своята част — не, не, млъкни, не казвай нищо. Ти си изоставил своята част и в мига, в който си го направил, си изгубил всичките си права на войник от Червената армия — правото си да носиш оръжие, да носиш това палто и тези ботуши. Ти си крадец. А ти, Болшой нос, ти си плячкосал един труп. Трупът е бил на германец, така че това не ме обижда толкова лично, но плячкосването на труп си е кражба. Така че нека да не си играем игрички. И двамата сте крадци. Може би сте лоши крадци, така е, и некадърни крадци, абсолютно, но имате късмет. Защото никой не е хванал добрите крадци.

Той се обърна и закрачи обратно към палата. Двамата с Коля останахме още малко, за да погледаме дъщерята на полковника с нейното палто от лисица, което проблясваше на слънцето. Сигурно и тя ни беше видяла, но по никакъв начин не показваше това и не поглеждаше към нас. Бяхме двама от лакеите на баща й, следователно бяхме съвършено скучни. Гледахме я толкова дълго, колкото можахме, като се опитвахме да гравираме нейния образ в мозъка си за целите на бъдеща мастурбация, докато полковникът не ни излая да го последваме и ние не забързахме след него.

— Носите ли си купоните за храна? — попита ни той.

Вече крачеше бързо, почивката му беше свършила и той се връщаше към дългия работен ден, който го очакваше.

— Дайте ми ги.

Аз носех моя купон закопчан за вътрешната страна на палтото. Разкопчах го и видях как Коля извади своя купон от чорапа си. Полковникът ни ги взе.

— Ако ми донесете яйцата до изгрев-слънце в четвъртък, ще си ги получите обратно. Ако не… ами, през целия януари ще ядете сняг, а и през февруари няма да получите купони за храна. И това, при положение че някой от моите хора няма да ви открие и да ви убие още преди края на зимата, а моите хора са много добри в това.

— Просто не ги бива да търсят яйца — каза Коля.

Полковникът се усмихна.

— Харесваш ми, момче. Няма да живееш дълго, но ми харесваш.

Тримата влязохме обратно в остъклената зала. Полковникът седна зад бюрото си и се вторачи в черния телефон. После повдигна вежди, сякаш си спомни още нещо, отвори чекмеджето на бюрото и извади едно сгънато писмо. Подаде го на Коля.

— Това е разрешително да се придвижвате след вечерния час, което важи и за двамата. Ако някой ви спре, покажете им това писмо и ще ви пуснат. А ето ви и това…

Полковникът извади от портфейла си четири банкноти по сто рубли и ги даде на Коля, който хвърли един поглед на писмото и на рублите и ги пъхна в джоба си.

— С толкова пари през юни можех да си купя хиляда яйца — отбеляза полковникът.

— До следващия юни пак ще можете — отговори Коля. — Фрицовете няма да преживеят зимата.

— С такива войници като теб — възрази полковникът — скоро ще си купуваме яйцата с дойче марки.

Коля отвори уста, за да се защити, но полковникът поклати глава.

— Нали разбирате, че това е подарък? Ако ми донесете една дузина яйца до четвъртък, аз ще ви подаря живота. Нали разбирате колко е рядък този дар?

— Кой ден сме днес?

— Днес е събота. Ти си дезертирал от своята част в петък. Когато слънцето изгрее утре сутринта, ще бъде неделя. Ще се оправиш ли оттук нататък? Да? Добре.

Боря се върна, като носеше четири препечени филийки на една синя чиния. Препечените филийки бяха наплескани с нещо мазно, може би свинска мас, което изглеждаше лъскаво, тлъсто и пищно. След него в остъклената зала влезе още един адютант, като носеше две чаши димящ чай. Зачаках да се появи трети адютант, който да донесе рибената чорба, но такъв нямаше.

— Яжте бързо, момчета — каза полковникът. — Чака ви много ходене.

4

— БОЛШОЙ НОС. Това ми харесва. Кой беше баща ти, Болшой нос?

— Не го знаеш.

— Ако е бил публикуван поет, значи го знам.

— Остави ме на мира.

— Понякога си доста кисел, да ти кажа.

Двамата отново прекосявахме Каменноостровския мост, този път пеша. По средата на моста Коля спря и се подпря на перилата с ръкавиците си, като гледаше надолу по реката към имението на Долгорукови. Дъщерята на полковника вече не се пързаляше по леда, но Коля въпреки това остана загледан натам още малко, все едно се надяваше да излезе на бис.

— Тя ми се усмихна — каза той.

— Не ти се е усмихнала. Какви ги говориш? Дори не погледна към нас.

— Може би ревнуваш, приятелю, но тя определено ми се усмихна. Мисля, че съм я виждал преди, в университета. Все пак имам известна репутация.

— На дезертьор?

Коля се извърна от перилата и ме погледна ядосано.

— Ако още веднъж ме наречеш дезертьор, ще ти избия зъбите.

— Ако се опиташ, ще те намушкам с ножа си в окото.

Коля обмисли това и отново се обърна към реката.

— Ще те поваля, преди да успееш да извадиш ножа — каза той. — Много съм бърз, когато се налага.

Помислих си да извадя ножа веднага, само за да му покажа, че греши, но той вече не изглеждаше ядосан, а аз исках да продължаваме.

Прекосихме моста обратно до брега и се отправихме на юг по улица „Песочная“, така че реката ни остана отдясно, а ръждясалите релси на финландската железопътна линия — отляво. Влаковете бяха спрели още през септември, когато германците обградиха целия град и прекъснаха всички железопътни линии — до Финландия, Москва, Витебск, Варшава и балтийския бряг. Сега релсите бяха изоставени и безполезни. Единствената връзка на града с останалата част от Русия беше по въздуха, а през патрулите на Луфтвафе почти не можеха да се промъкнат наши самолети.

— Разбира се, можем и да избягаме. Но без купони за храна няма да е лесно — той замълча, за да обмисли този проблем. — Момчетата от НКВД не ме притесняват толкова. В армията се казва, че милицията не може да намери и путка в публичен дом. Но без купони за храна… трудна работа.

— Трябва да намерим яйцата — казах му аз.

И двамата крачехме под слънцето и дишахме въздуха единствено защото полковникът беше наредил така; ако отплатата за това помилване беше една дузина яйца, ние щяхме да намерим една дузина шибани яйца. Изобщо не можеше да става дума за преговори или измъкване от това.

— Съгласен съм, че най-доброто решение е да намерим яйцата. Но това не означава, че не мога да разсъждавам и за други варианти. Може би в града не са останали никакви яйца. Какво ще правим тогава? Имаш ли все още роднини в Питер?

— Не.

— И аз. Това е добре. Така трябва да мислим само за собствената си кожа.

По стените на складовете, изтърбушени от бомбардировките, бяха разлепени афиши: „ЗАПИСА ЛИ СЕ КАТО ДОБРОВОЛЕЦ?“ В тази част на града нямаше жилищни сгради и улицата беше пуста, а под безцветното небе не крачеше никой друг. Изглеждаше така, все едно ние двамата сме последните оцелели в тази война — последните защитници на града, които трябваше да го отбраняват от фашистите единствено с моя откраднат нож и предполагаемо бързите юмруци на Коля.

— Имаме най-голям шанс на пазара „Сенной“ — каза Коля. — Преди няколко месеца бях там. Все още имаха масло и сирене, а може би и малко хайвер.

— Тогава защо хората на полковника не могат да намерят яйца?

— Това е черният пазар. Половината стоки са откраднати. Хората търгуват с купоните си за храна и нарушават всякакви закони, както си искат. Никога няма да продадат нещо на някой, който носи униформа. Особено ако е униформа на НКВД.

Това ми се стори разумен довод. Коля започна да си подсвирква някаква фалшива мелодия, която си измисляше в движение, и двамата се отправихме на юг към пазара „Сенной“. Всичко започваше да се подрежда. Не ме застрашаваше екзекуция, поне не веднага. В стомаха ми имаше повече храна, отколкото беше имало през последните няколко седмици, а силният черен чай ми даваше допълнителна жизненост. Усещах краката си достатъчно силни, за да ме отведат навсякъде, където поискам. Все някой някъде имаше една дузина яйца и ние в крайна сметка щяхме да ги открием. Междувременно реших да се насладя на една жива фантазия, в която дъщерята на полковника се пързаляше гола по река Нева, а белият й задник проблесваше на слънцето.

Коля ме плесна по гърба и ми хвърли една мръснишка усмивка, все едно беше погледнал в мислите ми направо през прозрачния ми череп.

— Забележителна девойка, нали? Няма да я върнеш, а?

Не отговорих нещо на това, но Коля явно отдавна беше свикнал да води еднопосочни разговори.

— Тайната, с която можеш да спечелиш всяка жена, е пресметнато пренебрежение.

— Какво?

— Ушаков. Това е цитат от „Дворната хрътка“. О, чакай малко, ти всъщност не си чел „Дворната хрътка“

Коля въздъхна, смазан от безграничното ми невежество.

— Баща ти е бил член на интелигенцията, а ти никак не си интелигентен. Това е малко тъжно.

— Защо не престанеш да говориш за баща ми?

— Радченко, главният герой в романа, е велик любовник. Хората идват при него от цяла Москва, за да го помолят за съвет как да ухажват избраниците си. Той никога не става от леглото, само си лежи и пие чай…

— Като Обломов.

— Изобщо не прилича на Обломов! Защо всички винаги казват „Като Обломов“?

— Защото звучи точно като Обломов.

Коля спря и ме погледна отгоре-надолу. Беше с една глава по-висок от мен и два пъти по-широк в раменете, и точно в момента се извисяваше над мен като застрашителен великан.

— И последният глупак в университета знае, че Гончаров не е и наполовина толкова добър писател, колкото Ушаков. Обломов е едно нищо. Обломов е буржоазен урок по етика — някаква глупава приказка, която трябва да прочетат децата, за да не станат мързеливи. А Радченко — Радченко е един от великите герои в руската литература. Заедно с Расколников, Безухов и не знам, може би Чичиков.

— Плюеш ме.

— Ами, ти заслужаваш да те заплюя.

Обърнах се и продължих на юг. След малко Коля ме настигна и закрачи до мен, колкото и да беше ядосан. Съдбата ни беше събрала един с друг и явно никой не можеше да оспори това. Поне до четвъртък, все едно бяхме женени.

На другия бряг на замръзналата река Нева, поръсена със сняг, се издигаше позлатената камбанария на Петропавловската катедрала, а на върха й все още стоеше златният ангел — макар и да се говореше, че от Вермахта са обещали орден „Железен кръст“ на артилериста, който успее да го свали оттам. Коля кимна към брега от страната на Петроградската крепост.

— Бях зачислен в крепостта, когато бомбардираха зоопарка.

— Чух, че бабуините са се разбягали из целия град, а един сибирски тигър…

— Това са приказки — каза той. — Нито едно животно не успя да избяга.

— Някои може и да са успели. Откъде знаеш?

— Нито едно не избяга. Ако искаш да си разказваш някаква приказка, за да можеш да спиш по-лесно, давай — няма да те спирам, но това е лъжа.

Той се изплю на земята.

— Фрицовете изгориха всичко до основи. Бети, слоницата… много обичах тази слоница. Когато бях малък, винаги ходех при нея. Спомням си как се миеше, как засмукваше вода с хобота си и се пръскаше цялата… Беше толкова грациозна. Човек не би си го помислил, защото беше адски голяма, но наистина беше такава.

— И тя ли умря?

— Ти слушаш ли ме какво ти говоря? Всички животни умряха. Но Бети се мъчи няколко часа. Как стенеше само… Аз бях караул, но ми се искаше да избягам от поста си, за да отида и да я застрелям в сърцето. Просто да се свърши. Не ти пожелавам да слушаш как умира някой слон.

До пазара „Сенной“ имаше много път, може би шест километра — по моста „Литейни“ и покрай Летните градини, където брястовете и дъбовете бяха изсечени с брадви, а после край църквата „Спасителят на кръвта“, с фасадата от емайлирана мозайка и високите куполи с форма на луковица, издигната на мястото, където Гриневицкий беше взривил и себе си, и императора. Колкото по на юг отивахме, толкова повече хора имаше по улиците; всички се бяха навлекли с по три ката един върху друг и се свиваха от вятъра, докато крачеха напред, а лицата им бяха унили, кльощави и бледи от недостиг на желязо. Всички магазини на „Невски проспект“ бяха затворени още преди няколко месеца. Видяхме две жени на шейсет и няколко, които вървяха много близо една до друга и раменете им се докосваха, а те не откъсваха очи от паважа, за да не пропуснат заледеното място, което можеше да ги убие. Един мъж с великолепни моржови мустаци носеше бяла кофа, пълна с черни гвоздеи. Едно момче на не повече от дванайсет години влачеше шейна на въже.

На шейната имаше малко тяло, увито в одеяла, а едно безкръвно босо краче се влачеше след него по отъпкания сняг. Улицата беше преградена с драконови зъби — блокове от железобетон в настръхнали редици, които трябваше да попречат на придвижването на вражеските танкове. На стената имаше афиш с отпечатан надпис: „ВНИМАНИЕ! ТАЗИ СТРАНА НА УЛИЦАТА Е ПО-ОПАСНА, КОГАТО ИМА БОМБАРДИРОВКА.“

Преди войната „Невски“ беше сърцето на града — построен с идеята да съперничи на великите булеварди на Лондон и Париж, с будките по тротоара, в които се продаваха пияни вишни и шоколад, и старците с престилки зад щанда на гастронома „Елисеев“ които отмерваха пушена есетра и черна треска, и часовниковата кула на градския съвет, която се издигаше над цялата врява и непрекъснато подсещаше всички колко закъсняват за следващото нещо в живота си. По булеварда профучаваха черни пакарди и бучаха с клаксоните си, докато носеха членовете на Партията от едно заседание към следващото. Дори ако нямаш пари да си купиш нищо и не отиваш никъде, винаги беше хубаво да се разходиш по „Невски“.

През юни слънцето не залязваше чак до полунощ и никой не искаше да се прибира, докато е светло. Можеше да гледаш най-красивите момичета в Питер, които се взираха през осветените витрини на модерните магазини и очите им преценяваха най-новите рокли, изложени за продажба, за да отгатнат как са строени и да си ги ушият сами у дома, ако успеят да откраднат достатъчно плат от шивашката работилница. И дори никога да не кажеш нищо на тези момичета, дори само да ги гледаш от разстояние…

— Ти си девствен, нали? — попита ме Коля, като прекъсна мислите ми точно на това място с такава свръхестествена прецизност, че ме стресна.

— Кой, аз? — попитах глупаво аз. — Какво искаш да кажеш?

— Искам да кажа, че никога не си правил секс.

Понякога човек си знае, че няма смисъл да лъже; играта е свършила още преди да започне.

— А на теб какво ти пука?

— Слушай, Лев, защо да не опитаме да станем приятели? Как ти се струва? Ще трябва да останем заедно, докато не намерим тези яйца, така че защо да не се разбираме? Изглеждаш ми интересно момче, може би малко свадливо и малко потиснато, по вашия си еврейски начин, но въпреки това ми харесваш. И ако през цялото шибано време не се дърпаше толкова, може би щях да те науча на нещо.

— За момичетата?

— За момичетата, да. И за литературата. И за шаха.

— Ти на колко си години, на деветнайсет? Защо винаги говориш така, все едно си специалист по всичко?

— На двайсет съм. И не съм специалист по всичко. А само по момичета, литература и шах.

— Само това?

— Мда. И по танци. Танцувам отлично.

— Какво ще заложиш на една партия шах?

Коля ми хвърли един поглед и се усмихна. После въздъхна, а дъхът се издигна на кълбо над главата му.

— Ще ти взема този германски нож.

— А аз какво ще спечеля?

— Нищо няма да спечелиш. Защото няма да победиш.

— Да кажем, че те победя.

— Имам още стотина грама от онзи салам…

— Сто грама салам за германски пилотски нож? Няма да стане.

— Имам и едни снимки…

— Какви снимки?

— Снимки на момичета. Французойки. Ще научиш някои работи, които ще ти потрябват.

Снимките на французойки ми изглеждаха като залог, за който си струва да играя. Не се тревожех, че ще загубя ножа. В Питер имаше много хора, които можеха да ме бият на шах, но аз ги познавах всичките. Баща ми беше станал градски шампион още като студент; всяка седмица в четвъртък и неделя ме водеше със себе си в шахматния клуб „Спартак“ в Двореца на пионерите. Когато бях на шест години, треньорът в клуба беше заявил, че имам талант. В продължение на няколко години бях един от най-добрите млади играчи, като печелех разни лентички и медали на турнири в цялата Ленинградска област. Баща ми се гордееше с мен, въпреки че беше твърде заклет бохем, за да си признае, че се вълнува от състезанията, и никога не ми позволяваше да показвам наградите си в апартамента.

Когато станах на четиринайсет години, напуснах клуба. Вече бях разбрал, че съм добър шахматист, но никога няма да стана велик. Някои мои приятели в „Спартак“, които редовно бях побеждавал по-рано, вече отдавна ме бяха задминали и бяха напреднали до нива, до които никога нямаше да достигна, колкото и партии да изиграя, колкото и книги да прочета, колкото и шахматни задачи да реша наум в леглото си вечер. Все едно бях добре обучен изпълнител на пиано, който знае кои клавиши трябва да натисне, но от него никога няма да излезе истинска музика. Един блестящ играч разбира играта по начин, който дори не може да обясни; той анализира дъската и осъзнава как трябва да подобри позицията си още преди мозъкът му да измисли обяснение на хода, с който ще го направи.

Аз просто не притежавах тези инстинкти. Баща ми се разочарова, когато се отказах от шаха, но на мен не ми беше мъчно. Беше ми много по-приятно да играя шах, без да се притеснявам за коефициента си в градското класиране.

Коля спря пред кафе „Квисисана“ и се загледа през една витрина, покрита с лепенки на кръст. Ресторантът беше празен, всички маси бяха изнесени и бяха останали само линолеумът на пода и дъската на стената, на която с тебешир бяха написани специалитетите за август.

— Веднъж доведох тук едно момиче на вечеря. Най-добрите агнешки котлети в града.

— А после я заведе у дома, за да я любиш? — осведомих се аз.

Казах го с дълбок сарказъм, но веднага се изплаших, че беше направил точно това.

— Не — отвърна Коля, като се огледа във витрината и прибра един непокорен рус кичур обратно под черния си калпак. — Вече бяхме правили любов, преди да отидем на вечеря. След вечеря отидохме да пием по едно в „Европа“. Тя беше луда по мен, но аз харесвах повече една нейна приятелка.

— Тогава защо не заведе на вечеря нейната приятелка?

Коля се усмихна снизходително като висшестоящ, търпелив и внимателен с простодушния си подчинен.

— Пресметнато пренебрежение. Ти наистина имаш нужда от уроци.

Двамата продължихме по „Невски“. Беше един следобед, но зимното слънце вече се спускаше ниско над западния хоризонт и сенките ни се удължаваха пред нас.

— Да започнем от най-лесното — каза той. — Има ли някое момиче, което харесваш?

— Няма никоя специална.

— Кой е казал, че трябва да е специална? Ти си девствен — трябват ти две топли бедра и пулс, а не Тамара Карсавина.

— Има една Вера, която живее в моя блок. Но тя харесва едно друго момче.

— Добре. Първата стъпка е да не мислим за другото момче. Да мислим само за Вера. Какво специално има в нея? Защо я харесваш?

— Не знам. Живее в моя блок.

— И това е нещо. Какво друго?

— Свири на виолончело.

— Прекрасен инструмент. Какъв цвят са очите й?

— Не знам.

— Значи не я харесваш. Ако не знаеш какъв цвят са очите й, не я харесваш.

— Харесвам я, но тя харесва само Гриша Антоколски. Какъв смисъл има тогава?

— Много добре — каза Коля, търпелив като светец. — Значи си мислиш, че я харесваш, защото тя не те харесва. Това е съвсем разбираемо, но аз ти казвам, че не я харесваш. Нека да забравим за Вера.

Да забравя за Вера не ми се струваше чак толкова трудно. Бях прекарал последните три години, като се опитвах да си представя как изглежда гола, но това беше само защото живееше на два етажа по-надолу и защото веднъж, в басейна на Младежкия дом, бях видял зърната на гърдите й, когато презрамките на банския й костюм се смъкнаха на раменете. Ако Вера не се беше паникьосала и не беше паднала пред портала на „Киров“, нямаше да обикалям по улиците на Питер в компанията на един побъркан дезертьор и да търся яйца. Тя дори не се обърна да ме погледне, когато ме хванаха войниците. Сигурно се беше натискала с Гриша по тъмните коридори на „Киров“, докато аз бях заключен в „Крести“.

— Дъщерята на полковника беше хубава. Тя ми харесва.

Коля ме погледна развеселено.

— Да, дъщерята на полковника е хубава. И аз одобрявам твоя оптимизъм. Но тя не е за теб.

— И за теб не е.

— Може и да грешиш. Само ако беше видял как ме погледна…

Двамата минахме покрай няколко малки момчета със стълби и кофи вар, които заличаваха табелите с имената на улиците и номерата на сградите. Коля спря и ги изгледа.

— Ей! — провикна се той към най-близкото момче.

Момчето беше навлечено с толкова много пластове вълна, че изглеждаше дебело — поне докато не видиш опънатата кожа на лицето му и лъскавите му черни очи, под които имаше дълбоки сенки като на старец. В града почти не бяха останали толкова малки деца; повечето бяха евакуирани още през септември. Останалите обикновено бяха много бедни — повечето от тях бяха сираци от войната, които нямаха роднини на изток.

— Какво правите, по дяволите? — попита го Коля.

Той се обърна към мен, потресен от тази проява на неуважение.

— Малките копеленца вандалстват на Проспекта. Ей! Момче!

— Намисли си едно желание и ме дръпни за пишката — посъветва го момченцето с черните очи, докато продължаваше да заличава с вар номера на вратата на едно часовникарско ателие.

Дори Коля беше скандализиран от тези думи. Той се приближи до момчето, сграбчи го за раменете и го обърна към себе си.

— Ей, момченце, говориш с войник от Червената армия.

— Коля… — започнах аз.

— Какво си мислиш, че правите тук? Играеш си с малките циганчета, докато…

— По-добре да ме пуснеш — каза му момченцето.

— А сега ме заплашваш, така ли? От четири месеца стрелям по германците, а ти ме заплашваш?

— Коля! — повторих аз, този път по-силно. — Те имат заповеди. Ако фрицовете влязат в града, така няма да знаят къде отиват.

Коля погледна първо момчето с черните очи, после варосаните табели на улицата и накрая мен.

— Откъде знаеш?

— Преди два дни и аз правех същото.

Коля пусна момченцето, което го изгледа заплашително, обърна се и продължи работата си.

— Това е адски хитро — отбеляза Коля.

После двамата продължихме към пазара „Сенной“.

5

АКО ИСКАШЕ ДА КУПИ, да продаде или да размени нещо, човек отиваше на пазара „Сенной“. Преди войната уличните сергии на пазара се смятаха за бедняшкия еквивалент на „Невски проспект“. Но след началото на блокадата, когато луксозните магазини започнаха да затварят един по един, когато ресторантите оковаха вратите си с вериги и в килерите на касапите не остана месо, пазарът „Сенной“ започна да процъфтява. Генералски съпруги разменяха кехлибарените си огърлици за чували с пшенично брашно. Партийци се пазаряха със селяни, които се бяха промъкнали през блокадата от околните села, и спореха колко картофи могат да се купят срещу един античен сребърен сервиз. Ако пазаренето се проточеше твърде дълго, селяните махваха с ръка и обръщаха гръб на гражданите.

„Яж си сервиза тогава“, казваха те и свиваха рамене. И почти винаги получаваха това, което искат.

Тръгнахме от сергия на сергия, като оглеждахме редиците от кожени ботуши — някои все още бяха окървавени от краката на предишните си собственици. Карабините „Токарев“ и пистолетите бяха евтини — човек лесно можеше да се сдобие с такова оръжие срещу няколко рубли или двеста грама хляб. Германските „Люгер“ и гранатите бяха по-скъпи, но също можеха да се намерят, ако попиташ когото трябва. На една сергия се продаваха стъклени чаши, пълни с пръст, за по сто рубли парчето — наричаха я „Бадаевска кал“ и беше изровена от земята под бомбардираните складове за хранителни продукти, така че беше смесена с разтопена захар.

Коля спря до една сергия, на която един изпит, прегърбен човек с превръзка на окото и незапалена лула в устата продаваше бутилки с прозрачен алкохол без етикети.

— Какво е това? — попита Коля.

— Водка.

— Водка? От какво е направена?

— От дърво.

— Значи не е водка, приятелю. Това е дървесен алкохол.

— Искаш ли го или не?

— Не сме дошли за това — казах аз на Коля, но той не ми обърна внимание.

— От това се ослепява — каза той на мъжа зад сергията.

Едноокият мъж поклати глава, отегчен от неговото невежество, но все пак реши да упражни някакво минимално усилие, за да осъществи продажба.

— Прецежда се през ленен плат — каза му той. — На седем пласта. След това е безопасно за пиене.

— Звучи като истински еликсир за боговете — каза Коля. — Трябва да го наречеш „Седмият грях“. Това е добро име за напитка.

— Искаш ли?

— Ще взема една бутилка, ако пиеш с мен.

— Малко ми е рано.

Коля сви рамене.

— Ако те видя да пиеш, ще купя бутилката. Иначе какво да ти кажа — войната ме превърна в циник.

— Двеста рубли бутилката.

— Сто. Да пием.

— Какво правиш? — попитах го аз, но той дори не ме погледна.

Едноокият мъж остави изстиналата си лула, намери една чаена чашка и започна да рови за парче плат по сергията си.

— Ето — каза му Коля, като му подаде една бяла носна кърпа. — Чиста е. Относително.

Мъжът сгъна носната кърпа на три пред очите ни и покри с нея чаената чашка. После бавно наля алкохола. Дори на открито, на поривите на вятъра, течността вонеше на отрова — на почистващ препарат, с който търкат пода в някоя фабрика. Едноокият мъж махна носната кърпа, която вече беше напоена с някаква мазна утайка. После надигна чашката, отпи малка глътка от нея и я остави обратно на сергията, като изражението му не се промени и за миг.

Коля внимателно погледна нивото на течността в чашката, за да се увери, че продавачът наистина беше отпил. Удовлетворен, той взе чашката и я вдигна за наздравица към нас.

— За Майка Русия!

Коля изпи дървесния алкохол на един дъх, стовари чашката обратно на сергията, избърса устата с опакото на ръката и едва не повърна. После ме сграбчи за рамото, като се опитваше да се задържи на крака, а очите му бяха широко отворени и от тях течаха сълзи.

— Ти ме уби — каза той, като едва произнасяше думите от свитото си гърло и обвинително сочеше с пръст към едноокия мъж.

— Не съм ти казал да го пиеш бързо — отвърна невъзмутимо мъжът и пъхна лулата обратно в устата си. — Сто рубли.

— Лев… Лев, тук ли си?

Лицето на Коля беше обърнато към мен, но погледът му беше разфокусиран и очите му гледаха право през мен.

— Много смешно.

Коля се ухили и се изправи.

— Човек не може да излъже евреин. Добре тогава, плати на човека.

— Какво?

— Хайде — каза той и махна към продавача, който стоеше в очакване. — Дай парите на човека.

— Нямам пари.

— Не ме лъжи, момче! — изрева Коля, като ме сграбчи за яката на палтото и ме разтърси така, че кокалите ми затракаха. — Аз съм войник от Червената армия и няма да търпя никакви кражби!

Той рязко ме пусна, пъхна ръце в джобовете на палтото ми и извади оттам няколко парчета хартия, малко канап и мъх, но нищо подобно на пари. Коля въздъхна и се обърна към продавача.

— Оказва се, че нямаме пари. Опасявам се, че ще се наложи да отменим сделката.

— Ти какво си мислиш? — попита го едноокият мъж и отвори палтото си, за да ни покаже дръжката на финската си кама. — Само защото си войник няма да те заколя?

— Вече имам цяла чаша отрова в корема си. Защо не пробваш?

Коля се усмихна на мъжа и зачака отговора. В сините очи на Коля не се четеше нищо — нито страх, нито гняв, нито вълнение от евентуалната предстояща битка — нищо. По-късно разбрах, че точно това беше неговата дарба: опасността го успокояваше. Хората около него се справяха със страха си по обичайните начини: стоицизъм, истерия, престорена веселост или някаква комбинация от трите. Но според мен Коля така и не повярва във всичко, което се случваше около него. Цялата тази война му се струваше абсурдна: варварството на германците, партийната пропаганда, кръстосаният огън от трасиращи куршуми в нощното небе. Сякаш му се струваше, че всичко това е историята на някой друг — невероятно подробна история, в която беше попаднал погрешно и вече не можеше да се измъкне от нея.

— Махай се, преди да съм ти отрязал устата — каза едноокият мъж, като дъвчеше незапалената си лула и стискаше дръжката на камата.

Коля му отдаде чест и продължи към следващата сергия, напълно отпуснат и спокоен, все едно цялата операция беше съвсем редовна и безпроблемна. Последвах го, а сърцето ми биеше като чук в гърдите.

— Хайде просто да намерим яйцата — казах му аз. — Защо трябва да обикаляш и да провокираш хората?

— Имах нужда от питие, ударих едно питие и сега отново се усещам жив — каза той, дълбоко си пое въздух и го изпусна през свитите си устни, като гледаше как парата от дъха му се издига във въздуха. — Снощи и двамата трябваше да умрем. Разбираш ли? Разбираш ли какъв късмет извадихме? Трябва да се радваме на това.

Спрях до една сергия, където една стара жена от село със забрадка продаваше кюфтета от някакво бледосиво месо. Двамата с Коля се вторачихме в месото. Изглеждаше доста прясно и лъщеше от мазнина, но никой от двамата не искаше да знае от какво животно беше.

— Имаш ли яйца? — попитах старата жена.

— Яйца? — повтори тя, като се наведе да чува по-добре. — Не съм виждала яйца от септември.

— Трябва ни една дузина — каза Коля. — Ще платим добре за тях.

— Може да платите един милион рубли, ако искате — отговори тя. — Яйца няма. Не и в Питер.

— А къде?

Тя сви рамене, а бръчките по лицето й бяха толкова дълбоки, че все едно бяха изрязани с нож.

— Аз имам месо. Ако искате месо, две кюфтета струват триста рубли. Яйца нямам.

Продължихме от сергия на сергия, като разпитвахме всички за яйца, но никой на пазара „Сенной“ не беше виждал никакви от септември насам. Някои хора предлагаха теории къде могат да се намерят: доставяли ги със самолети от Москва за високопоставените офицери от армията; фермерите извън града ги давали на германците, както и масло и прясно мляко, за да им пощадят живота; някакъв старец, който живеел недалеч от арката „Нарва“ отглеждал кокошки в курник на покрива. Последният слух очевидно беше пълен абсурд, но момчето, което ни го разказа, се кълнеше в него.

— Ако заколиш кокошка, може да ти стигне за една седмица. Но ако я държиш жива — по едно яйце на ден, заедно с дажбите от купоните, и готово — ще изкараш до лятото.

— Кокошките трябва да се хранят — изтъкна Коля. — Кой има храна за кокошки?

Момчето беше с черна къдрава коса, която стърчеше под старата му фуражка от имперския флот. То поклати глава все едно въпросът беше безсмислен.

— Кокошките ядат всичко. Даваш им една лъжица талаш и са готови.

Момчето продаваше нещо, което се наричаше „библиотечни бонбони“. Правеха се от откъснати корици на книги, от които се обелваше лепилото на подвързията, сваряваше се и се оформяше на пръчки, които могат да се увият в хартия. Имаше вкус на восък, но в лепилото имаше протеини, а протеините поддържаха живота, и книгите в града се стопяваха със същата скорост, с която изчезваха гълъбите.

— И ти си виждал тези кокошки, така ли? — попита Коля.

— Брат ми ги е виждал. Старецът спи в кокошарника, с пушка. Всички от неговия блок искат да му вземат кокошките.

Коля ми хвърли един поглед и аз поклатих глава. Всички чувахме по десет различни легенди за обсадата на ден — истории за тайни килери, натъпкани до тавана с охладени говежди бутове, и забравени шкафове, натъпкани с буркани с хайвер и телешки наденици. И винаги имаше някакъв брат или братовчед, който беше виждал съкровището с очите си. Хората вярваха на тези истории, защото отговаряха на убеждението им, че някой някъде се тъпче, докато всички останали в града умират от глад. И хората бяха прави, разбира се — дъщерята на полковника може би не вечеряше всеки ден с печена гъска, но вечеряше всеки ден.

— Този старец не може през цялото време да стои в кокошарника — казах аз на момчето. — Нали трябва да си взема дажбите. Трябва да си налива вода и да ходи до тоалетната. Някой щеше да му открадне тези кокошки още преди няколко месеца.

— Той пикае направо от покрива. Не знам какво правиш това, което излиза от другата страна — може би храни кокошките с него.

Коля кимна, впечатлен от хитроумната стратегия на стареца за отглеждане на кокошки, макар че аз не се съмнявах, че момчето си измисляше всичко в движение.

— Кога си срал за последно? — попита ме изведнъж Коля.

— Не знам. Преди една седмица?

— При мен са девет дни. Броя ги. Девет дни! Когато най-сетне се случи, ще организирам голям купон и ще поканя най-хубавите момичета от университета.

— Покани и дъщерята на полковника.

— Естествено, че ще я поканя. Моето насрано празненство ще бъде много по-хубаво от нейната сватба.

— Новият хляб от дажбите боли, като излиза отзад — обади се къдрокосото момче. — Татко казва, че е заради целулозата, която слагат в него.

— И как да намерим този старец с кокошките?

— Не знам адреса. Но ако тръгнете от арката „Нарва“ към проспект „Стачек“ ще стигнете до неговия блок. На стената има голям афиш на Жданов.

— На половината сгради в Питер има голям афиш на Жданов — казах аз, като започнах да се изнервям. — Какво сега, ще вървим още три километра, за да търсим някакви кокошки, които не съществуват?

— Това момче не лъже — каза Коля и го потупа по рамото. — Ако лъже, ние ще се върнем и ще му счупим пръстите. Той знае, че сме от НКВД.

— Не сте от НКВД — каза момчето.

Коля извади писмото на полковника от джоба на палтото и плесна момчето по бузата с него.

— Това е писмо от един полковник от НКВД, с което ни упълномощава да търсим яйца. Какво ще кажеш, а?

— Имаш ли и още едно писмо от Сталин, с което те упълномощава да си избършеш гъза с него?

— Първо ще трябва да ме упълномощи да се изсера.

Не останах да чуя как ще завърши този разговор. Ако Коля искаше да трамбова целия град в търсене на легендарните кокошки, това си беше негова работа, но вече се стъмваше и аз исках да се прибера вкъщи. Не бях спал от трийсет и няколко часа. Обърнах се и поех към „Киров“, като се опитвах да си спомня колко хляб съм скрил под отлепената плочка в кухнята. Може би и Вера щеше дами е запазила нещо. Все пак ми го дължеше, след като беше избягала по този начин и дори не се беше обърнала да ме погледне, макар че й бях спасил живота. Едва сега ми хрумна, че Вера и останалите сигурно ме смятаха за мъртъв. Чудех се как е реагирала — дали е скрила лицето си на гърдите на Гриша, докато той я беше успокоявал, или може би го беше отблъснала — ядосана, защото Гриша беше избягал и я беше изоставил, а аз бях останал и я бях спасил от сигурна екзекуция. Тогава Гриша щеше да каже: „Знам, знам, аз съм страхливец, прости ми“, и тя щеше да му прости, защото Вера винаги прощаваше всичко на Гриша, и той щеше да избърше сълзите й, а после щеше да й каже, че никога няма да забравят за мен и за моята саможертва. Но щяха да забравят, разбира се — нямаше да мине и една година и вече нямаше да могат да си спомнят лицето ми.

— Ей, ти. Ти ли търсиш яйца?

Толкова бях погълнат от сълзливата си фантазия, че ми трябваше известно време да осъзная, че въпросът е отправен към мен. Обърнах се и видях един брадат великан, който ме гледаше със скръстени ръце, като се поклащаше напред-назад на токовете на ботушите си. Беше най-едрият мъж, когото бях виждал през живота си — много по-висок от Коля и по-широк в раменете. Голите му ръце изглеждаха толкова големи, че можеха да ми строшат черепа като орехова черупка. Брадата му беше гъста, черна и лъскава, все едно беше намазана с масло. Зачудих се колко храна трябва да изяжда един толкова голям мъж всеки ден и как изобщо беше успял да остане такъв.

— Имаш ли яйца? — попитах го аз, като примигнах нагоре към него.

— А ти какво имаш?

— Пари. Имаме пари. Чакай да доведа моя приятел.

Затичах се обратно към пазара „Сенной“. За пръв път, откакто го бях срещнал, се зарадвах да видя русата глава на Коля. Той продължаваше да се шегува с къдрокосото момче — сигурно му описваше с подробности мечтаното си лайно.

— Ето го къде е! — провикна се той, когато ме видя. — А аз си помислих, че си ме изоставил.

— Там има един човек, който казва, че има яйца.

— Отлично! — възкликна Коля и се обърна към момчето. — Синко, за мен беше огромно удоволствие да се запознаем.

Двамата тръгнахме обратно между сергиите, които вече затваряха за през нощта. Коля ми подаде един библиотечен бонбон, увит в хартия.

— Заповядай, друже. Тази вечер ще пируваме.

— Момчето ли ти го даде?

— Даде? Момчето ми го продаде.

— За колко?

— Сто рубли за два бонбона.

— Сто рубли!

Ядосано вдигнах поглед към Коля, който отвори своя бонбон, отхапа от него и направи гримаса.

— Значи са ни останали само триста?

— Точно така. Впечатляваща аритметика.

— Тези пари са за яйцата.

— Така е, но ние не можем да издирваме яйца, ако не си поддържаме силите с нещо.

Брадатият мъж ни чакаше в края на пазара „Сенной“, а ръцете му бяха все така скръстени на гърдите. Когато се приближихме, той огледа Коля преценяващо като боксьор, който сравнява силите си с противника.

— Само двамата ли сте?

— Колко повече ти трябват? — попита Коля в отговор, като се усмихна на великана. — Чух, че продаваш яйца.

— Продавам всичко. А вие какво имате?

— Имаме пари — казах аз, като си мислех как съм почти сигурен, че вече сме минали през това.

— Колко?

— Достатъчно — отговори Коля. — Трябват ни една дузина яйца.

Брадатият мъж подсвирна.

— Значи имате късмет. Точно толкова имам.

— Видя ли? — каза Коля и ме стисна за рамото. — Не беше толкова трудно.

— Елате с мен — каза великанът и пресече улицата.

— Къде отиваме? — попитах го аз, докато вървяхме след него.

— Държа всичко вътре. Навън не е безопасно. На всеки няколко дни идват войници и крадат всичко, което си поискат. Ако някой им каже нещо, те го застрелват.

— Е, войниците все пак защитават града — каза Коля. — Няма как да се сражават, ако умират от глад.

Великанът хвърли поглед към армейското палто на Коля и военните му ботуши.

— А ти защо не защитаваш града?

— Защото изпълнявам специално поръчение от един полковник. Не ме мисли.

— Значи този полковник ви е изпратил двамата със специалното поръчение да търсите яйца, така ли?

Великанът ни се усмихна отгоре. Зъбите му проблясваха сред черната брада като зарчета без точки. Естествено, че не повярва на Коля. Кой би му повярвал?

Вървяхме покрай замръзналия канал на река Фонтанка — по леда бяха пръснати изоставени трупове и някои бяха покрити с платно и затиснати с камъни, но други бяха оставени без топлите си дрехи, а белите им лица се взираха нагоре в притъмняващото небе. Вятърът беше започнал да се надига за през нощта и аз се загледах в дългата руса коса на една жена, която се развяваше пред лицето й. Сигурно някога се беше гордяла с тази коса, беше я мила два пъти в седмицата и я беше разресвала по двайсет минути всяка вечер, преди да си легне. Сега косата й се опитваше да я защити, да не позволи на непознатите да видят гниещата й плът.

Великанът ни отведе до една тухлена сграда на пет етажа. Всичките й прозорци бяха заковани с шперплат. На фасадата имаше огромен афиш, висок два етажа, на който се виждаше как една млада майка изнася мъртвото си дете от някаква горяща сграда. „СМЪРТ НА УБИЙЦИТЕ НА ДЕЦА!“ пишеше на афиша. След като изрови ключа от джоба на палтото си, великанът отключи входната врата и я задържа отворена, за да влезем. Аз хванах Коля за ръкава, преди да го направи.

— Защо не донесеш яйцата тук? — попитах великана.

— Все още съм жив, защото знам как да си върша работата. И не си върша работата на улицата.

Усещах как скротумът ми се свива, така че изплашените ми топки да пропълзят по-близо до тялото. Но все пак бях роден и отгледан в Питер и не бях глупак, така че се опитах гласът ми да не трепери, когато казах:

— А аз не си върша работата в апартаменти на непознати.

— Господа, господа — обади се Коля и широко се усмихна. — Няма нужда от такива подозрения. Една дузина яйца. Кажи си цената.

— Хиляда.

— Хиляда рубли? За една дузина яйца? — казах аз и се разсмях. — Да не са на Фаберже?

Чернобрадият великан, който продължаваше да държи вратата отворена, сведе тежкия си поглед към мен. Спрях да се смея.

— На пазара продават чаши с пръст по сто рубли парчето — каза ми той. — Кое струва повече, едно яйце или една чаша пръст?

— Слушай — каза му Коля. — Можеш цял ден да стоиш тук и да се пазариш с моя малък еврейски приятел или двамата с теб можем да си поговорим като честни мъже. Ние имаме триста рубли. Нямаме повече. Ставали?

Великанът продължаваше да ме гледа вторачено. От самото начало не ме беше харесал, но сега, когато вече знаеше, че съм евреин, му се искаше направо да ми одере кожата. Той протегна масивната си ръка към Коля за парите.

— А, не — каза Коля и поклати глава. — По този въпрос съм съгласен с моя другар. Първо яйцата, после парите.

— Няма да ги донеса тук. Всички умират от глад и всички имат оръжие.

— Такъв голям мъж, а да се плаши така — подразни го Коля.

Великанът погледна Коля с нещо като любопитство, все едно не можеше да повярва, че наистина беше чул тази обида. После се усмихна, като отново ни показа зъбите си като зарчета.

— Ей там има един човек, който лежи по очи — каза той и кимна към канала на Фонтанка. — Не е умрял нито от глад, нито от студ. Черепът му е разбит с тухла. Искаш ли да ти кажа откъде знам?

— Разбирам какво искаш да кажеш — съгласи се Коля и надзърна в мрака на вестибюла. — Е, от тухла поне се умира по-бързо.

Коля ме потупа по гърба и пристъпи в сградата.

Всичко, което знаех, ми казваше да бягам. Този човек ни водеше право в капана. И току-що на практика ни беше признал, че е убиец. А Коля по най-глупав начин му беше съобщил точно колко пари имаме. Не бяха много, но триста рубли и два купона за храна — каквито великанът със сигурност предполагаше, че имаме — бяха предостатъчно, за да те убият в Питер през онези дни.

Но какво друго можехме да направим? Да тръгнем към арката „Нарва“, за да търсим някакъв легендарен старец и неговия кокошарник на покрива? Рискувахме живота си, като влизахме в тази сграда, но ако не открием яйцата скоро, и без това щяхме да го загубим.

Влязох след Коля. Входната врата се затвори зад гърба ни. Вътре беше мрачно, защото нямаше електричество за крушките, а през процепите на шперплата на прозорците вече нахлуваше здрач.

Чух великана зад гърба си и паднах на едно коляно, готов да извадя ножа си. Той ме подмина и продължи нагоре по стълбите, като вземаше по две стъпала наведнъж. Двамата с Коля се спогледахме. Когато Черната брада се изгуби от поглед, аз извадих германския нож и го преместих в джоба на палтото си. Коля повдигна вежди — или беше впечатлен от това действие, или ми се подиграваше. Двамата тръгнахме нагоре по стълбите, като се изкачвахме с едно стъпало на всяка крачка, но въпреки това се бяхме задъхали, докато стигнем до втория етаж.

— Откъде взимаш яйцата? — подвикна Коля на великана, който вече беше на един етаж по-нагоре.

Изкачването изобщо не затрудняваше мъжа. Той и дъщерята на полковника бяха най-здравите хора, които бях виждал в Питер от месеци насам. Отново се зачудих откъде се сдобиваше с тази енергия.

— Познавам един селянин, който работи в стопанството в Мга.

— Мислех, че германците вече са превзели Мга.

— Точно така. Но и германците обичат яйца. Всеки ден идват и събират каквото намерят, но моят приятел успява да скрие по няколко. Но не може да крие по повече, защото ще го хванат.

Великанът спря на четвъртия етаж и почука на вратата на един апартамент.

— Кой е?

— Аз съм — отговори той. — С двама клиенти.

Чухме как се дръпна резето и вратата се отвори. Една жена с мъжка ушанка и окървавена касапска престилка примигна срещу нас и си избърса носа с опакото на ръката си в ръкавица.

— Чудех се как правите така, че яйцата да не замръзват — каза Коля. — Опасявам се, че ако яйцата са замръзнали, няма да ни свършат работа.

Жената го изгледа така, все едно говореше на японски.

— Държим ги до самовара — отговори великанът. — Хайде, да приключваме с това.

Той ни махна да влезем в апартамента. Жената мълчаливо отстъпи встрани, за да ни пропусне, и Коля влезе направо, напълно безгрижен, като се оглеждаше с усмивка, все едно някоя нова приятелка току-що го беше поканила да влезе у тях. Останах до вратата, докато великанът не отпусна ръка на рамото ми. Не ме блъсна вътре, но ръката му беше толкова голяма, че ефектът беше същият.

Малкият апартамент беше осветен от лампи с фитили и дългите ни сенки пълзяха по стените, по износените килими на пода, медния самовар в ъгъла и един бял чаршаф, опънат в далечния край на стаята — предположих, че зад него има място за спане. Когато великанът затвори вратата, чаршафът се изду от течението като женска рокля. В мига, преди да се отпусне обратно, аз видях какво имаше зад него — не беше легло, нито някаква друга мебелировка, а парчета бледо месо, провесени на куки с тежки вериги, закачени на тръбата на парното, под които бяха подредени найлони, за да събират кръвта. За около половин секунда си представих, че беше свинско месо, сякаш собственият ми мозък се опитваше да излъже очите ми, че не виждат това, което виждат: одран бут, който нямаше как да е нещо друго освен женско бедро; детски гръден кош; отрязана ръка с липсващ безименен пръст, на който се носи венчалната халка.

Ножът беше в ръката ми, преди да си дам сметка, че искам да го извадя — нещо се раздвижи зад мен и аз се завъртях и замахнах във въздуха с вик, без да успея да го оформя в някакви думи, защото гърлото ми беше свито. Великанът беше извадил от палтото си стоманена тръба, дълга един лакът; той с лекота отскочи назад, много по-бързо, отколкото се полага на човек с неговия ръст, и с танцова стъпка избегна германската стомана.

Жената на великана извади сатър от джоба на престилката си. Тя също беше бърза, но Коля се оказа най-бърз от всички, завъртя се на опорния си крак и заби едно дясно кроше в челюстта на жената. Тя се свлече на пода.

— Бягай — каза ми Коля.

Побягнах. Мислех си, че вратата може да е заключена, но не беше; мислех си, че тръбата на великана ще ми разбие черепа, но тя не го направи; и аз изхвърчах навън и полетях надолу по стълбището, като прескочих стъпалата почти до следващата площадка. Чух гръмовен вик, изпълнен с чиста, нечленоразделна ярост, и тежкото трополене на подкованите ботуши на великана по дъските на пода, когато се втурна през стаята. Спрях с ръка на парапета, неспособен да си поема дъх, като не исках да продължа да бягам, но и не можех да се изкача обратно по тъмните стъпала към апартамента на канибалите. Чух страховития шум от стомана, която се стоварваше върху човешки череп или шперплат.

Бях предал Коля — бях го изоставил без оръжие, докато самият аз имах хубав нож. Опитах се да накарам краката си да се размърдат, да ме върнат обратно в битката, но тялото ми се тресеше толкова силно, че ножът подскачаше в ръката ми. Разнесоха се още викове и удари от тръба — по какво? От тавана над мен се посипа натрошена мазилка. Свих се от страх на стълбите — вече бях сигурен, че Коля го няма, че великанът ще ме настигне и жена му ще ме разфасова с няколко умели удара с тежкия сатър, и скоро частите от тялото ми ще бъдат провесени на стоманени вериги, а последните капки от кръвта ми ще изтекат по найлоните на пода.

Виковете продължиха, стените отново се разтърсиха от удари, Коля все още не беше мъртъв. Стиснах ножа с две ръце и стъпих с единия си крак на по-горното стъпало. Можех да се промъкна в апартамента, докато великанът е погълнат от битката, и да забия ножа в гърба му — но острието вече ми се струваше твърде крехко и миниатюрно за убиване на великани. Щях само да го убода, да му пусна малко кръв, и той щеше да се обърне, да ме сграбчи за лицето и да стисне черепа ми с такава сила, че очите ми да изскочат.

Изкачих се още едно стъпало по-нагоре и в този миг Коля изхвърча от апартамента и ботушите му се подхлъзнаха на пода, така че едва не падна по стълбите. Но той успя да вземе завоя, затича се надолу, сграбчи ме за яката и ме дръпна след себе си.

— Бягай, малък идиот такъв! Бягай!

Двамата побягнахме и всеки път, когато се подхлъзвах и едва не падах на някое стъпало, ръката на Коля успяваше да ме задържи на крака. Чух виковете над нас и чудовищното тежко тяло, което блъскаше с крака по стълбите след нас, но нито веднъж не се обърнах и никога през живота си не съм бягал толкова бързо. И по средата на целия този ужас, сред виковете и трополенето на стъпките ни и скърцането на подметките ни по дървените стъпала, аз чух и още нещо, нещо странно. Коля се смееше.

Стигнахме до входната врата на сградата и изхвърчахме на тъмната улица — нощното небе вече се кръстосваше от търсещите лъчи на прожекторите. Тротоарите бяха пусти; наоколо нямаше никой, който да ни помогне. Изтичахме по средата на улицата и продължихме да бягаме в продължение на три пресечки, като поглеждахме през рамо, за да видим дали великанът все още не ни преследваше, и не го видяхме нито веднъж, но не забавихме крачка. Най-сетне забелязахме една военна кола на улицата и изскочихме пред нея с вдигнати ръце, като принудихме шофьора да набие спирачки, така че гумите на колата поднесоха по заледения паваж.

— Махайте се от пътя, насрани кучи синове! — провикна се шофьорът.

— Другари офицери — каза Коля с вдигнати ръце и неизменната си, гротескно спокойна увереност. — В онази сграда има канибали. Току-що избягахме от тях.

— Във всяка сграда има канибали — отговори шофьорът. — Добре дошли в Ленинград. А сега се махнете от пътя.

От колата се разнесе друг глас, който каза:

— Един момент.

На улицата излезе един офицер. С поддържаните си посивели мустаци и тънкия врат приличаше повече на професор по математика, отколкото на военен. Той се взря в униформата на Коля, после го погледна в очите.

— Защо не си с твоята част? — попита го той.

Коля измъкна писмото на полковника от джоба си и го показа на офицера. Видях как изражението на мъжа се промени. Той кимна на Коля и ни направи знак да се качим в колата.

— Покажете ни къде са.

Пет минути по-късно двамата с Коля отново пристъпихме в апартамента на канибалите, този път придружавани от четирима войници, насочили карабините си „Токарев“ в различни ъгли на стаята. Въпреки че бях обграден от въоръжени мъже, почти не можех да дишам от страх. Когато видях гръдния кош на детето, увиснал от стоманената верига, одраното бедро и ръката, ми се прииска да затворя очи и никога вече да не ги отворя. Дори войниците, колкото и да бяха корави, свикнали да изнасят обезобразените тела на другарите си от бойното поле, извърнаха поглед от люлеещите се вериги.

Великанът и жена му бяха изчезнали. Бяха изоставили всичко — фитилите на лампите все още бяха запалени, чаят беше горещ в самовара, но те бяха избягали в нощта. Офицерът поклати глава и се огледа. По стените на апартамента бяха зейнали дупки, където се беше стоварвала стоманената тръба.

— Ще ги запишем в списъка, ще им спрем дажбите и прочие, но ще бъде истинско чудо, ако ги заловят. Вече не е останала никаква милиция.

— Къде ще се скрие? — попита Коля. — Той е най-големият изрод в целия град.

— Тогава се надявай да го забележиш пръв, преди той да те види — каза един от войниците, като пипна с пръст неравния ръб на една дупка, пробита в стената.

6

— НАПРАВО Я НОКАУТИРА — казах аз на Коля.

Двамата се влачехме на север покрай часовниковата кула на Витебската гара — най-величествената от всички гари в Ленинград, дори сега, когато по релсите не се бяха движили влакове почти от четири месеца и стъклописите на прозорците бяха закрити с шперплат.

— Беше добро кроше, нали? Никога не бях удрял жена, но моментът ми се стори подходящ.

Така бяхме решили да говорим за това — свободно и леко, като двама младежи, които обсъждат боксов мач. Нямаше друг начин да се говори. Не биваше да оставяш твърде много истина да се процежда в разговора, не биваше да признаваш с устните си това, което беше видял с очите си. Ако отвориш вратата дори на един сантиметър, ще подушиш вонята навън и ще чуеш писъците. Затова не биваше да отваряш вратата. Трябваше да мислиш единствено за задачите за деня — търсене на храна, вода и нещо за горене — и да пазиш всичко останало за след края на войната.

Все още не бяха пуснали сирената за вечерния час, но не оставаше много време. Бяхме решили да прекараме нощта в „Киров“ — знаех, че там имам достатъчно подпалки за приличен огън и чайник, пълен с вода от реката. Не беше толкова далеч, но след като паниката ми си беше отишла, аз се чувствах като старец, а мускулите на краката ме боляха от тичането. Закуската с полковника беше прекрасна в онзи момент, но освен това беше разширила стомаха ми, така че гладът се беше завърнал. А сега беше смесен и с гадене, защото не можех да се отърся от спомена за гръдния кош на онова дете. Когато отхапах от замръзналия библиотечен бонбон, на вкус ми заприлича на изсушена кожа и едва се насилих да го преглътна.

Коля куцукаше до мен — краката му бяха също толкова изтормозени, колкото и моите, — но на лунната светлина изглеждаше все така безгрижен, сякаш не го измъчваха никакви неприятни мисли. Може би в съзнанието му беше по-спокойно, защото беше реагирал смело, със сила и решителност, докато аз се бях свивал на тъмното стълбище в очакване някой да ме спаси.

— Виж, трябва да… искам да ти кажа, че съжалявам. Избягах и съжалявам за това. Ти ми спаси живота.

— Нали аз ти казах да бягаш.

— Да, но… трябваше да се върна. Аз имах нож.

— Имаше нож, да — каза Коля и се засмя. — Все едно щеше да ти помогне. Трябваше да се видиш как го размахваше срещу него. Ха, като Давид и Голиат. Онзи беше готов да те изяде жив.

— Аз те изоставих. Мислех си, че ще те убият.

— Е, те също си мислеха така. Но нали ти казах, че имам бързи юмруци?

Той изстреля няколко прави във въздуха пред себе си, като ръмжеше подобно на боксьор: „Хъ! Хъ!“

— Аз не съм страхливец. Знам, че приличах на такъв, но не съм.

— Слушай, Лев — каза ми той, като отпусна ръка на раменете ми и ме принуди да вървя с неговите големи крачки. — Ти не искаше да се качваш в онзи апартамент. Аз бях селският глупак, който настоя да го направим. Така че не ми дължиш извинение. И не смятам, че си страхливец. Всеки щеше да избяга, ако имаше капка здрав разум в главата си.

— Ти не избяга.

— Quod eram demonstrandum — заключи той, доволен от елементарния си латински.

Вече се чувствах малко по-добре. Коля наистина ми беше казал да бягам. А великанът щеше да пробие дупка в главата ми също толкова лесно, колкото някое дете пробива с пръст коричката на черешовия кекс. Може и да не се бях проявил като герой, но все пак не бях предал нацията.

— Наистина беше страхотен удар.

— Поне известно време няма да може да яде деца.

Коля се ухили на шегата си, но усмивката му бързо избледня. Думите му ни накараха да си припомним бледото месо и найлоните, по които капеше кръв. Живеехме в град, в който по улиците обикаляха истински вещици като Баба Яга и нейните сестри, отвличаха деца и ги кълцаха на парчета.

Прозвуча дългият, самотен вой на сирена и скоро всички сирени й отговориха навсякъде от града.

— Фрицовете идват — каза Коля и двамата ускорихме крачка, като принуждавахме изтощените си тела да се движат по-бързо.

Чувахме снарядите, които се приземяваха някъде на юг, като далечни удари на тимпани — германците започваха редовната си нощна атака срещу великите военни заводи „Киров“, където се произвеждаха половината от руските танкове, самолетни двигатели и тежка артилерия. Повечето от мъжете, които работеха там, вече бяха на фронта, но мястото им до струговете и пресите беше заето от жени и заводите не спряха да работят и за миг, в пещите им продължаваха да горят въглища, комините от червени тухли продължаваха да бълват дим и производството не спря дори когато през покрива се сипеха бомби, дори когато се налагаше да изнасят убитите момичета от поточните линии, а студените им ръце продължаваха да стискат инструментите.

Забързахме покрай красивите стари здания на „Витебски проспект“ с фасадите от бял камък и главите на сатири с овнешки рога, които се хилеха от фронтоните, изваяни още в дните на императорите. В мазето на всяка от тези сгради имаше бомбоубежище; гражданите сигурно бяха скупчени там, с десетки около единствената примигваща лампа, и очакваха сигнала за разрешение да се върнат по домовете си. Снарядите вече се приземяваха толкова близо, че ги чувахме как свирят във въздуха. Вятърът се беше усилил и пищеше през счупените прозорци на изоставените апартаменти, сякаш Господ и германците се бяха съюзили, за да сринат нашия град.

— На фронта се научаваш да познаваш къде ще паднат снарядите — подхвърли Коля, натъпкал ръце в джобовете на палтото си, докато крачеше срещу вятъра, който едва преди миг ни беше духал откъм гърба. — Слушаш и разбираш: този ще падне на сто метра наляво; онзи ще падне в реката.

— Аз мога да позная дали е „Юнкерс“ или „Хайнкел“ в момента, в който го чуя.

— Е, надявам се. „Юнкерс“ ръмжи като лъв, а „Хайнкел“ бръмчи като комар.

— Добре де, тогава дали е „Хайнкел“ или „Дорниер“. Бях капитан на пожарникарския отряд на…

Коля вдигна ръка, за да ме накара да млъкна. После спря и аз спрях до него.

— Чуваш ли?

Заслушах се. Не чувах нищо друго освен зимния вятър, който сякаш идваше от всички посоки едновременно, набираше сили над Финския залив и виеше по пресечките. Помислих си, че Коля е чул някой снаряд да пада към нас и вдигнах поглед към небето, все едно можех да видя летящата смърт или да я избегна, ако я видя. После вятърът най-сетне затихна и започна да хлипа по-леко, като дете, което се е уморило да плаче. На юг се взривяваха снаряди — на няколко километра разстояние, ако се съди по звука, но все пак достатъчно близо, за да накарат паважа да потреперва под краката ни. Но Коля не слушаше нито вятъра, нито снарядите. Някой свиреше на пиано в старата сграда. Не виждах никакви светлини през прозорците — нито свещи, нито запалени лампи. Останалите хора от сградата сигурно бяха слезли в бомбоубежището (освен ако не бяха прекалено отслабнали от глад или твърде стари, за да се страхуват от смъртта) и бяха оставили този самотен гений да свири в мрака, нагло и прецизно, като демонстрираше умението си с гръмовно двойно фортисимо, следвано по петите от крехко и тихо пианисимо, сякаш се караше със самия себе си и беше едновременно съпругът побойник и кротката съпруга.

Музиката беше важна част от моето детство, по радиото и в концертните зали. Родителите ми бяха истински фанатици в музикалната си страст; бяхме семейство, в което никой нямаше талант да свири, но всички се гордееха с това, че слушат музика. Можех да позная всеки от двайсет и седемте етюда на Шопен от първите няколко ноти; познавах цялото творчество на Малер, от „Lieder eines fahrenden Gesellen“ до недовършената Десета симфония. Но никога не бях чувал музиката, която слушахме онази нощ, и никога повече не я чух отново. Нотите бяха заглушавани от стъклото на прозорците, разстоянието и нестихващия вятър, но силата им намираше път до нас. Беше музика за войната.

Двамата стояхме на тротоара под безжизнената улична лампа, покрита със скреж, докато на юг гърмяха големите оръдия, а пред луната се носеха муселиновите воали на облаците, и слушахме музиката до последната нота. Когато свърши, нещо сякаш не беше както трябва: изпълнението беше твърде добро, за да бъде оставено без аплодисменти, изпълнителят беше твърде талантлив, за да бъде оставен да свири сам. Останахме в мълчание, като се взирахме нагоре в тъмните прозорци. Най-сетне, когато почувствахме, че вече е възпитано да продължим, отново поехме по пътя си.

— Какъв късмет, че никой не е насякъл пианото му за подпалки — отбеляза Коля.

— Който е да беше този човек, никой няма да насече пианото му. Може да е бил и самият Шостакович. Той сигурно живее някъде наоколо.

Коля ме изгледа вторачено и се изплю на тротоара.

— Шостакович беше евакуиран още преди три месеца.

— Това не е вярно. Има го на всички афиши, с пожарникарския шлем.

— Да, голям герой, само дето е в Куйбишев и си свирка онези мелодийки на Малер, които е откраднал.

— Шостакович не е плагиатствал от Малер.

— Аз пък си мислех, че ще бъдеш на страната на Малер.

Коля хвърли поглед към мен и устните му развеселено се изкривиха. Вече знаех какво означава това — всеки момент щеше да каже нещо, което да ме подразни.

— Не предпочиташ ли евреина пред неверника?

— Те не са противници. Малер е написал велика музика. Шостакович също пише велика музика…

— Велика? Ха. Той е крадец и измамник.

— Ти си идиот. Нищо не разбираш от музика.

— Знам само, че през септември Шостакович говореше по радиото за нашия велик патриотичен дълг да се борим срещу фашизма, а три седмици по-късно вече беше в Куйбишев и ядеше овесена каша.

— Той не е виновен за това. Накарали са го да замине, за да не загине тук. Представи си как ще се отрази на духа на народа, ако…

— О, ама, разбира се, ще бъде истинска трагедия — прекъсна ме Коля с професорския глас, който използваше, за да изрази дълбок сарказъм. — Не бива да оставяме великите синове на народа да загиват. Ако зависеше от мен, щях да направя точно обратното. Щях да изпратя прочутите хора на фронта. Представяш ли си какво ще стане, ако застрелят Шостакович в главата? Целият народ ще избухне от ярост! Целият свят! „ПРОЧУТ КОМПОЗИТОР — УБИТ ОТ НАЦИСТИТЕ“. Или Ана Ахматова — тя също говореше по радиото. Помниш ли? Разправяше на всички жени от Ленинград да бъдат смели и да се научат да стрелят с карабини. А сега къде е? Може би стреля по германците? Хм, май не е там. Или е в заводите и произвежда гилзи за снаряди? Не, всъщност е в шибания Ташкент и продължава да бълва самовлюбената си поезия, с която се прочу. — Майка ми и сестра ми също заминаха. Това не означава, че са предатели.

— Майка ти й сестра ти не са говорили по радиото как трябва да бъдем смели. Виж, аз не очаквам композиторите и поетите да бъдат герои. Просто не обичам лицемерите.

Той потърка носа си с опакото на ръкавицата и хвърли поглед назад, където небето на юг от града продължаваше да се озарява от експлозиите на снарядите.

— Между другото къде ти е проклетата сграда?

Току-що бяхме завили по улица „Войнова“ и аз вдигнах ръка, за да му посоча „Киров“. Сочех в нищото, но дълго време дори не ми хрумна да сваля ръката си. На мястото на „Киров“ бяха останали само развалини — стръмен хълм от разкъсани бетонни плочи, сринати стени, усукани железни пръти и натрошено стъкло, което проблясваше на лунната светлина.

Ако бях сам, щях да остана и да гледам неразбиращо тези руини в продължение на часове. „Киров“ беше моят живот. Вера и Олег, и Гриша. И Люба Николаевна — старата мома на четвъртия етаж, която гледаше на ръка и стесняваше роклите на всички съседки, а в една лятна вечер ме видя как чета роман от Хърбърт Уелс на стълбището и на следващия ден ми даде цял кашон, пълен с книги от Робърт Луис Стивънсън, Ръдиард Киплинг и Чарлс Дикенс. И Антон Данилович — домакинът, който живееше в мазето и ни се караше всеки път, когато хвърляхме камъни на двора, плюехме от покрива или правехме мръснишки снежни човеци от мъжки и женски пол с моркови вместо пишки и гумички от моливи вместо зърна на гърдите. И Заводилов, за когото се говореше, че е бандит, на лявата му ръка липсваха два пръста и винаги подсвиркваше след момичетата дори когато бяха грознички, даже подсвиркваше по-силно след грозничките момичета, за да им поддържа самочувствието — Заводилов, който правеше купони до зори и пускаше най-новите плочи с джаз, Варламов и Великолепната седморка или Еди Рознер, а по коридора се смееха и танцуваха мъже и жени с ризи, разкопчани до половината, вбесяваха старите хора и въодушевяваха хлапетата, които решаваха, че ако наистина се налага да пораснат, поне могат да станат като Заводилов.

Беше грозна стара сграда, която винаги вонеше на дезинфектант, но беше моят дом и аз никога не си бях представял, че ще рухне. Нагазих сред развалините, като се навеждах да вдигам парчета бетон и да ги хвърлям настрани. Коля ме хвана за ръката.

— Лев… ела с мен. Знам едно друго място, на което можем да пренощуваме.

Аз се отскубнах от хватката му и продължих да ровя с ръце. Той отново ме сграбчи и този път ме задържа здраво, така че не можах да се измъкна.

— Никой не е останал жив.

— Откъде знаеш?

— Погледни — каза тихо той и ми посочи малките червени колчета, които бяха забити на много места сред развалините. — Вече са идвали да копаят. Сигурно са ударили сградата още снощи.

— Снощи бях тук.

— Снощи беше в „Крести“. Хайде. Ела с мен.

— Понякога хората оцеляват. Чел съм за това. Понякога хората оцеляват по няколко дни.

Коля огледа развалините. Вятърът носеше миниатюрни смерчове от бетонен прах.

— Ако някой е останал жив, няма да можеш да го извадиш с голи ръце. А ако останеш тук цяла нощ, за да се опитваш да го направиш, и ти няма да доживееш до сутринта. Ела. Имам приятели наблизо. Трябва да се приберем на сигурно място.

Поклатих глава. Как можех да изоставя собствения си дом?

— Лев… сега не искам да мислиш. Сега трябва просто да ме последваш. Разбираш ли? Просто ме последвай.

Той ме задърпа надолу по хълма от развалини и аз бях твърде слаб, за да се съпротивлявам, твърде изтощен за скръб, гняв или неподчинение. Исках да се стопля. Исках да се нахраня. Двамата се отдалечихме от развалините на „Киров“, а аз не чувах собствените се стъпки. Бях се превърнал в призрак. В този град не беше останал никой, който да знае цялото ми име. Не усещах някаква голяма тъга за себе си, а по-скоро тъпо любопитство, че все още бях жив, дъхът ми все така се виждаше на лунната светлина, а този казашки син продължаваше да крачи до мен и да ме поглежда от време на време, за да се увери, че не съм спрял да вървя, и после отново да вдига очи към нощното небе, за да не пропусне някой бомбардировач.

7

— ВЛИЗАЙТЕ — КАЗА ТЯ. — Влизайте. И двамата сте премръзнали.

Веднага се виждаше, че преди началото на обсадата приятелката на Коля е била красива: мръсната й руса коса се спускаше до средата на гърба; устните й все още бяха пълни; имаше трапчинка с формата на полумесец, която изникваше на лявата й буза всеки път когато се усмихне. На съответното място от дясната страна нямаше трапчинка, което ми се струваше странно, и аз забелязах, че с нетърпение очаквам да се усмихне отново, за да видя пак самотната й трапчинка.

Коля я беше целунал и по двете бузи, когато ни отвори вратата, и лицето й беше поруменяло, така че за миг отново изглеждаше здрава.

— Казваха, че си мъртъв!

— Все още не — отговори Коля. — Това е моят приятел Лев. Не иска да ми каже нито бащиното си име, нито фамилията, но може би ще ги сподели с теб. Имам чувството, че си негов тип. Лев, това е Соня Ивановна. Едно от ранните ми завоевания, която си остава моя скъпа приятелка и до днес.

— Ха! Беше твърде кратко завоевание, нали? Като Наполеон в Москва?

Коля се усмихна широко. Продължаваше да прегръща Соня с едната си ръка и да я притиска към себе си. Тя се беше увила в мъжко палто и три или четири пуловера, но дори под всички дрехи се виждаше, че от нея не е останало много.

— Беше класическо прелъстяване. Запознахме се на лекция по история на изкуството. Първо й разказах всичко за перверзните на големите майстори, от малките момчета на Микеланджело до стъпалата на Малевич — чувал ли си за това? Той е скицирал стъпалата на икономката си всяка сутрин и всяка вечер е мастурбирал на собствените си рисунки.

— Това е лъжа — довери ми тя. — Никой друг на света не е чувал тази история.

— И така, тя научи всички тези неща за страстите на великите художници, развълнува се, удари една-две водки и готово. Дойдох, видях, свърших работа.

Тя се приведе по-близо до мен, като ме докосна по ръкава на палтото, и театрално прошепна:

— Не знам за работата, но той свърши. Това поне е сигурно.

Не бях свикнал да слушам жени, които говорят за секс. Момчетата, които познавах, непрекъснато говореха за това, макар че нито едно от тях не ми се струваше голям авторитет по въпроса, но момичетата пазеха тази тема за собствените си затворени събрания. Зачудих се дали Гриша вече беше успял да спи с Вера, преди да си спомня, че и Гриша, и Вера бяха мъртви и погребани под надгробни камъни от натрошен бетон.

Соня забеляза печалната ми физиономия и предположи, че се чувствам неудобно от техния вулгарен разговор. Тя ми се усмихна, като отново ми показа трапчинката си с форма на полумесец.

— Не се притеснявай, скъпо момче. Никой от нас не е чак такъв бохем, за каквито се смятаме.

Тя се обърна към Коля.

— Той е мило момче. Къде го намери?

— Живееше в „Киров“. На улица „Войнова“.

— „Киров“? Онази сграда, която бомбардираха снощи? Толкова съжалявам, скъпо момче.

Тя ме прегърна. Все едно ме прегръщаше плашило. Не можех да усетя никакво човешко тяло под дрехите й — сякаш цялата беше от пластове вълна с дъх на дим. Въпреки това беше приятно някоя жена да се тревожи за мен. Дори да го правеше само от любезност, пак си беше приятно.

— Влез — каза ми тя, като ме хвана за ръката, ръкавица върху ръкавица. — Сега това е твоят дом. Ако ти трябва подслон за една нощ или за една седмица, тук ще спиш. А утре можеш да ми помогнеш да донеса вода от Нева.

— Утре имаме работа — обади се Коля, но тя не му обърна внимание, а ни въведе във всекидневната.

Около една печка на дърва в полукръг седеше компания от шестима души. Приличаха на студенти — мъжете все още носеха внимателно поддържаните си бакенбарди и мустаци, а жените бяха с късо подстригана коса и големи цигански обици. Бяха увити заедно с няколко дебели одеяла, пиеха чай и мълчаливо гледаха към нас, новодошлите, без да ни посрещнат с добре дошли. Разбирах защо са недоволни. Непознатите в най-добрия случай бяха дразнител, а в най-лошия можеха да се окажат смъртоносни — дори да не искаха да направят нищо лошо на никого, те винаги искаха храна.

Соня ни запозна, като представи по име всички от кръга, но никой друг не проговори, докато Коля не ги предразположи, като разопакова библиотечния си бонбон и го пусна да обикаля по кръга. Беше невъзможно да се извлече някакво удоволствие от дъвченето на това нещо, но беше нещо за ядене, за поддържане на живота, и скоро разговорът се възобнови.

Оказа се, че приятелите на Соня не бяха студенти, а хирурзи и медицински сестри. Току-що бяха излезли от двайсет и четири часова смяна, по време на която бяха ампутирали ръце и крака, бяха вадили куршуми от натрошени кости и се бяха опитвали да закърпят обезобразени войници без обезболяващи, кръв за преливане или електричество. Нямаха дори достатъчно гореща вода, за да стерилизират скалпелите си.

— Лев е живял в „Киров“ — каза Соня и кимна към мен в знак на съчувствие. — Онази сграда на „Войнова“, която бомбардираха снощи.

Хората наоколо промърмориха, че съжаляват.

— Вътре ли беше, когато я удари бомбата?

Поклатих глава. Хвърлих поглед към Коля, който си записваше нещо в дневника с парче молив, без да ни обръща внимание. После отново се обърнах към лекарите и медицинските сестри, които очакваха да им отговоря. Бяха непознати хора. Защо да ги обременявам с истината?

— Бях на гости при приятели.

— Някои хора от сградата са се измъкнали — каза един от хирурзите.

Казваше се Тимофей и приличаше на художник с очилата си без рамки.

— Някой спомена нещо за това в болницата — добави той.

— Наистина ли? Колко души?

— Не знам. Не слушах много внимателно. Съжалявам, но просто… всяка вечер бомбардират някоя сграда.

Слухът, че има оцелели, повдигна духа ми. Бомбоубежището в мазето изглеждаше солидно — ако хората бяха успели да стигнат навреме дотам, сигурно бяха преживели бомбардировката. Вера и близнаците винаги тичаха в бомбоубежището заедно със семействата си, когато пуснат сирените. От друга страна, не си спомнях нито веднъж да съм виждал бандита Заводилов в скривалището. Той проспиваше сирените, както проспиваше и сутрините — със студена мокра кърпа на челото и голо момиче до себе си. Или поне така си го представях аз. Не, той със сигурност не беше успял да стигне до бомбоубежището, но пък Заводилов много често изобщо не спеше в „Киров“, защото се занимаваше с мистериозните си дела или пиеше в апартамента на някой друг престъпник.

Соня напълни още две чаши със слаб чай и подаде едната на мен, а другата на Коля. За пръв път, откакто бяхме закусвали в кабинета на полковника, аз си свалих вълнените ръкавици. Топлата чаша беше като жива в ръцете ми — като животинче с биещо сърчице и душа. Поднесох парата към лицето си и отначало не разбрах, че Соня ме пита нещо.

— Моля?

— Попитах дали семейството ти е било в сградата?

— Не, те се евакуираха от града през септември.

— Това е добре. Моите роднини също. Малките ми братя заминаха за Москва.

— А сега германците са стигнали и до Москва — обади се Павел, един младеж с остри черти като на гризач, който се взираше в желязната печка и не поглеждаше никого в очите. — И за няколко седмици ще я превземат.

— Да я превземат — каза Тимофей. — Ще направим като Ростопчин — ще изгорим всичко и ще отстъпим. Къде ще нощуват? Какво ще ядат? Нека зимата да се оправя с тях.

— Като Ростопчин… пфу — Соня направи гримаса все едно беше усетила неприятна миризма. — Изкарваш го някакъв герой.

— Той наистина е бил герой. Не бива да съдиш за историята само по Толстой.

— Да, да, добрият граф Ростопчин, другарят на народа.

— Не намесвай политиката. Говорим за военни действия, а не за класова борба.

— Как така да не намесвам политиката? Тя вече е намесена. Да не мислиш, че военните действия нямат нищо общо с политиката?

Коля ги накара да замълчат, когато заговори. Гледаше в чашата си с чай, която държеше с двете си ръце.

— Германците няма да превземат Москва — каза той.

— И кой експерт по-точно го казва? — попита го Павел.

— Аз го казвам. В началото на декември фрицовете бяха на трийсет километра от града. Сега са на сто километра. Вермахтът никога не е отстъпвал. Не знаят как се прави. Всичко, на което са ги обучавали, всичките им учебници са само за атака. Атака, атака, атака. А сега са тръгнали назад и няма да се спрат, докато не паднат по гръб в Берлин.

Дълго време никой не каза нищо. Жените в групичката гледаха Коля с широко отворени очи, които бяха станали малко по-ярки на изпитите им лица. Вече всички бяха мъничко влюбени в него.

— Извинявай за въпроса, другарю — каза Павел, като произнесе иронично последната дума. — Но щом си толкова важна фигура в армията и си наясно с такава секретна информация, какво точно правиш тук с нас?

— Не мога да обсъждам заповедите си — отговори Коля, без да обръща внимание на обидния тон на хирурга.

Той отпи от чая си и задържа топлата глътка вода в устата си. После забеляза, че Соня продължава да го гледа, и се усмихна. Всички мълчаха. Никой не беше помръднал от мястото си, но енергията в стаята се беше променила, така че Коля и Соня вече бяха на сцената, под светлините на прожекторите, а всички останали се бяхме превърнали в притихнали зрители и се чудехме дали в представлението ще има голотии. Любовната им игра вече беше започнала, макар че седяха в двата края на стаята и бяха опаковани с многобройни пластове вълна. Искаше ми се някой ден някое момиче да гледа и мен по този начин, но си знаех, че това никога няма да се случи. Тесните ми рамене и очите ми, зорки и плашливи като на плъх, не бяха способни да разпалят страст у никого. А най-лошото от всичко беше моят нос — този омразен нос, тази човка, прицел на хиляди обиди. И без това беше неприятно да бъдеш евреин в Русия, но да бъдеш евреин с нос, който сякаш е взет от антисемитска карикатура — е, това беше достатъчно, за да ме накара да се ненавиждам. През повечето време се гордеех с това, че съм евреин, но не исках да приличам на такъв. Исках да приличам на ариец — русокос, синеок, с широки рамене и силна челюст. Исках да приличам на Коля.

Коля намигна на Соня и си изпи чая. После въздъхна, вторачен в утайката на дъното на чашата.

— Знаете ли, че не съм срал от девет дни?

Тази нощ всички останахме да спим във всекидневната с изключение на Коля и Соня, които едновременно се изправиха по някакъв невидим сигнал и се скриха в спалнята. Останалите се завихме заедно с всички одеяла. Лежахме един до друг, за да се топлим, и макар че по някое време през нощта печката изгасна, не треперех толкова много. Всъщност студът ме притесняваше по-малко от приглушените стонове на Соня. Бяха невъзможно щастливи, все едно Коля заличаваше с чукането си цялото нещастие от последните шест месеца, глада и студа, бомбите и германците. Соня беше чудесна и мила, но беше ужасно да слушам удоволствието, което изпитваше — исках аз да съм този, който е в състояние да спаси едно хубаво момиче от обсадата единствено с помощта на кура си. А вместо това лежах на пода в някакъв непознат апартамент до някакъв непознат мъж, който мърдаше насън и вонеше на варено зеле.

Не вярвам сексът да е продължил толкова дълго — кой имаше енергия за това? — но тогава ми се стори, че го правиха през половината нощ, Соня стенеше, а Коля говореше тихо и аз не можех да чуя какво казва през тънките стени. Звучеше съвсем спокоен, все едно й четете някаква статия от вестника. Питах се какво толкова й говори, по дяволите. Какво казваш на момичето, докато го чукаш? Струваше ми се важно да знам това. Може би цитираше нещо от онзи писател, за когото винаги говореше толкова разпалено. Или разказваше за битката с канибала и жена му, макар че това не ми се струваше много вероятно. Лежах в тъмното и ги слушах, а вятърът разтърсваше прозорците в рамките и в печката припукваха последните въглени. Най-самотните звуци на света са звуците на други хора, които правят любов.

8

НА СЛЕДВАЩАТА СУТРИН ДВАМАТА стояхме пред една сграда на две пресечки от арката „Нарва“ и гледахме нагоре към великанския афиш с портрета на Жданов.

— Това трябва да е — каза Коля, като тропаше с крака да се стопли.

Изглеждаше невъзможно, но днес беше още по-студено, отколкото на предишния ден. Безкрайната синева на небето се нарушаваше от един-единствен облак, който приличаше на рибена кост. Приближихме се до входната врата на сградата. Беше заключена, естествено. Коля заблъска по нея, но никой не отвори. Двамата стояхме пред вратата като идиоти и удряхме ръцете си една в друга през ръкавиците, заровили брадички в гънките на шаловете си.

— И какво ще правим сега?

— Рано или късно някой ще влезе или ще излезе. Какво ти става днес? Нещо си сърдит.

— Нищо ми няма — отговорих аз, но и сам можех да чуя, че съм сърдит. — Ходихме цял час, за да стигнем дотук, сега ще чакаме още един час, за да влезем, и вътре няма да има никакъв старец с кокошарник.

— Не, не, сърдит си за нещо друго. За „Киров“ ли си мислиш?

— Естествено, че си мисля за „Киров“ — троснах се аз.

Сега се ядосах още повече, защото всъщност не си мислех за „Киров“.

— През есента имахме един лейтенант, който се казваше Белак. Беше военен до мозъка на костите си, цял живот беше носил униформа, беше се сражавал срещу белогвардейците и прочие. И една вечер видя едно хлапе, което се казваше Левин, да плаче заради писмото, което беше получило току-що. Бяхме в един окоп пред Зеленогорск, точно преди финландците да го превземат отново. Левин ревеше толкова силно, че не можеше да говори. Някой беше убит от германците. Не си спомням дали беше майка му, баща му или цялото му семейство, не знам. Във всеки случай Белак му взе писмото, сгъна го много прилежно, пъхна го в джоба на палтото на Левин и му каза: „Добре, поплачи си сега. Но след това не искам да те виждам да плачеш, докато Хитлер не увисне от бесилото.“

Коля се вторачи в далечината, като си спомняше думите на лейтенанта. Сигурно смяташе, че са много мъдри. На мен ми се струваха фалшиви — баща ми мразеше такива фрази, които сякаш бяха измислени от някой журналист с одобрението на Партията, за да бъдат включени в поредната статия със заглавие „Герои на фронта!“ които непрекъснато публикуваха в „Пионерска правда“.

— И какво, спря ли да плаче?

— Ами, тогава спря. Само подсмърчаше. Но през нощта пак се разрева. Въпросът не е в това.

— А в кое е въпросът?

— Няма време да се скърби. Нацистите искат да ни избият. Можем да си плачем колкото си искаме, но това няма да ни помогне да се бием с тях.

— Кой плаче? Аз не плача.

Коля не ме слушаше. Нещо беше заседнало между предните му два зъба и той се опитваше да го изчопли с нокът.

— Няколко дни по-късно Белак стъпи на една противопехотна мина. Гадна работа са тези мини. Нищо не остава от човека, когато…

Той притихна, като си спомни за обезобразеното тяло на стария си командир, а аз се почувствах виновен за това, че си бях помислил нещо лошо за него. Командирът може и да говореше с клишета, но поне се беше опитал да помогне на младия войник, да го разсее от мисълта за трагедията вкъщи и това беше по-важно от оригиналната фраза.

Коля отново заудря по вратата на сградата. Почака малко, въздъхна и вдигна очи към самотния облак, който се носеше в небето.

— Живее ми се в Аржентина за година или две. Никога не съм виждал океана. А ти?

— Не.

— Сърдит си, млади израилтянино. Кажи ми защо.

— Върви да чукаш някоя свиня, бе.

— Аха! Така е по-добре!

Той ме побутна и отстъпи с танцова стъпка, вдигнал ръцете си като боксьор все едно бяхме на ринга.

Седнах на прага. Дори от това незначително движение пред очите ми плувнаха искри. Сутринта бяхме пили още чай при Соня, но нямаше храна, а аз си пазех библиотечния бонбон. Вдигнах поглед към Коля, който вече ме гледаше с известна тревога.

— Какво говореше снощи? — попитах го аз. — Докато беше, нали се сещаш, докато беше с нея.

Коля присви очи, озадачен от този въпрос.

— С кого? Със Соня? Какво съм говорил?

— През цялото време й говореше нещо.

— Докато правехме любов?

От самата фраза ми ставаше неудобно. Кимнах. Коля се намръщи.

— Не знаех, че съм говорил нещо.

— През цялото време говореше!

— Обичайните неща, предполагам — каза той.

После лицето му се озари от внезапна усмивка. Той седна до мен на прага.

— Но, разбира се, ако никога не си посещавал някоя страна, ти сигурно не познаваш обичаите. Искаш да знаеш какво да кажеш.

— Просто питах.

— Да, но си любопитен. Защо си любопитен? Защото си малко притеснен. Искаш да направиш всичко както трябва, когато ти се удаде случай. Това е много умно от твоя страна. Сериозно ти говоря! Престани да се мръщиш. Не познавам друг човек, който така да не може да приема комплименти. Добре, слушай сега: жените не обичат любовници, които мълчат. Те ти дават нещо скъпоценно и искат да разберат, че го оценяваш. Ако ме слушаш, кимни с глава.

— Слушам те.

— Всяка жена си има любовник от своите кошмари и любовник, за когото си мечтае. Кошмарният любовник ляга върху нея, смачква я с търбуха си, започва да я ръчка с малкия си инструмент и накрая свършва. Стиска очи и не продумва; по същество той просто си бие чекия в путката на горкото момиче. Любовникът от нейните сънища, от друга страна…

Двамата чухме свистенето на плазове по отъпкания сняг и се обърнахме, за да видим две момичета, които теглеха след себе си шейна, натоварена с кофи лед от реката. Вървяха право към нас и аз се изправих, като изтупвах палтото си — благодарен, че нещо беше прекъснало лекцията на Коля. Коля се изправи заедно с мен.

— Скъпи дами! Имате ли нужда от помощ, за да пренесете този лед?

Момичетата се спогледаха. И двете бяха на моята възраст и бяха сестри или братовчедки, с еднакви широки лица и мъх над горната устна. Бяха момичета от Питер, научени да не вярват на непознати, но, от друга страна, да се качват с четири кофи лед по стълбите до апартамента си…

— При кого идвате? — попита едната предвзето, като стара мома библиотекарка.

— Искаме да говорим с един господин за неговите кокошки — отговори Коля, като по неизвестни за мен причини предпочете искреността.

Очаквах момичетата да ни се присмеят, но те не го направиха.

— Той ще ви застреля, ако се качите там — каза второто момиче. — Не пуска никой да се приближава до кокошките.

Двамата с Коля се спогледахме с широко отворени очи. Той облиза устни и отново се обърна към момичетата, като ги огря с най-съблазнителната си усмивка.

— Нека ние да пренесем тези кофи. И не се тревожете за стареца.

Докато стигнем на петия етаж, вече се бях изпотил през всичките пластове вълна по тялото си и краката ми, кльощави като на чайка, трепереха от усилието. Бях започнал да съжалявам за този ход. Сигурно имаше и по-лесен начин да проникнем в сградата. На всяка площадка си правехме дълги почивки и аз дишах тежко, свивах и отпусках ръце, като свалях ръкавиците си, за да разгледам дълбоките дири, оставени по дланите ми от дръжките на кофите. През това време Коля разпитваше момичетата какво обичат да четат и дали могат да рецитират по памет първите строфи от „Евгений Онегин“. Според мен и двете момичета бяха абсолютни крави, лишени от всякакъв дух, живец или остроумие, но за Коля никой не беше скучен. Говореше си с тях все едно бяха най-очарователните създания, които бяха украсявали някой бал с присъствието си, като първо гледаше в очите едната, а после другата и не позволяваше нито миг мълчание. До петия етаж стана съвсем ясно, че и двете са хлътнали, и аз останах с впечатлението, че вече се опитваха да определят коя води в съревнованието за него.

В мен отново се надигна вълна от завист, примесена с усещане за несправедливост, гняв и самосъжаление — защо харесваха него? Този многословен фукльо! И защо аз му завиждах за тяхното внимание? Нали изобщо не ми харесваха? Нито една от двете не ми се струваше и най-малко привлекателна. Едва вчера той беше спасил живота ми, а днес вече го проклинах, защото момичетата се смущаваха в негово присъствие, лицата им поруменяваха, свеждаха очи към пода и въртяха копчетата на палтата между пръстите си?

Но Соня ми харесваше. Соня с нейната трапчинка като полумесец и нейната топлина, която ме беше приветствала в дома си и ми беше предложила да остана толкова дълго, колкото искам, макар че още една седмица без храна щеше да я убие — черепът й се очертаваше твърде ясно под полупрозрачната й кожа. Може би я харесвах толкова много, защото се бях запознал с нея едва трийсет минути след като бях видял надгробните камъни на „Киров“. Може би мисълта за нея ме спираше да не мисля за всичките си съседи, погребани под натрошените бетонни плочи.

Но дори когато тези образи преминаваха през съзнанието ми, те не оставяха следа и от тях не болеше, а мислите ми отново се връщаха към дъщерята на полковника, към самия полковник или към великана, който ни гонеше по стъпалата със стоманената си тръба, или към жената на пазара „Сенной“ която продаваше чаши с Бадаевска кал. Когато изобщо мислех за „Киров“, си спомнях за самата сграда, в която си бях играл като дете — с дългите коридори, идеални за гоненица, и оловното стъкло на стълбището, покрито с толкова прах, че рисувахме автопортретите си с пръст, и двора, където се събираха всички деца на сутринта след първия голям снеговалеж за годината, за да проведем ежегодната битка със снежни топки — отборът на първи до трети етаж срещу отбора на четвърти до шести.

Всичките ми приятели и съседи — Вера и Олег, и Гриша, и Люба Николаевна, и Заводилов — вече ми се струваха нереални, сякаш тяхната смърт беше заличила и всяка следа от живота им. Може би винаги бях знаел, че един ден ще изчезнат, и затова ги бях държал на разстояние от себе си, бях се смял на вицовете им и бях слушал плановете им за живота, но никога не бях вярвал в съществуването им. Бях се научил как да се пазя. Когато милицията отведе баща ми, още бях малко глупаво момче и не можех да разбера как един човек — един човек със силна воля и блестящ ум — може да спре да съществува след едно щракване с пръсти на някой невидим бюрократ все едно не е нищо повече от цигарен дим, издишан от някой отегчен постови на някоя вишка в Сибир — някой постови, който се чуди дали приятелката му изневерява в родния град и се взира в зимните гори, без да забелязва гигантската синя паст на небето над себе си, което чака да погълне и дима, и постовия, и всичко друго, което расте на земята под него.

Коля се сбогуваше с момичетата, като остави своите кофи в антрето на техния апартамент и ми направи знак да направя същото.

— Внимавайте там горе — каза едно от момичетата, сигурно посмелото от двете. — Той е на осемдесет години, но ще ви застреля на място.

— Аз съм се сражавал с фрицовете на фронта — отговори Коля, като се усмихна и намигна на момичето, за да я успокои. — Мисля, че ще се справя с едно сърдито старче.

— Ако искате нещо за ядене, когато слизате, ние ще правим супа — обади се второто момиче.

По-смелата я погледна недоволно и аз вяло се запитах дали беше раздразнена от предложението за безплатна храна или от предложението за флирт.

Двамата с Коля продължихме по последното стълбище към вратата на покрива.

— Ето какъв е планът — каза ми той. — Аз ще говоря. Разбирам се добре със старите хора.

Аз бутнах вратата и вятърът ни блъсна в лицето, като носеше парченца лед и мръсотия от града. Наведохме глави и с усилие продължихме напред като бедуини в пясъчна буря. Пред нас се виждаше мираж — нямаше как да е друго, защото беше барака, скована от дъски и филц, а процепите между дъските бяха затъкнати с вълнени парцали и стари вестници. Аз бях градско момче до мозъка на костите си; никога не бях ходил в стопанство и дори не бях виждал крава на живо; но веднага разбрах, че това е кокошарник. Коля ме погледна. Очите ни бяха насълзени от вятъра, но и двамата бяхме широко, налудничаво усмихнати.

В единия край на кокошарника имаше крива вратичка с резе от външната страна. Коля леко почука на вратата. Никой не отговори.

— Ехо? Не стреляй по нас! Ха-ха! А, идваме на гости… Ехо? Добре, ще отворя вратата. Ако това не е добра идея, ако мислиш да стреляш, по-добре кажи още сега.

Коля застана от едната страна на вратата, направи ми знак да застана от другата и побутна вратата с върха на ботуша си. Зачакахме някой да изругае или да стреля, но не последва нищо подобно. Когато решихме, че вече е безопасно, надникнахме в кокошарника. Вътре беше тъмно — светеше само една лампа с фитил, окачена на кукичка на стената. Подът беше застлан със стара слама, която вонеше на курешки. До едната стена бяха подредени празни клетки — всяка изглеждаше достатъчно голяма за една кокошка. В дъното на кокошарника седеше едно момче, с гръб към стената, с колене до гърдите. Беше облечено с женско палто от заешка козина. Изглеждаше абсурдно, но сякаш му беше топло.

На сламата под клетките седеше един мъртвец, облегнат на стената, с разперени и сковани като на марионетка крайници. Имаше дълга бяла брада, като на някой анархист от деветнадесети век, а кожата му приличаше на разтопен восък от свещ. В скута му имаше някаква антична пушка. Изглеждаше така, все едно е мъртъв поне от няколко дни.

Двамата с Коля гледахме мрачната сцена. Бяхме се озовали сред скръбта на някой друг и се чувствахме виновни като натрапници. Поне аз се чувствах по този начин. Неудобството не се отразяваше на Коля по същия начин, по който се отразяваше на мен. Той влезе в кокошарника, приклекна до момчето и го хвана за коляното.

— Добре ли си, войниче? Искаш ли малко вода?

Момчето не го погледна. Сините му очи изглеждаха гигантски на измършавялото лице. Аз отчупих едно парченце библиотечен бонбон, влязох в кокошарника и протегнах ръка към него. Очите на момчето бавно се преместиха към мен. Сякаш отрази присъствието ми и храната в ръката ми, после извърна поглед. Беше някъде много далеч от нас.

— Това дядо ти ли е? — попита Коля. — Трябва да го изнесем на улицата. Не е добре да седиш така сам с него.

Момчето отвори уста и сякаш дори това усилие му струваше твърде скъпо. Устните му бяха напукани, все едно бяха залепени с лепило.

— Той не дава да оставям кокошките.

Коля хвърли поглед към празните клетки.

— Мисля, че вече може. Ела, долу живеят две симпатични момичета, те ще ти дадат да ядеш супа и да пиеш вода.

— Не съм гладен — каза момчето и аз разбрах, че беше обречено.

— Нищо, ела — казах му аз. — Тук е много студено. Ще те стоплим и ще ти дадем вода.

— Трябва да пазя кокошките.

— Кокошките ги няма — каза Коля.

— Не всичките.

Съмнявах се, че момчето ще доживее до другия ден, но не исках да го оставя да умре на това място, само с брадатия труп и празните клетки. Мъртвите бяха навсякъде в Питер: натрупани на големи купчини зад градската морга; изгорени в ямите пред Пискаревското гробище; пръснати по леда на езерото Ладога в очакване да ги изкълват чайките, ако изобщо бяха останали някакви чайки. Но никога не бях виждал по-самотно място, на което да си отидеш.

— Погледни — каза Коля и разтърси една от празните клетки. — Няма никой вкъщи. Ти си бил добър пазач и си охранявал кокошките, но вече ги няма. Ела с нас.

Той протегна ръката си в ръкавица, но момчето не му обърна внимание.

— Руслан щеше да ви застреля.

— Руслан? — повтори Коля и хвърли поглед към трупа на стареца. — Руслан е бил опасен дядка, а? Веднага се вижда. Радвам се, че не си се метнал на него.

— Той казваше, че всички искат нашите кокошки.

— Съвсем вярно.

— Казваше, че ако им позволим, ще се качат тук и ще ни заколят. Ще ни откраднат кокошките и ще ги сварят на супа. Така че единият от нас винаги трябваше да стои буден и да държи пушката.

Момчето говореше монотонно и не поглеждаше към нас, а се взираше в празното пространство. Вече виждах, че трепери и зъбите му тракаха, когато не говореше. По бузите и врата му се виждаха снопчета светлокафяв мъх — последното усилие на тялото му да се изолира от студа.

— Казваше, че с тях ще оцелеем до края на обсадата. По две яйца на ден заедно с дажбите щяха да ни стигнат. Но не можахме да ги опазим от студа.

— Забрави за проклетите кокошки. Хайде, дай ръка.

Момчето продължаваше да не обръща внимание на протегнатата ръка на Коля и той най-сетне ми направи знак да му помогна. Но аз бях забелязал нещо — движение там, където не биваше да има движение, под коженото палто на момчето, все едно великанското му сърце биеше толкова силно, че пулсът му се виждаше с просто око.

— Какво имаш там? — попитах го аз.

Момчето погали коженото си палто, за да успокои това, което се криеше под него. Очите му за пръв път срещнаха моите. Колкото и да беше отслабнал, на милиметри от финала, аз виждах колко е корав — беше наследил желязната воля на дядо си.

— Руслан щеше да ви застреля.

— Да, да, все така казваш. Ти си спасил едната от кокошките, нали? Последната.

Коля спря и ме погледна:

— Колко яйца на ден може да снесе една кокошка?

— Откъде да знам, по дяволите?

— Слушай, момче, ще ти дам триста, рубли за тази кокошка.

— Хората ни предлагаха по хиляда. Но той винаги отказваше. Казваше, че с кокошките можем да преживеем цялата зима. А какво ще правим с тези рубли?

— Ще си купиш храна? Ако я държиш тук, и тази кокошка ще умре като всички останали.

Момчето поклати глава. Беше се изтощило от толкова говорене и клепачите му се отпуснаха.

— Добре, какво ще кажеш за това? Дай ми го — Коля се обърна към мен и грабна библиотечния бонбон от ръката ми.

После сложи в скута на момчето бонбона, последното си останало парче наденица и тристата рубли.

— Това е всичко, което имаме. Слушай сега. Ако не се преместиш, тази нощ ще умреш тук. Трябва да ядеш и да се махнеш от този покрив. Ще те занесем долу, при момичетата на петия етаж…

— Те не ми харесват.

— Няма да се жениш за тях. Ние ще им дадем тези пари, така че да те нахранят със супа и да те оставят да живееш при тях за няколко дни, за да си върнеш силите.

Момчето нямаше сили да направи нещо повече, освен едва забележимо да поклати глава, но беше съвсем ясно какво искаше да каже. То нямаше да си тръгне оттук.

— Искаш да останеш тук, за да пазиш кокошката? С какво ще я храниш, по дяволите?

— Искам да остана тук заради Руслан.

— Остави мъртвите да се грижат за мъртвите. Идваш с нас.

Момчето се зае да разкопчава палтото си. Държеше кафявата кокошка до гърдите си, като сукалче. Беше най-нещастната и дребна кокошка, която бях виждал през живота си — проскубана и замаяна. Едно здраво врабче щеше да я разпердушини, ако се сбият.

Момчето протегна кокошката към Коля и той я изгледа вторачено, като не знаеше какво да каже или да направи.

— Вземете я — каза момчето.

Коля погледна първо към мен, а после към момчето. Никога не го бях виждал толкова объркан и нерешителен.

— Аз не можах да ги опазя — продължи момчето. — През октомври имахме шестнайсет. Сега остана само тази.

Преди бяхме готови на всичко за тази кокошка, но сега, когато момчето ни я предлагаше без нищо, не можехме да я вземем просто така.

— Вземете я — настоя момчето. — Писна ми от тях.

Коля взе кокошката от ръцете на момчето, като я държеше по-далеч от лицето си, все едно се притесняваше да не му издере очите с ноктите на краката си. Но кокошката нямаше никакво желание за бой. Беше отпусната в ръцете на Коля и трепереше на студа, вторачена в нищото.

— Дръжте я на топло — каза момчето.

Коля отвори палтото си и пъхна кокошката вътре, за да се сгуши между вълнените му дрехи, без да се задуши.

— А сега се махайте — каза момчето.

— Ела с нас — казах аз, като исках да направя последен опит, макар и да знаех, че е безсмислено. — Не бива да оставаш сам.

— Аз не съм сам. Махайте се.

Погледнах към Коля и той кимна. Двамата отстъпихме към изкривената врата. Докато излизахме, аз се обърнах да погледна момчето, което седеше притихнало в женското си палто.

— Как се казваш?

— Вадим.

— Благодаря ти, Вадим.

Момчето кимна. Очите му бяха прекалено сини и прекалено големи за бледото му изпито лице.

Оставихме го сам в кокошарника, заедно с мъртвия старец и празните клетки, догарящата лампа, триста рубли и храната, която не искаше да яде, положени в скута му в палтото от заешка кожа.

9

СОНЯ БЕШЕ СЪБРАЛА ЦЯЛА кошница трески от натрошените греди на покрива на едно училище за медицински сестри на Василевския остров, което беше сринато от бомбардировките; в печката й горяха ярки пламъци, а ние седяхме пред нея, пиехме слаб чай и гледахме изнемощялата кокошка. Бяхме й направили импровизирана клетка от една стара ламаринена кутия за бисквити, която бяхме застлали с накъсани вестници. Кокошката седеше в нея, отпуснала глава на гърдите си, и не обръщаше внимание на лъжичката смляно просо, поръсена върху уводните статии на московчаните, които ни приканваха да се държим. Шибаните московчани. Общото усещане в Питер беше, че ако се налага да има обсада, по-добре да е на нашия град, защото ние щяхме да издържим всичко, докато свинските бюрократи в столицата вероятно щяха да се предадат на най-близкия оберлойтнант, ако не си получат ежеседмичната порция есетра. „По-лоши са и от французите“, казваше Олег, макар дори той да знаеше, че това беше прекалено.

Коля беше нарекъл кокошката Любима, но в погледа на кокошката нямаше никаква любов; гледаше ни тъпо и подозрително.

— Не трябва ли да прави секс, за да снесе яйца? — попитах аз.

— Не мисля — отговори Соня, като човъркаше напуканата си устна. — Мисля, че мъжкият опложда яйцата, но кокошката ги снася сама. Чичо ми е директор на една птицеферма в Мга.

— Значи разбираш от кокошки?

Тя поклати глава.

— Дори не съм ходила в Мга.

Всички бяхме деца на града. Никога не бях доил крава, не бях чистил обор и не бях събирал слама. Когато живеехме в „Киров“, непрекъснато се подигравахме на селяните от кооперативните стопанства с техните ужасни прически и изгорели от слънцето вратове. А сега хората от провинцията се смееха на наш гръб и се угощаваха с току-що заклани зайци и диви прасета, докато ние се опитвахме да преживяваме на мухлясал хляб от дажбите.

— Няма как да снесе дванайсет яйца до четвъртък — казах аз. — Тя дори няма да доживее до четвъртък.

Коля седеше на едно стоманено столче без облегалка, протегнал дългите си крака пред себе си, и си записваше нещо в бележника със своето парченце молив, което ставаше все по-малко.

— Не се отказвайте от нея — каза той, без да вдигне поглед от бележника си. — Тя е ленинградска кокошка — по-силна е, отколкото изглежда. Нали и германците се канеха да празнуват Коледа в „Астория“?

Нацистите бяха разпечатали хиляди покани за победното празненство, което Хитлер възнамеряваше да организира в хотел „Астория“, след като завладее града, който в една реч пред авангарда на своите щурмоваци беше нарекъл „родното място на болшевизма, градът на крадците и червеите“. Нашите войници бяха открили няколко от тези покани в джобовете на убити офицери от Вермахта. Поканите бяха препечатани във вестниците и разпространени в хиляден тираж, за да ги разлепят по стените в целия град. Драскачите на Политбюро никога нямаше да успеят да измислят такава пропаганда. Сега мразехме нацистите не само за всичко останало, но и заради глупостта им — ако градът наистина паднеше, нямаше да им оставим никакви хотели, в които да пият шнапс в пиано-бара и да отсядат в луксозни апартаменти. Ако градът наистина паднеше, щяхме да го сринем след себе си.

— Може да се притеснява — каза Соня. — Може би не иска да снася яйца, защото всички я гледаме.

— Може би трябва да пие нещо.

— Хм, това е добра идея. Хайде да й дадем малко вода.

Никой не помръдна. Всички бяхме гладни и уморени и се надявахме някой друг да стане и да налее вода. Небето навън вече потъмняваше. Чувахме жуженето на загряващите прожектори, докато дебелите им жички бавно се нажежаваха. Над града кръжеше един самотен „Сухой“ и бръмченето на пропелера му беше равномерно и успокояващо.

— Ама е грозна като фъшкия, нали?

— Според мен е сладка — каза Соня. — Прилича на баба ми.

— Може би трябва да я разтръскаме и да видим дали яйцата няма да паднат от нея.

— Не, трябва й вода.

— Да, донесете й вода.

Измина още един час. Най-сетне Соня запали газените лампи, включи радиото и отля малко вода от реката от една кана в една чаена чинийка, която сложи в кутията на Любима. Любима я изгледа злобно, но не направи никакво усилие да пие вода.

Соня се върна на мястото си и въздъхна. Почака малко, за да събере сили, после се обърна към стойката за кърпене до стола си, взе един скъсан чорап, иглата, конеца и едно порцеланово яйце, което пъхна в петата на чорапа, за да опъне плата. Загледах се как работят костеливите й пръсти. Беше хубаво момиче, но ръцете й бяха като на онази с косата, останали без плът и кръв. Но пък умееше да кърпи чорапи. Иглата проблясваше на светлината на лампата, докато влизаше и излизаше от плата, навътре и навън, навътре и навън, и ме унасяше в сън.

— Да ви кажа ли кой е истинска зла малка кучка? — обади се изведнъж Коля. — Наташа Ростова.

Името ми звучеше познато, но не можех да се сетя откъде.

Соня се намръщи, но не вдигна поглед от чорапа.

— Онова момиче от „Война и мир“?

— Не мога да я понасям тази. Всички са влюбени в нея — абсолютно всички, дори собствените й братя, — а тя не е нищо повече от една празноглава идиотка.

— Може би точно това е идеята — каза Соня.

Бях полузаспал, но се усмихнах. Въпреки всичките му дразнещи качества не можех да не харесвам човек, който беше способен да мрази литературна героиня с такава страст.

Соня кърпеше дупките в чорапа с умелите си ръце на скелет. Коля барабанеше с пръсти по крачолите си и се мръщеше, докато си мислеше за Наташа Ростова и колко беше несправедливо всичко това. Любима трепереше в топлата стая и се опитваше да прибере птичата си глава още по-навътре в тялото си, все едно си мечтаеше да стане костенурка.

По радиото говореше драматургът Герасимов: „Смърт на страхливците! Смърт на провокаторите! Смърт на всички, които сеят паника и слухове! На трибунала! Дисциплина. Смелост. Непреклонност. Запомнете едно: Ленинград не се страхува от смъртта. Смъртта се страхува от Ленинград.“

Аз изсумтях и Коля ме погледна.

— Какво има? Не ти ли харесва старият Герасимов?

— Какво да му харесвам?

— Поне е патриот. Останал е тук, в Питер, вместо да отиде някъде на сигурно място с Ахматова и всички останалите.

— Аз съм съгласна с Лев — каза Соня и подхвърли още една шепа подпалки в печката.

Въглените се разгоряха и осветиха русата й коса, а малките й уши за миг станаха алени и прозрачни.

— Той не е нищо повече от продавач на партийна пропаганда.

— Даже по-лошо — казах аз и усетих как гласът ми се изпълва с гняв. — Нарича се писател, но мрази писателите — чете ги само за да провери дали не са написали нещо опасно и обидно. И ако реши, че са написали нещо такова, с тях е свършено: донася ги в Литбюро, напада ги във вестниците и по радиото. И някой някъде в някой комитет казва: „Е, Герасимов казва, че този човек представлява заплаха, а Герасимов е един от нас, значи този човек наистина представлява заплаха…“

Спрях по средата на изречението. Огорченият ми глас сякаш отекваше в малкия апартамент, но може и да си въобразявах — бях твърде засрамен от това, че бях разкрил толкова много и толкова бързо. Соня и Коля ме гледаха вторачено — тя изглеждаше разтревожена, а Коля беше впечатлен, сякаш през цялото време ме беше смятал за глухоням и току-що беше разбрал, че мога да говоря.

— Баща ти е бил Авраам Бениов.

Не отговорих, но и думите на Коля не бяха въпрос. Той закима все едно всичко му беше станало ясно.

— Трябваше да се сетя по-рано. Не знам защо би искал да криеш такова нещо. Човекът беше поет, истински поет, каквито няма много. Би трябвало да се гордееш с него.

— Няма нужда да ми казваш да се гордея с него — троснах му се аз. — Ако ми задаваш всякакви тъпи въпроси и аз не искам да им отговарям, това си е моя работа. Не обсъждам семейството си с непознати. Но никога повече не ми казвай да се гордея с баща си.

— Добре де — каза Коля и вдигна ръце. — Добре. Съжалявам. Не исках да го кажа така. Просто исках да кажа, че вече не сме непознати.

— Чувствам се като идиотка — каза Соня. — Извинявай, Лев — но не съм чувала за баща ти. Поет ли е бил?

— Велик поет — каза Коля.

— Той винаги казваше, че е средна работа. Каза ми, че в неговото поколение има Маяковски и всички останали, и той е по средата заедно с всички останали.

— Не, не, не го слушай. Беше чудесен автор. Честно, Лев, не го казвам само заради теб. „Стар поет, някога прочут, седи сам в едно кафене“. Великолепно стихотворение.

Това беше стихотворението от баща ми, което включваха във всички антологии — поне в онези, които бяха публикувани преди 1937 година. Бях го чел няколко десетки пъти, след като отведоха баща ми, но от години не бях чувал друг глас да произнася заглавието му.

— И той е бил… бил е…

Соня кимна настрани, сякаш посочваше нещо с брадичката си. Жестът можеше да означава всичко: отведен в Сибир, застрелян в главата, принуден да замълчи по заповед на централния комитет. Подробностите никога не излизаха наяве. Соня искаше да каже „премахнат“ — и аз кимнах в знак на потвърждение.

— Знам това стихотворение наизуст — каза Коля, но ми направи услуга да не го каже.

В този момент вратата на апартамента се отвори и Тимофей — един от хирурзите, с които се бях запознал предишната вечер — дойде да стопли ръцете си на печката. Когато забеляза Любима в кутията, той клекна до нея и я разгледа с ръце на коленете.

— Откъде се взе това?

— Коля и Лев са го взели от някакво момче до арката „Нарва“.

Тимофей се изправи и се усмихна широко. После извади две големи глави лук от джобовете на палтото си.

— Дадоха ми ги в болницата. Не мислех да ги деля с никого, но ми се струва, че тази вечер ще имаме възможност да си приготвим прекрасна супа.

— Любима не е за тенджерата — каза Коля. — Трябва ни заради яйцата.

— Яйцата? — повтори Тимофей и погледна първо към нас, после към Любима и накрая отново към нас.

Гледаше ни така все едно се шегуваме с него.

— Никой не вярва в Любима — продължи Коля, — но аз няма да се откажа от нея. Разбираш ли нещо от кокошки? Мислиш ли, че може да снесе една дузина яйца до четвъртък?

— Какво говориш, по дяволите?

Хирургът изглеждаше все по-ядосан. Коля отвърна на погледа му по същия начин, обиден от неговия тон.

— Не разбираш ли руски? Чакаме я да снесе яйца!

За миг си помислих, че може да се стигне до бой, което нямаше да се отрази добре на репутацията на Червената армия: народът имаше нужда от хирурзи, а Коля щеше да го размаже с един удар. Но Тимофей се разсмя и поклати глава, като чакаше да започнем да се смеем заедно с него.

— Смей се, колкото си искаш — казах му аз. — Няма да ни пипаш кокошката.

— Това не е кокошка, идиот такъв. Това е петел.

Коля се поколеба, сякаш не беше сигурен дали хирургът се подиграва с нас или иска да ни измами, за да вкара Любима в тенджерата. Аз се наведох на стола и се взрях в птицата. Не знам защо си мислех, че ще постигна нещо с това. Какво очаквах да видя, миниатюрни топки?

— Искаш да кажеш, че тя няма да снесе яйца? — попита Коля, без да откъсва поглед от Тимофей.

Хирургът отговори бавно и отчетливо, сякаш общуваше с идиоти.

— Не е тя, а той. И няма никаква вероятност да снесе яйца.

10

СУПАТА ТАЗИ ВЕЧЕР БЕШЕ вкусна като юни, като храната във вечерите, които си спомняхме отпреди обсадата. Един обожател на Соня, пилот от ВВС, й беше подарил цял картоф. Коля възрази, че не желае да яде подаръка на друг любовник, но никой не обърна внимание на възраженията му — точно както се надяваше — и супата от Любима беше гъста от нарязания картоф, лука и солта. За наш късмет останалите хирурзи бяха останали да пренощуват на друго място. Соня размени едно крилце и една чаша от бульона срещу бутилка годна за пиене водка; германците изстреляха само няколко лениви снаряда срещу града все едно искаха да ни напомнят за присъствието си, но си имаха нещо по-интересно за вършене тази вечер; и към полунощ вече бяхме пияни, стомасите ни бяха пълни, Коля и Соня се чукаха в спалнята, а аз играех ускорен шах с Тимофей на светлината на огъня в печката.

По средата на втората ни партия аз преместих коня си, а Тимофей се вторачи в дъската, оригна се и каза:

— Охо. Бива те.

— Сега ли разбра? В предишната партия те матирах в шестнайсет хода.

— Мислех си, че е от алкохола… Нямам шанс, нали?

— Все още си жив. Но не задълго.

Той бутна царя си и се оригна отново, доволен от собственото си оригване и от факта, че в стомаха му има храна, която го кара да се оригва.

— Няма смисъл. Е, добре. Не можеш да различиш петел от кокошка, но разбираш от шах.

— Преди бях по-добър.

Изправих царя му и изиграх неговия ход вместо него, за да видя колко ще мога да удължа ендшпила.

— Преди си бил по-добър? Кога, в корема на майка си? Ти на колко си години, на четиринайсет?

— На седемнайсет!

— Бръснеш ли се вече?

— Да.

Тимофей ме погледна скептично.

— Обръснах си мустаците… А през зимата растат по-бавно.

В съседната стая Соня ахна и се разсмя, като ме принуди да си я представя с отметната назад глава и оголено гърло и настръхнали зърна на малките си гърди.

— Не знам откъде намират сили за това — каза Тимофей, като се излегна върху натрупаните одеяла и разпери ръце. — Давай ми такава супа всяка вечер и никога през живота си няма да погледна жена.

Той затвори очи и веднага заспа — беше поредният човек на света, който заспиваше веднага, — като ме остави да слушам любовниците сам.

* * *

КОЛЯ МЕ СЪБУДИ ПРЕДИ изгрев-слънце и ми подаде чаша чай, като изучаваше изоставената шахматна дъска. Тимофей продължаваше да спи по гръб с отворена уста и ръце, вдигнати над главата, все едно се предаваше на противника.

— Кой играеше с черните фигури?

— Аз.

— Можеше да го матираш след шест хода.

— Щях да го матирам след пет хода. Освен ако не беше допуснал грешка, тогава щях да го матирам след три.

Коля се намръщи и погледна отново към фигурите, докато се сети какво имам предвид.

— Значи наистина умееш да играеш.

— Все още ли искаш да се обзаложим? Какво беше, голи снимки на французойки?

Той се усмихна и разтърка очите си, за да се разсъни.

— По-добре да ти ги подаря, ще ти направя услуга. Ще можеш да видиш кое къде е. Хайде, обувай се.

— Къде отиваме?

— В Мга.

Коля може и да беше дезертьор, но в гласа му имаше достатъчно вроден авторитет, за да ме накара да стегна ботушите си наполовина, преди да се сетя да му възразя. Той вече си беше навлякъл палтото и кожените ръкавици; уви шала си два пъти около врата и погледна зъбите си в малкото огледало, което висеше над самовара.

— Мга е на петдесет километра оттук.

— Преход за един ден. Снощи вечеряхме както трябва, така че ще се справим.

Постепенно започнах да си давам сметка колко безумна беше тази идея.

— Мга е зад фронтовата линия. Защо трябва да ходим в Мга?

— Защото е понеделник, Лев. До четвъртък трябва да намерим яйцата, а няма да ги намерим в Питер. Чичото на Соня е директор на птицефермата в Мга, нали така? Обзалагам се, че германците са я оставили да работи. Те също обичат яйца.

— Това ли е планът? Да изминем пеша петдесет километра, директно през фронтовата линия на германците, да намерим някаква птицеферма, която може би не е изгорена до основи, да вземем една дузина яйца и да се върнем?

— Е, ако го кажеш с такъв тон, всичко ще прозвучи абсурдно.

— С такъв… Не, аз те питам! Това ли е планът? Соня никога не е ходила там! Как ще намерим тази птицеферма?

— Тя е в Мга! Колко трудно може да бъде да намериш нещо в Мга?!

— Аз дори не знам къде се намира шибаната Мга!

— Аха — каза Коля и се усмихна широко, докато си слагаше астраханския калпак. — Това е лесно. Мга е на железопътната линия за Москва. Просто ще вървим по релсите.

Тимофей изръмжа насън и се обърна настрани. Вече бях открил, че лекарите и войниците са в състояние да проспят всякаква дандания, която не представлява пряка опасност за живота; ако се съди по изражението на спокойно задоволство, което се четеше по лицето на Тимофей, моята караница с Коля със същия успех можеше да бъде тихо изпята приспивна песничка. Погледнах го с омраза — с омраза за това, че го оставят да си спи с пълен стомах на вълнените одеяла, където му е топло и удобно, и в живота му няма нито потомък на казаци, който да го тормози, нито полковник от НКВД, който да го праща във враждебната пустош, за да издирва съставки за сватбена торта.

После отново се обърнах към Коля, който беше зает да поставя калпака си под подчертано героичен ъгъл пред огледалото. Него го мразех още повече за това, че беше като някакво щастливо жизнерадостно животно, весел и свеж в шест часа сутринта, все едно току-що се беше върнал от двуседмична ваканция на Черно море. Представях си, че все още вони на секс, макар че в действителност толкова рано сутрин, в този студен апартамент, все още не бях в състояние да усетя никаква миризма.

Величественият ми нос беше само за красота — добра мишена за побойниците, но необяснимо безполезен по отношение на обонянието.

— Може и да си мислиш, че това е лудост — каза той. — Но всеки един от онези селски мошеници, които продават картофи за двеста рубли на пазара „Сенной“ ги е донесъл отнякъде извън града. Хората всеки ден минават през фронтовата линия. Защо и ние да не можем да го направим?

— Да не си пиян?

— От четвърт бутилка водка? Не вярвам.

— Трябва да има някое място, което да е по-близо от Мга.

— Кажи ми го тогава.

Коля вече беше опакован за излизане, а челюстта му беше покрита с четиридневна руса брада. Той почака да му предложа алтернатива на неговия глупав план, но колкото повече секунди изминаваха, толкова по-ясно осъзнавах, че нямам такава.

Тогава той ми се усмихна — с такава усмивка, че ставаше за афиш за набиране на доброволци за Червената армия.

— Съгласен съм, че цялата история е като някакъв шибан виц. Но е доста добър виц.

— Да, страхотен виц. А най-смешното е как ние двамата ще умрем някъде, дъщерята на полковника няма да има сватбена торта и никой никога няма да разбере какво изобщо сме правили в Мга.

— Успокой се, мой мрачен малък израилтянино. Няма да позволя на лошите да те хванат, но…

— Върви да ядеш лайна, бе.

— …вече наистина трябва да тръгваме. Ако искаме да стигнем там по светло.

Можех да му обърна гръб и да заспя отново. През нощта печката беше изстинала, защото бяха изгорели и последните подпалки, но под натрупаните одеяла все още беше достатъчно топло. Беше много по-разумно да спя, вместо да марширувам до Мга — където ни чакаха хиляди германци — и да търся някакви кокошки. Всъщност всичко беше по-разумно от това. И все пак, независимо от всичките ми протести аз още от самото начало знаех, че ще го последвам. Той беше прав: в Ленинград наистина не бяха останали яйца. Но това не беше единствената причина да го последвам. Коля беше фукльо и всезнайко, беше истински казак и не спираше да се подиграва на евреите, но самоувереността му беше толкова чиста и абсолютна, че вече не ми приличаше на арогантност, а просто на черта от характера на един човек, който беше прегърнал собствената си героична съдба. Не така си бях представял своите приключения, но реалността се беше разминала с желанията ми още на старта, като ми беше дала тяло, по-подходящо за подреждане на книги в библиотеката, и беше инжектирала толкова много страх във вените ми, че можех само да се крия на стълбището, когато се стигне до насилие. Може би някой ден ръцете и краката ми щяха да се налеят с мускули, а страхът ми щеше да се оттече като мръсна вода от ваната. Искаше ми се да вярвам в тези неща, но не можех. Бях прокълнат едновременно с песимизма на руснаците и на евреите — два от най-мрачните народи на земята. Но въпреки всичко, ако в мен нямаше никакво величие, поне имах таланта да го разпознавам у другите, колкото и дразнещи да бяха тези други.

Затова станах, взех палтото си от пода, облякох го и последвах Коля до входната врата на апартамента, която той ми отвори с подходяща тържественост.

— Чакай — каза той, преди да пристъпя навън. — Отиваме на път. Трябва да поседнем преди тръгване.

— Не знаех, че си суеверен.

— Просто харесвам традициите.

Нямаше столове, така че двамата седнахме на пода до отворената врата. В апартамента беше тихо. Тимофей хъркаше от мястото си до печката; прозорците потреперваха в рамките си; от радиостанцията се разнасяше безкрайният метроном, който съобщаваше на всички, че Ленинград все още не е покорен. Някъде навън някой поставяше афиши на закованите прозорци с бързи, ефикасни удари на чука. Но вместо да си представя човек, който поставя афиши, аз си представих дърводелец, който сковава ковчег от чамови дъски. Въображението ми го нарисува ярко и подробно: виждах мазолите по дланите на дърводелеца и черните косми, прораснали между веждите му, и дървените стърготини, полепнали по потните му предмишници.

Дълбоко си поех въздух и вдигнах поглед към Коля. Той ме гледаше право в очите.

— Не се тревожи, приятелю. Няма да те оставя да умреш.

Бях само на седемнайсет години, бях едно глупаво момче му повярвах.

11

ЖЕЛЕЗОПЪТНАТА ЛИНИЯ ЗА МОСКВА беше прекъсната едва преди четири месеца, но релсите вече бяха започнали да ръждясват. Повечето траверси бяха изтръгнати от земята и нацепени за подпалки, макар че бяха импрегнирани с креозот и беше опасно да се горят. Коля вървеше по едната релса като гимнастик върху греда, с протегнати настрани ръце. Аз се влачех зад него, между двете релси, и отказвах да играя на неговата игра — отчасти защото му бях сърдит и отчасти защото си знаех, че няма как да спечеля.

Релсите отиваха на изток между жилищни блокове от червени тухли и универсални магазини на по три етажа, покрай Котляровското трамвайно депо и изоставените фабрики за производство на различни артикули, които никой не можеше да използва или да си позволи във военно време. Една бригада от девойки, облечени с работни гащеризони под зимните си палта и надзиравани от военен инженер, се трудеха да превърнат една пощенска станция в отбранителен пост. Единият ъгъл на масивната старинна сграда беше разрушен, за да се направи картечно гнездо.

— Тази има страхотно тяло — отбеляза Коля, като кимна към едно от момичетата.

Девойката беше със синя забрадка и мъкнеше торби с пясък от камиона, който чакаше отстрани със запален двигател.

— Откъде знаеш?

Твърдението му беше смехотворно. Жената беше на поне петдесет метра от нас и беше облечена с дебела ватенка и няколко пласта дрехи под нея.

— Знам. Има стойка на балерина.

— Аха.

— Не ми викай „аха“. Аз познавам балерини. Вярвай ми. Някоя вечер ще те заведа в Мариинския театър и ще отидем зад кулисите. Нека просто да кажем, че имам известна репутация там.

— Да, ти никога не млъкваш по въпроса за твоята репутация.

— На този свят има много малко неща, които могат да ме направят по-щастлив от бедрата на една балерина. Галина Уранова…

— О, я престани.

— Какво? Тя е национално съкровище. Трябва да излеят бедрата й от бронз.

— Ти не си спал с Галина Уланова.

Той ме озари с кратка, потайна усмивка — усмивка, която сякаш казваше, че знае много неща, но не може да ми ги сподели наведнъж.

— Но това е жестоко от моя страна — призна си той. — Да ти говоря за неща от такова естество… това е садистично. Все едно да говоря за Веласкес с някой слепец. Нека да сменим темата.

— Значи не искаш да говориш за балерини, с които не си спал, в продължение на следващите трийсет и девет километра?

— Три момчета отишли в едно стопанство, за да крадат кокошки — започна той с гласа, с който разказваше вицове.

Когато разказваше вицове, използваше различен диалект, макар че не можех да разбера какъв диалект трябваше да представлява и защо смяташе, че вицовете са по-смешни, когато се разказват на него.

— Стопанинът ги чул и хукнал да ги хване. Така че момчетата скочили в три чувала за картофи, за да се скрият.

— Много ли ще е дълъг този виц?

— Стопанинът ритнал първия чувал и момчето в него казало „Мяу!“ все едно е котка.

— О, значи той се е престорил на котка, така ли?

— Да, току-що го казах — отговори Коля, като хвърли поглед през рамо към мен, за да провери дали не му се подигравам.

— Знам, че се преструва на котка. След като каже „Мяу“, вече е очевидно, че се преструва на котка.

— Пак ли се сърдиш, защото спах със Соня? Да не си влюбен в нея? Не си ли прекарахте добре с онзи, как му беше името? Хирурга? Бяхте много сладки заедно, както се бяхте сгушили до печката.

— И какъв е този диалект? Украински ли трябва да бъде?

— Какъв диалект?

— Всеки път, когато разказваш виц, започваш да говориш на някакъв тъп диалект!

— Слушай, Лев, лъвче мое, наистина съжалявам. Знам, че не ти е било лесно, сам цяла нощ, стиснал салама в ръката си, докато тя беше на седмото небе…

— Довърши си тъпия виц.

— …но аз ти обещавам, че преди да навършиш осемнайсет — впрочем кога имаш рожден ден?

— О, я млъкни.

— Ще ти намеря момиче. Пресметнато пренебрежение! Не го забравяй.

През цялото това време той продължаваше да върви по стоманената релса, като поставяше единия си крак точно пред другия и нито веднъж не загуби равновесие, нито погледна надолу — по-бързо, отколкото аз можех да вървя нормално.

— Докъде бях стигнал? А, да — стопанинът ритнал първия чувал, „Мяу“ и прочие. После ритнал втория чувал и момчето в него казало „Бау!“ Все едно е…

Коля ме посочи, за да довърша изречението.

— Крава.

— Куче. И когато ритнал третия чувал, момчето вътре казало: „Картофи!“

Продължихме да вървим мълчаливо.

— Е — каза накрая Коля, — другите хора се смяха.

В покрайнините на града жилищните блокове вече не бяха натрупани един върху друг. Сега между бетона и тухлите имаше празни пространства от замръзнали блата и затрупани със сняг парцели, предназначени за нови постройки, преди войната да сложи край на всякаква строителна дейност. Колкото повече се отдалечавахме от центъра на града, толкова по-малко цивилни се виждаха. Покрай нас с трополене преминаваха военни камиони с вериги на колелата, а изтощените войници в каросериите ни гледаха вяло, докато ги караха на фронта.

— Знаеш ли защо се казва Мга? — попита ме Коля.

— На нечии инициали?

— Мария Григориевна Апраксина. Една от героините в „Дворната хрътка“ е вдъхновена от нея. Наследница на потомствени фелдмаршали и дворяни, майстори в присвояването на държавно имущество и виртуози в облизването на императорските тоалетни чинии. В романа тя е убедена, че нейният съпруг се опитва да я убие, за да се ожени за сестра й.

— Така ли е?

— Не, поне отначало. Тя е пълна параноичка. Но непрекъснато мели за това и с времето той наистина започва да се влюбва в сестра й. И да осъзнава, че животът му наистина ще бъде по-хубав, ако жена му я няма. Затова отива да поиска съвет от Радченко, но не знае, че Радченко от години чука малката сестра.

— Какво друго е написал?

— Хм?

— Ушаков — казах аз. — Какви други книги е написал? „Дворната хрътка“, това е. Историята е легендарна. Книгата излязла от печат и била пълен провал. Имало само една рецензия за нея и критикът я разпердушинил. Нарекъл я „вулгарна“ и „отвратителна“. Никой не я прочел. А Ушаков работил по тази книга в продължение на единайсет години. Единайсет години, можеш ли да си представиш? А книгата му не оставила никаква следа, като капка в океана. Но той започнал отначало, с нов роман; и някои от неговите приятели, които били виждали откъси от него, го смятали за истински шедьовър. Само дето Ушаков ставал все по-религиозен и прекарвал все повече време с някакъв църковен старейшина, който го убеждавал, че литературата е дяволска работа. И една нощ Ушаков решил, че ще отиде в ада; изпаднал в паника и хвърлил ръкописа си в огъня. Пуф, и край.

Всичко това ми звучеше странно познато.

— Точно като с Гогол — казах аз.

— Е, не точно. Детайлите от историята са съвсем различни. Но ще се съглася, че това е интересен паралел.

Релсите завиха настрани от шосето, покрай една горичка от брезови фиданки, които бяха твърде крехки, за да ги отсекат за подпалки. В белия сняг по очи лежаха пет бели човешки тела. Семейство зимни мъртъвци — мъртвият баща все още стискаше ръката на мъртвата си съпруга, а мъртвите им деца бяха проснати недалеч от тях. До труповете се търкаляха два очукани кожени куфара, които бяха отворени и в тях не беше останало нищо друго освен няколко счупени рамки за снимки.

Дрехите и ботушите на семейството бяха свалени. Задните им части бяха отрязани — там беше най-мекото месо, от което най-лесно се правят кюфтета и наденици. Не знаех дали семейството е загинало от куршуми, ножове, снаряд, германска артилерия или руски канибали. Не исках и да знам. Бяха мъртви отдавна, поне от една седмица, и телата им бяха започнали да се превръщат в част от пейзажа.

Двамата с Коля продължихме на изток по железопътната линия за Вологда. Тази сутрин той повече не разказа нито един виц.

Малко преди обед стигнахме до отбранителната линия на Ленинград: гъсталаци от бодлива тел, дълбоки по три метра окопи, железобетонни драконови зъби, картечни гнезда, противовъздушни батареи и танкове „КВ-1“, покрити с бяла камуфлажна мрежа. Войниците, които бяхме виждали по-рано, не ни бяха обръщали внимание, но вече бяхме стигнали твърде далеч на изток, за да сме цивилни граждани, и представлявахме твърде необичайна двойка, за да сме част от армията. Докато вървяхме по релсите, един отряд от млади редници, които сваляха брезента от един камион с шесторна трансмисия, се обърнаха да ни изгледат.

Командващият сержант се приближи — не беше насочил карабината си точно към нас, но не я беше насочил и настрани. Имаше стойка на човек, който цял живот е бил в армията, татарски високи скули и очи като цепки.

— Имате ли документи вие двамата?

— И още как — отговори Коля, като бръкна в джоба на палтото си. — Имаме превъзходни документи.

Той му подаде писмото на полковника и кимна към камиона.

— Това ли е новият модел „Катюша“?

Брезентът вече беше свален на земята и под него се виждаха редиците от успоредни релси, които стърчаха към небето и чакаха да бъдат заредени с ракети. Ако се вярваше на радиото, германците се страхуваха от „Катюша“ повече от всяко друго съветско оръжие — наричаха я „Сталинския орган“ заради басовия, печален вой на ракетите, изстрелвани от нея.

Сержантът хвърли поглед на ракетната установка, после отново се обърна към Коля.

— Ти не питай много. От коя част си?

— Петдесет и четвърта.

— Петдесет и четвърта? Вие трябва да сте в Кириши.

— Така е — отвърна Коля със загадъчна усмивка и кимна към писмото в ръката на мъжа. — Но заповедите са си заповеди.

Сержантът отвори писмото и се зачете. Двамата с Коля се загледахме в редниците, които подреждаха ракетите по релсите на установката.

— Не ги жалете тази нощ! — провикна се Коля.

Войниците от камиона ни погледнаха, но не отговориха. Изглеждаха така все едно не са спали от няколко дни; бяха посветили цялото си внимание на задачата да заредят ракетите, без да ги изпуснат, и нямаха никаква излишна енергия да си говорят с някакви луди.

Коля не можеше да приеме някой да не му обръща внимание. Затова започна да пее. Беше баритон и имаше силен, уверен глас.

Выходила на берег Катюша,

На высокий берег, на крутой.

Выходила, песню заводила

Про степного сизого орла,

Про того, которого любила,

Про того, чьи письма берегла.

Сержантът стигна до края на писмото и отново го сгъна. Съобщението на полковника очевидно го беше впечатлило; вече гледаше Коля с искрено уважение и поклащаше глава в такта на старата песен.

— Това е истината. По време на Зимната война слушах самата Русланова да я изпълнява. Подадох й ръка, когато слизаше от сцената — май беше изпила една-две чашки повече, отколкото трябва. И знаеш ли какво ми каза тя? „Благодаря ви, другарю сержант — така каза. — Приличате ми на мъж, който знае какво да прави с ръцете си.“ Как ти се струва, а? Голяма палавница е тази Русланова. Но песента е прекрасна.

Той плесна Коля с писмото по гърдите, върна му го и се усмихна и на двама ни.

— Извинявайте, че ви спрях, момчета. Но знаете как е… Казват, че в Ленинград вече има триста саботьори и всеки ден идват нови. Но след като вече знам с какво се занимавате по заповед на полковника…

Той намигна на Коля.

— Знам аз, партизаните — това е истината. Оставете на нас от редовната войска да ги посрещнем отпред, а вие им го набийте отзад. Докато дойде лятото, вече ще серем в Райхстага.

Коля беше прочел на глас писмото на полковника в деня, в който го бяхме получили, и в него не пишеше нищо за партизани — пишеше само това, че не бива да ни задържат или да ни пречат, защото действаме по лична заповед на полковника — но вестниците постоянно съобщаваха за обикновени селяни, обучени от специалистите на НКВД да се сражават като смъртоносни партизани.

— Вие им свирете на органа, за да не спират да танцуват… — започна Коля.

Не знаех дали нарочно имитираше думите на сержанта, или го правеше, без да иска.

— …а ние ще се погрижим да не получават щрудел от Фатерланд — завърши той.

— Точно така, точно така! Прекъснете им продоволствието, та да умрат от глад в гората, точно както през 1812 година.

— Да, но за Хитлер няма да има Елба.

— Не, не, не и за него — никаква Елба за Хитлер!

Не бях съвсем сигурен, че сержантът знаеше какво точно е Елба, но беше твърдо решен да не я даде на Хитлер.

— По-скоро Щик в ташаците, отколкото Елба!

— По-добре да тръгваме — каза Коля. — Трябва да стигнем до Мга, преди да се стъмни.

Сержантът подсвирна.

— Това е доста далеч. Стойте в гората, чувате ли? Фрицовете държат пътищата, но на руснака не му трябва път, за да ходи, нали така? Ха! Имате ли си достатъчно хляб? Не? Ние можем да ви дадем от нашия. Иван!

Сержантът се обърна към един мърляв млад редник, който стоеше до камиона.

— Намери хляб за тези момчета. Те отиват в тила на врага.

12

ИЗВЪН ЛЕНИНГРАД продължаваха да растат дървета, по клоните на брезите грачеха врани, а между елите се стрелкаха катерички. Катеричките изглеждаха охранени и невинни, лесна мишена за човек с пистолет. Имаха късмет, че живееха в окупираната част от Русия.

Крачехме през гори и открити поля под студената светлина на слънцето, като не се отдалечавахме от железопътната линия от лявата ни страна. Снегът беше отъпкан и поръсен с борови иглички, достатъчно удобен за ходене. Бяхме в територия, контролирана от германците, но от присъствието им нямаше никаква следа, както впрочем и от цялата война. Изпитвах необяснимо щастие. Питер беше моят дом, но сега Питер беше гробище, град на призраци и канибали. Докато крачех през горите и полята, изпитвах усещане за физическа промяна, все едно дишах чист кислород след няколко месеца, прекарани на дъното на въгледобивна мина. Възлите в стомаха ми се разплитаха, ушите ми се отпушваха и краката ми се наливаха със сила, каквато не бях усещал от месеци насам.

Коля сякаш изпитваше същото. Присвиваше очи срещу блясъка на слънцето по снега и издухваше големи облаци пара от устата си, като се радваше на този фокус все едно беше на пет години.

Той забеляза едно зелено листче недалеч от една величествена стара бреза и се наведе да го вдигне. Изглеждаше съвсем нормално, като банкнота от десет рубли, очите на Ленин ни гледаха строго изпод широкото му плешиво чело — с тази разлика, че банкнотите от десет рубли бяха сиви, а не зелени.

— Фалшива ли е? — попитах аз.

Коля кимна и посочи към небето, докато разглеждаше банкнотата.

— Фрицовете ги хвърлят с тонове. Колкото повече фалшиви банкноти влязат в обращение, толкова по-малко ще струват истинските.

— Ho те дори не са с истинския цвят.

Коля обърна банкнотата и зачете на глас текста, който беше отпечатан от другата й страна.

— „Цените на хранителните стоки и необходимостите на всекидневния живот са се увеличили неимоверно, а черният пазар в Съветския съюз процъфтява.“ Между другото „процъфтява“ е изписано грешно. „Партийните функционери и евреите въртят тъмни сделки у дома, докато вие на фронта жертвате живота си за този престъпници.“ „Този престъпници“, това си го бива. Окупирали са половината страна, а не могат да намерят един човек, който знае езика? „Скоро ще разберете защо, но пазете тази банкнота от десет рубли. Тя ще ви гарантира сигурно завръщане в една свободна Руска след войната.“

Коля се ухили и вдигна поглед към мен.

— Въртиш ли тъмни сделки, Лев Абрамович?

— Иска ми се.

— Наистина ли си мислят, че с такива неща ще ни накарат да минем на тяхна страна? Толкова ли не разбират? Ние сме измислили пропагандата! Това е лоша тактика; всъщност само дразнят хората, които се опитват да привлекат. Някой младеж намира това и си мисли, че му е паднала банкнота от десет рубли; младежът се радва, може да успее да си купи парче салам. Но не, това всъщност не са пари, а купон за капитулация, пълен с правописни грешки.

Той забоде банкнотата на едно клонче и я изгори със запалката си.

— Изгаряш своя шанс да се върнеш в една свободна Руска след войната — казах му аз.

Коля се усмихна, докато гледаше как банкнотата почернява и се свива.

— Хайде. Имаме още много път.

След още един час газене през снега Коля ме побутна по рамото с пръстите на ръкавицата си.

— Вие, евреите, вярвате ли в задгробния живот?

На предишния ден този въпрос щеше да ме подразни, но точно в този момент ми се струваше по-скоро забавен — беше толкова типичен за Коля, зададен с искрено любопитство и без никаква връзка с нищо друго.

— Зависи от евреите. Баща ми беше атеист.

— А майка ти?

— Майка ми не е еврейка.

— А, значи си половин евреин. В това няма нищо лошо. Винаги съм смятал, че имам малко циганска кръв.

Вдигнах поглед към него — очите му бяха сини като на хъски, а изпод кожения му калпак се подаваха няколко руси кичура.

— Нямаш никаква циганска кръв.

— Защо, заради очите? На света има много цигани със сини очи, приятелю. Във всеки случай Новият завет е съвсем недвусмислен по този въпрос. Ако следваш Исус, отиваш на небето; ако не го следваш, заминаваш за ада. Но в Стария завет… дори не си спомням дали в Стария завет изобщо има ад.

— Шеол.

— Какво?

— Подземният свят се нарича шеол. Едно от стихотворенията на баща ми се казва „При вратите на шеол“.

Беше много странно да говоря свободно за баща ми и неговите стихотворения. Самите думи ми се струваха опасни, все едно правех самопризнания за някакво престъпление и органите на реда можеха да ме чуят. Дори тук, където Аитбюро нямаше никаква власт, аз се тревожех да не ме хванат, притеснявах се за доносници сред дърветата. Ако майка ми беше при нас, щеше да ме накара да замълча с един поглед. Но въпреки това ми беше хубаво да говоря за него. Радвах се, че за стихотворенията се говори в сегашно време дори когато поетът вече е в минало време.

— Какво става в шеол? Наказват ли те за греховете?

— Не, не мисля. Всички отиват там, независимо дали са били добри или лоши. Там просто е тъмно и студено и от нас не остава нищо друго освен сенки.

— Звучи ми достоверно — каза Коля, загреба една шепа чист сняг и отхапа от него, като го остави да се разтопи в устата му. — Преди няколко седмици видях един войник, който беше останал без клепачи. Бил командир на танк, танкът му бил ударен някъде в най-големия хаос и докато го намерят, останалите момчета от екипажа вече били умрели от студ, а той имал измръзвания на половината от тялото си. Наложило се да му ампутират някои от пръстите на краката и на ръцете, малко от носа и клепачите. Видях го, докато спеше в лечебницата, и си помислих, че е умрял, както лежеше с широко отворени очи… Всъщност не знам дали е правилно да се каже „отворени“, след като не може да ги затвори. Как не полудяваш без клепачи? Как ще прекараш остатъка от живота си, без нито веднъж да затвориш очи? Предпочитам да ослепея.

За пръв път виждах Коля мрачен; внезапната промяна в настроението му ме разтревожи. Двамата чухме воя едновременно; обърнахме се и се взряхме през кривите булеварди от брези.

— Куче ли е?

Той кимна.

— Така звучи.

Няколко секунди по-късно отново чухме същия вой. В самотата му имаше нещо непоносимо човешко. Трябваше да продължаваме на изток, за да стигнем до Мга преди мръкване, но Коля тръгна към виещото куче, а аз поех след него, без да споря.

Тук снегът беше по-дълбок и скоро вече си проправяхме път през преспи, дълбоки до бедрата. Енергията, която бях усещал преди десет минути, започна да ме напуска. Отново бях изтощен и се борех да направя всяка поредна крачка. Коля забави ход, за да не изоставам. Ако това го дразнеше, не го показваше по никакъв начин.

Бях навел глава, за да избирам внимателно къде да стъпвам — изкълченият глезен вече означаваше сигурна смърт, — и така видях следите преди Коля. Сграбчих го за ръкава, за да го накарам да спре. Бяхме на ръба на една огромна поляна сред гората. Блясъкът на слънчевата светлина, отразена от цели хектари сняг, беше толкова ярък, че трябваше да заслоня очите си с ръка. Снегът беше изровен от десетки следи от танкови вериги, сякаш оттук беше минала цяла танкова бригада. Не познавах следите от вериги толкова добре, колкото самолетните двигатели, така че не можех да разпозная германски „Щурмтигер“ от руски „Т-34“, но въпреки това знаех, че тези танкове не бяха от нашите. Ако разполагахме с толкова много танкове в гората, вече щяхме да сме разкъсали обсадата.

По снега бяха разпръснати някакви сиви и кафяви купчини. Отначало ги помислих за захвърлени палта, но след това видях опашката на едно от тях и протегнатата лапа на друго и осъзнах, че бяха умрели кучета — поне десетина. Чухме поредния вой и най-сетне видяхме животното, което го издаваше — черно-бяла овчарка, която пълзеше през поляната с предните си крака, защото задните не можеха да вършат тази работа. Зад раненото животно беше останала кървава следа, дълга повече от сто метра — като червена боя по бялото платно на снега.

— Ела — каза Коля и излезе на поляната, преди да успея да му попреча.

Танковете ги нямаше, но съвсем скоро бяха минали оттук; следите им все още бяха ясно очертани в снега и вятърът не ги беше заличил. Германците бяха някъде наблизо, многобройни и тежковъоръжени, но Коля не се интересуваше от това. Вече беше стигнал до средата на поляната и продължаваше да крачи към овчарката, и аз забързах да го настигна, както обикновено.

— Не се приближавай до тях — каза ми той.

Не знам защо ми го каза. От някаква зараза ли се притесняваше? Или си мислеше, че някое умиращо куче може да ме захапе?

Когато се приближихме до овчарката, видях някаква дървена кутия, закрепена на гърба й с кожени ремъци. Право нагоре от кутията стърчеше дървена пръчка. Огледах се и видях, че всички останали кучета на поляната имат същите устройства на гърба си.

Кучето не ни поглеждаше. Беше твърдо решено да стигне до ръба на дърветата в далечния край на поляната, където си мислеше, че ще бъде в безопасност или просто ще може да умре на спокойствие. На хълбока му имаше две дупки от куршум, от които се стичаше кръв, а трети куршум явно го беше пронизал в корема, защото след кучето се влачеше нещо мокро и намотано — вътрешности, които никога не биваше да се виждат. Кучето дишаше тежко, дългият му розов език висеше от устата, а пожълтелите му зъби бяха оголени зад черните бърни.

— Противотанкови мини — каза Коля. — Научават ги да намират храна под бронята на танка, после ги държат гладни и когато дойдат германските танкове, ги пускат срещу тях. И бум.

С тази разлика, че нито едно от тези кучета не беше направило бум. Германците явно знаеха за това; бяха предупредили стрелците си, а стрелците им бяха добри. Поляната беше обсипана с трупове на кучета, но нямаше никакви трупове на танкове, никакви преобърнати машини или следи от експлозии. Това беше поредният гениален руски план, който се беше провалил напълно, както се проваляха всички руски планове, и аз си представих прегладнелите кучета, които тичат право към германските танкове, като вдигат облаци от сняг със задните си лапи, със светнали от радост очи, че ще ядат за пръв път от седмици насам.

— Дай ми ножа си — каза Коля.

— Внимавай.

— Дай ми го.

Извадих германската кама от ножницата и му я подадох. Овчарката продължаваше да се опитва да довлачи изкорменото си тяло до гората, но в предните й лапи вече не бяха останали сили. Когато видя Коля да го доближава, кучето най-сетне се отказа, все едно беше решило, че му стига толкова. Лежеше в окървавения сняг и гледаше Коля с уморените си кафяви очи. Дървената пръчка стърчеше от кутията на гърба му като мачта на платноходка. Изглеждаше съвсем крехка — не по-дебела от палка за барабан.

— Добро момче си ти — каза Коля, като застана на колене до кучето и здраво задържа главата му с лявата си ръка. — Добро момче.

С едно бързо движение Коля преряза гърлото на кучето. Кучето потрепери и кръвта, която се изля от него, димеше на студения въздух. Коля внимателно отпусна главата му на земята и кучето продължи да потръпва още няколко секунди, като размахваше предните си лапи подобно на кутре, което сънува нещо, а после умря.

Помълчахме известно време, за да отдадем уважението си на кучето, паднало в боя. Коля избърса окървавеното острие в снега и от двете страни, подсуши го в ръкава на палтото си и ми го върна.

— Току-що изгубихме четирийсет минути. Върви бързо.

13

ПОЕХМЕ С УСКОРЕНА КРАЧКА през брезовата гора — железопътната линия беше от лявата ни страна, а слънцето бързо пропадаше към хоризонта. Коля не беше казал нито дума, откакто си тръгнахме от поляната с мъртвите кучета. Разбрах, че се тревожи за времето; беше преценил погрешно с каква скорост ще прекосяваме заснежения терен, а отклонението ни беше съсипало всякакви шансове да стигнем до Мга преди мръкване. Студът вече беше по-опасен от германците, а температурата падаше бързо. Ако не откриехме подслон, щяхме да умрем.

Не бяхме виждали друго човешко същество, откакто се бяхме разделили с татарския сержант, и заобиколихме отдалеч изоставените гари на Колония Янино и Дубровка. Дори от двеста метра разстояние видяхме съборената статуя на Ленин пред гара Дубровка и думите, изписани с черен спрей на бетонната стена: „STALIN IST TOT! RUSSLAND IST TOT! SIE SIND TOT!“

В три следобед слънцето се спусна зад хълмовете на запад и сивите облаци, надвиснали в небето, се обагриха в оранжево. Чух вой на самолетни двигатели и вдигнах очи, за да видя четири бомбардировача „Месершмит“, които бързаха към Ленинград — толкова високо над нас, че изглеждаха безобидни като мушици. Запитах се кои сгради щяха да сравнят със земята или щяха да ги свалят нашите момчета от земята или пилотите от въздуха. Въпросът ми се струваше невероятно абстрактен — все едно се водеше нечия друга война. Където и да пуснеха бомбите си, нямаше да е върху мен. Когато осъзнах какво си мисля, ме обзе пристъп на вина. Какво себично лайно бях станал само.

Минавахме покрай Березовка — за пръв път бях чул това име през септември, когато Червената армия се беше сблъскала с Вермахта недалеч от селото. Според вестниците нашите момчета се бяха сражавали с величествена смелост и блестящи тактически умения, като бяха надхитрили германските командири и бяха вбесили самия Хитлер, който следеше всяка маневра от военния си щаб в Берлин. Но всички в Ленинград знаеха как да четат статиите във вестниците. Руските военни части винаги бяха „спокойни и решителни“ а германците винаги бяха „зашеметени от яростната ни съпротива“ — тези фрази бяха задължителни. Ключовата информация се намираше към края на всяка статия, скрита някъде в последния абзац. Ако нашите се бяха „оттеглили, за да съхранят бойната си сила“, значи бяхме изгубили сражението; ако войниците „с радост се бяха пожертвали, за да отблъснат вражеските нашественици“, значи бяха избити до крак.

При Березовка бяха избити до крак. Според вестниците селото беше прочуто със своята църква, построена по лична заповед на самия Петър I, и с един мост, на който Пушкин беше предизвикал свой съперник на дуел. Тези забележителности вече ги нямаше. Березовка вече я нямаше. Над снега се издигаха само няколко стени, почернели от огъня; ако не бяха те, нямаше да е останала никаква следа, че селото някога е съществувало.

— Глупаци — каза Коля, докато заобикаляхме овъглените останки от селището.

Вдигнах очи към него, защото не бях сигурен кого имаше предвид.

— Германците. Мислят си, че са много ефикасни — най-добрата военна машина, създавана някога. Но ако погледнеш историята, ако прочетеш учебниците, най-добрите завоеватели винаги са оставяли на враговете си възможност да се измъкнат. Когато те напада Чингиз хан, имаш избор: дали да се биеш с него и да ти отсекат главата, или да се предадеш и да му плащаш данъци. Това не е труден избор. А с германците имаш избор дали да се биеш с тях и да те убият, или да се предадеш и да те убият. Можеха да обърнат половината от тази страна срещу другата половина, но им липсва финес; те просто не разбират руската душа, а горят всичко наред.

Общо взето, Коля имаше право, но според мен нацистите не се интересуваха от възможността да ни завладеят с финес. Те не искаха да променят начина на мислене на никого от нас — поне на никого от по-нисшите раси. Руският народ беше мелез, пръкнат от ордите на викингите и хуните, изнасилвани от поколения авари и хазари, кумани и печенеги, монголци и шведи, сред които се множаха цигани, евреи и предприемчиви турци. Ние бяхме родени от хиляди изгубени сражения и поражението беше оставило дълбок отпечатък в душите ни. Вече не заслужавахме да съществуваме. Германците вярваха в мъдростта на присмехулниците от теорията на Дарвин — всичко живо трябваше да се адаптира или да загине. Самите те се бяха адаптирали към бруталната действителност; ние, пияните мелези от руските степи, не бяхме успели да го направим. Затова и бяхме обречени, а германците просто изпълняваха ролята, която им беше отредена в човешката еволюция.

Но аз не казах нито едно от тези неща. Казах само:

— На французите са им оставили възможност да се измъкнат.

— Всички французи, които са имали топки, са загинали на път към дома от Москва през 1812 година. Какво, да не мислиш, че се шегувам? Слушай, преди сто и трийсет години те са имали най-добрата армия в света. А сега са курвите на Европа — само чакат да дойде и да ги изчука всеки, който се е надървил. Да не би да греша? И какво се е случило с тях? Бородино, Лайпциг, Ватерло. Помисли си. Смелостта просто е заличена от генетичния им материал. Техният малък гений Наполеон е кастрирал цялата им страна.

— Започна да се стъмва.

Той хвърли поглед към небето и кимна.

— Ако се наложи, можем да си изкопаем землянка и да дочакаме утрото в нея.

Коля ускори допълнително и без това ускорената ни крачка и аз разбрах, че няма да мога да поддържам това темпо. Супата от снощи се беше превърнала в прекрасен спомен; хлябът, който ни беше подарил сержантът, беше погълнат още преди обед. Сега всяка крачка ми костваше усилия, все едно ботушите ми бяха подплатени с олово.

Вече беше толкова студено, че го усещах в зъбите си; евтините ми пломби се свиваха при особено ниски температури. За сметка на това не си усещах пръстите на ръцете, макар че носех дебели вълнени ръкавици и бях натъпкал ръцете си в джобовете на палтото.

Не усещах и върха на носа си. Това щеше да е голям майтап — бях прекарал по-голямата част от пубертета си, като си мечтаех за по-малък нос, а след още няколко часа в гората щях да остана съвсем без него.

— Да си изкопаем землянка? С какво? Да не носиш лопата?

— Нали все още имаш две ръце? И нож.

— Трябва да се приберем на закрито.

Коля театрално се огледа на всички страни в притъмняващата гора все едно в дънера на някой от боровете можеше да има скрит таен вход.

— Няма закрито — каза той. — Вече си войник, защото си с мен, а войниците могат да спят навсякъде, където си затворят очите.

— Това е прекрасно. Но трябва да се приберем на закрито.

Той сложи ръката си на гърдите ми и аз си помислих, че може да ми е ядосан, обиден от нежеланието ми да посрещна зимната нощ на открито. Но след миг разбрах, че той не ми се караше; караше ме да спра неподвижно. После посочи с брадичката си към локалното шосе, което минаваше успоредно на железопътната линия. Шосето беше на няколкостотин метра разстояние и сенките ставаха все по-дълбоки, но все още беше достатъчно светло, за да различа един руски войник, застанал с гръб към нас, с пушка на рамото.

— Партизанин? — прошепнах аз.

— Не, този е от редовната армия.

— Може би сме превзели Березовка обратно. С контраатака?

— Може би — прошепна Коля.

Приближихме се до пазача, като стъпвахме бавно и внимателно. Не знаехме никакви пароли, а нито един човек, въоръжен с пушка, нямаше да изчака да види дали наистина сме руснаци.

— Другарю! — провикна се Коля, когато стигнахме на петдесет метра от него, и вдигна ръце над главата си.

Аз също вдигнах ръце.

— Не стреляй! Имаме специални заповеди!

Пазачът не се обърна. През последните месеци много войници бяха оглушали; експлозиите на снарядите бяха спукали хиляди тъпанчета. Двамата с Коля се спогледахме и се приближихме още малко. Войникът стоеше до коленете в снега. Беше прекалено неподвижен. Нито един жив човек не беше в състояние да стои като статуя на този свиреп студ. Завъртях се на пета, за да огледам гората зад нас — бях убеден, че това е капан. Не помръдваше нищо друго, освен клоните на брезите, разлюлени от вятъра.

Двамата стигнахме до войника. Едно време сигурно е бил истинско страшилище, с изпъкналото си чело и китките, дебели като дръжки на брадви. Но беше мъртъв поне от няколко дни, кожата му беше бяла като хартия и изглеждаше прекалено опъната на черепа, готова да се разцепи. На скулата му, точно под лявото око, имаше спретната малка дупка от куршум, поръбена със замръзнала кръв.

На врата му с тел беше провесена дървена табела, на която с черен маркер беше написано: „PROLETARIER ALLER LAENDER, VEREINIGT EUCH!“ Не знаех немски, но познавах това изречение — както и всяко друго момче и момиче в Русия, което беше понесло безкрайни часове уроци по диалектически материализъм: „Пролетарии от всички страни, обединявайте се!“

Свалих табелата от врата на мъртвия войник, като внимавах да не го порежа по лицето със замръзналата тел, и я хвърлих встрани. Коля откачи ремъка на пушката и я разгледа: беше винтовка „Мосин-Наган“ с изкривен ударник. Той се опита да зареди няколко пъти, поклати глава и я пусна на земята. Войникът имаше и кобур на кръста, в който се виждаше пистолет „Токарев“; в ръкохватката на пистолета имаше отвор, през който беше прокарана кожена каишка, закачена за кобура. Значи убитият беше офицер — пистолетите не бяха за стрелба по германците, а по руснаците, които отказваха да тръгнат в атака.

Коля измъкна пистолета, развърза каишката, погледна ръкохватката от долната страна и видя, че нямаше пълнител. Скобите на колана на офицера, в които се носят пълнители, също бяха празни. Коля разкопча палтото на мъжа и намери това, което търсеше: торбичка от зебло с кожени връзки и метална катарама.

— Понякога нощем ги слагаме под палтото — каза той, като отвори торбичката и извади три пълнителя от нея. — Катарамата е прекалено лъскава и отразява светлината на луната.

Той зареди един от пълнителите и дръпна затвора. След като се убеди, че пистолетът работи както трябва, го прибра в джоба на палтото си заедно с допълнителните амуниции за него.

Опитахме се да измъкнем мъртвеца от снега, но той беше замръзнал на мястото си, като вкоренено дърво. Здрачът вече изпиваше всички цветове от гората; над нас почти се беше спуснала нощта; нямахме повече време за трупове.

Продължихме бързо на изток, вече по-близо до релсите, като се надявахме евентуалните германци в ледената гора да се придвижват с превозни средства, които лесно ще чуем отдалеч. Враните бяха замлъкнали, а вятърът беше утихнал. Чуваха се само ботушите ни, които потъваха в снега, и далечният неравен ритъм на снарядите, които се сипеха около Питер. Опитах се да скрия лицето си зад вълнения шал и яката на палтото, така че топлината на дъха ми да загрява бузите ми. Коля удряше ръцете си една в друга и беше нахлупил черния си калпак толкова ниско, че очите му бяха почти скрити зад него.

На няколко километра източно от Березовка стигнахме до някакво голямо стопанство с ниски каменни огради, които пресичаха вълнистите заснежени полета. Сред полето бяха изоставени бали слама, големи като ледени иглута — жътвата беше прекъсната, а работниците бяха избягали на изток или вече бяха мъртви. В далечния край на стопанството имаше стара каменна сграда, пазена от северния вятър от горичка борики, високи по петдесет метра. През двукрилните прозорци се процеждаше светлина от запален огън, топла и златиста, и заливаше снега пред къщата. От комина се виеше черен пушек, който едва се различаваше като къдрица на фона на тъмносиньото небе. Къщата изглеждаше като най-уютното място на света, все едно беше ловната резиденция на някой любим генерал на императора, отоплена и добре заредена за Коледа с любимите деликатеси на цялото му семейство — пушени меса и сладкиши.

Вдигнах очи към Коля, докато крачехме през снега. Той поклати глава, но не откъсна поглед от къщата и аз различих копнежа в изражението на лицето му.

— Това не е добра идея — каза той.

— Все пак е по-добра, отколкото да умрем от студ по пътя към Мга.

— Кой живее тук според теб? Някой дворянин, който седи до камината и гали кучето си? Да не си мислиш, че сме в някакъв шибан разказ от Тургенев? Всички други къщи са изгорени, а тази още стои. Какво е станало според теб — извадили са късмет?! Вътре има германци, най-вероятно офицери. Какво предлагаш, да превземем къщата с един пистолет и един нож?

— Ако продължим да вървим, ще умрем. Ако отидем в къщата и там има германци, ще умрем. Но ако не са германци…

— Да кажем, че са руснаци — каза той. — Това означава, че германците са ги оставили в къщата, което на свой ред означава, че работят за германците, а това пък означава, че са наши врагове.

— Но ние можем да реквизираме храна от врага, нали? И легло?

— Виж, Лев, знам, че си уморен. Знам, че ти е студено. Но трябва да ми повярваш като на войник, че това няма как да стане.

— Няма да ходя повече. Предпочитам да рискувам с къщата.

— В следващия град може да има някое място, което…

— Откъде знаеш, че изобщо има следващ град? Последният беше изпепелен до основи. Колко още има до Мга, петнайсет километра? Ти може и да успееш да стигнеш дотам. Аз няма да мога.

Коля въздъхна и разтърка лицето си с опакото на кожената си ръкавица, като се опитваше да предизвика някакво кръвообращение.

— Признавам, че не можем да стигнем до Мга. Това вече не стои на дневен ред. Знам го от няколко часа.

— Но не искаше да ми кажеш? На какво разстояние сме оттам?

— Голямо. Лошата новина е, че според мен дори не вървим в правилната посока.

— Как така?

Коля продължаваше да се взира в къщата и се наложи да го блъсна, за да привлека вниманието му.

— Как така не вървим в правилната посока?

— Още преди няколко часа трябваше да сме прекосили река Нева. Освен това не мисля, че Березовка е на железопътната линия за Мга.

— Не мислиш… Защо не каза нищо?

— Защото не исках да изпаднеш в паника.

Беше твърде тъмно, за да различа изражението на тъпото му казашко лице.

— Ти ми каза, че Мга е на линията за Москва.

— Така е.

— Ти ми каза, че трябва само да следваме линията за Москва и ще стигнем до Мга.

— Да, точно така.

— Тогава къде сме, да му го начукам?

— В Березовка.

Поех си дълбоко дъх. Мечтаех си за силни юмруци, с които да направя главата му на кайма.

— А каква е добрата новина?

— Моля?

— Нали каза, че лошата новина е как според теб не вървим в правилната посока.

— Няма добра новина. Не е задължително да има добра новина всеки път, когато има лоша.

Нямаше какво повече да му кажа, затова тръгнах към къщата. Луната се издигаше над дърветата, ледената коричка на снега хрущеше под ботушите ми и ако някой германски снайперист се целеше в главата ми, аз можех единствено да му пожелая късмет. Бях гладен, но знаех как да се справям с глада; вече всички бяхме специалисти в това. Студът беше брутален, но аз бях свикнал и със студа. Но краката ми отказваха. Още преди войната бяха слаби и недостатъчно пригодени за тичане, скачане и за каквото друго се предполага да се използват краката. Но обсадата ги беше издялкала, докато заприличаха на дръжки на метли. Дори да се бяхме движили в правилната посока, нямаше да мога да стигна до Мга. Не можех да вървя и пет минути повече.

Коля ме настигна по средата на пътя до къщата. Беше извадил пистолета „Токарев“ и го държеше в ръкавицата си.

— Ако наистина ще го правим — каза ми той, — поне няма нужда да го правим по най-глупавия начин.

Той ме заведе зад къщата и ме накара да спра на верандата от задната страна, под стрехите, където на сухо и сигурно място бяха натрупани дърва за огрев. Дори да бях видял трикилограмов буркан с хайвер от белута, в този момент това нямаше да ми се стори по-разточителна гледка от спретнато подредените дърва, които се издигаха на купчини, по-високи от главата ми.

Коля пропълзя до един заскрежен прозорец и надникна вътре, а лъскавата черна козина на астраханския му калпак проблесна на светлината на огъня. От къщата се чуваше музика, пусната на фонограф — джаз в изпълнение на пиано, нещо американско.

— Кой е там? — прошепнах аз.

Той вдигна ръка, за да ме накара да замълча. Изглеждаше слисан от това, което беше видял, и аз се запитах дали не сме се натъкнали на още канибали в дълбоката провинция, потънала в сняг — или, по-вероятно, на обезобразените останки от семейството, което беше живяло в тази къща.

Но Коля вече се беше справял с канибали и беше виждал предостатъчно трупове. Това беше нещо ново, нещо неочаквано и след още трийсет секунди аз престъпих неговата заповед и отидох при него до прозореца, като внимавах да не счупя някоя от ледените висулки, които се спускаха от горния трегер на прозореца. Приклекнах до него и надникнах през ръба на стъклото.

Две момичета по нощници танцуваха на джазовата музика от фонографа. Бяха красиви и млади, не по-големи от мен, и русата водеше брюнетката в танца. Беше с много бледа кожа, шията и страните й бяха покрити с лунички, а веждите и миглите й бяха толкова светли, че се стопяваха във въздуха, когато се погледнат отстрани. Тъмнокосото момиче беше по-дребно и тромаво и не успяваше да улови синкопирания ритъм. Зъбите й бяха твърде големи за устата, а ръцете й бяха пълни, с гънки на китките като на бебе. В мирно време дори нямаше да я забележа, докато се разхожда по „Невски“, но сега във вида на едно пълничко момиче имаше някаква налудничава екзотика. Някой могъщ човек я обичаше и я хранеше, за да бъде такава.

Бях толкова запленен от гледката на танцуващите момичета, че за момент дори не забелязах, че не бяха сами. Но на черната меча кожа пред камината по корем лежаха още две момичета. И двете бяха подпрели брадички на ръцете си, облегнати с лакти на мечата кожа, и сериозно наблюдаваха танца на другите две. Едната приличаше на чеченка — с черни вежди, които почти се срещаха над носа, яркочервено червило на устните и влажна кърпа, в която беше увита косата й, все едно току-що беше излязла от банята. Другото момиче имаше дългата, елегантна шия на балерина, носът й в профил очертаваше съвършен прав ъгъл, а кестенявата й коса беше вързана на две стегнати опашки.

Вътрешността на къщата приличаше на ловна хижа. Стените на голямото помещение бяха украсени с главите на убити животни: кафява мечка, глиган, дива коза с масивни извити рога и рошава брадичка. От двете страни на камината имаше препарирани вълк и рис, застинали насред крачката си, с отворени усти и оголени зъби.

В ниши по стените горяха свещи.

Двамата с Коля останахме клекнали под прозореца и продължихме да ги гледаме, докато песента не свърши и момичето с вид на чеченка не стана, за да смени записа.

— Пусни я пак — каза русата.

Гласът й беше приглушен от стъклото на прозореца, но въпреки това не беше трудно да различим какво казваше.

— Недей, моля те! — каза нейната партньорка. — Нека да е нещо, което знам. Пусни Еди Рознер.

Обърнах се да погледна Коля. Очаквах да е ухилен до ушите, изпаднал в екстаз от това сюрреалистично видение, на което бяхме попаднали случайно по средата на заснежената пустош. Но той гледаше мрачно, със стиснати устни, а в очите му имаше гняв.

— Хайде — каза той, като се изправи и ме поведе обратно към входа на къщата.

Бяха пуснали нов запис — отново джаз, с някакъв тромпетист, който сякаш водеше оркестъра си във весела атака.

— Ще влезем ли? Мисля, че имаха храна там вътре. Стори ми се, че видях…

— Не се съмнявам, че имат много храна.

Той почука на вратата на къщата. Музиката спря. След няколко секунди на двукрилия прозорец до вратата се появи русото момиче. Тя ни изгледа продължително, без да каже нищо или да пристъпи към вратата.

— Руснаци сме — каза Коля. — Отвори вратата.

Тя поклати глава.

— Не бива да сте тук.

— Знам — отговори той, като вдигна пистолета в ръката си, така че момичето да го види. — Но сме тук, така че ни отвори вратата, майка ти проклета.

Русото момиче погледна навътре в голямото помещение. После прошепна нещо на някого и се заслуша в отговора. Накрая кимна, отново се обърна към нас, пое си дълбоко въздух и отвори вратата.

Когато влязохме в къщата, все едно се озовахме в търбуха на кита — това беше най-топлото място, на което бях влизал от месеци насам. Последвахме блондинката до голямото помещение, където стояха трите й приятелки, подредени в несигурна редица, и притеснено въртяха между пръстите си ръбовете на нощниците. Дребната брюнетка с пълните ръчички изглеждаше готова да се разплаче; долната й устна потреперваше, докато гледаше пистолета на Коля.

— Има ли някой друг? — попита той.

Русото момиче поклати глава.

— Кога идват? — попита той.

Момичетата се спогледаха.

— Кой? — попита момичето, което приличаше на чеченка.

— Не си играйте с мен, госпожици. Аз съм офицер от Червената армия със специални заповеди…

— И той ли е офицер? — попита блондинката, като ме погледна.

Не стигаше дотам да се усмихва, но очите й бяха развеселени.

— Не, той не е офицер, а редови военен…

— Редови военен? Наистина ли? На колко си години, сладурче?

Вече всички момичета ме гледаха. В топлата стая, под огъня на погледите им, аз усетих как се изчервявам.

— На деветнайсет — отговорих и изправих рамене. — През април ще навърша двайсет.

— Тц, много си дребен, за да си на деветнайсет — каза чеченката.

— Според мен си най-много на петнайсет — каза блондинката.

Коля дръпна затвора на пистолета, за да вкара патрон в цевта — драматичен звук в тихото помещение. Жестът ми се струваше прекалено театрален, но Коля някак си успяваше да прави такива жестове, без да изглежда неадекватно. Държеше пистолета насочен към пода и изгледа момичетата едно по едно, без да бърза.

— Идваме отдалеч — каза той. — Моят другар е уморен. Аз също съм уморен. Така че ви питам за последен път — кога идват?

— Обикновено идват към полунощ — отговори пълничката брюнетка.

Другите момичета я изгледаха, но не казаха нищо.

— След като приключат с артилерийския огън — добави тя.

— А, така ли? Значи, след като на германците им омръзне да обстрелват всички нас в Питер, идват да прекарат нощта тук и вие се грижите за тях?

В някои отношения съм истински глупак. Не го казвам от излишна скромност. Вярвам, че съм по-интелигентен от средностатистическото човешко същество, макар че за интелигентността вероятно не може да се съди по една-единствена скала, а трябва да се следят показанията на всички уреди едновременно — тахометри, одометри, алтиметри и прочие. Баща ми ме научи да чета, когато бях на четири години, и винаги се хвалеше с това на приятелите си, но моята неспособност да науча френски език или да запомня датите на победите на Суворов сигурно го е притеснявала. Самият той беше истински енциклопедист — можеше да изрецитира всеки стих от „Евгений Онегин“ по поръчка, владееше френски и английски и беше толкова добър в теоретичната физика, че преподавателите му от университета смятаха неговата абдикация от физиката в полза на поезията за една малка трагедия. Искаше ми се тези преподаватели да са били по-харизматични. Иска ми се да го бяха научили на утехата на физиката, да бяха обяснили на талантливия си студент защо формата на Вселената и масата на светлината са по-важни от белите стихове за мошениците и нелегалните лекари от черния пазар за аборти в Ленинград.

Баща ми щеше да разбере какво се случваше в тази къща в мига, в който погледне през прозореца, дори все още да беше на седемнайсет години. Затова се почувствах като истински идиот, когато най-сетне разбрах защо бяха тук тези момичета, кой ги хранеше и се грижеше да имат достатъчно дърва за огрев под стряхата.

Русото момиче се вторачи в Коля, ноздрите й се разшириха, а кожата й под луничките поруменя.

— Ти… — каза тя и за известно време не можа да продължи, защото гневът й беше твърде силен, за да се облече в думи. — Ти идваш тук и ни обвиняваш? Героят от Червената армия? Къде бяхте и ти, и армията ти? Германците дойдоха и изгориха всичко до основи — къде беше твоята армия? Застреляха малките ми братчета, баща ми, дядо ми, всеки мъж в селото, докато вие сте се крили някъде… А сега идваш и ме заплашваш с пистолет?

— Никого не заплашвам — каза Коля.

Беше необичайно кротка реплика за него и аз разбрах, че вече е изгубил това сражение.

— Ще направя всичко, за да защитя сестра си — продължи момичето, като кимна към пълничката брюнетка. — Абсолютно всичко. Вие трябваше да ни пазите. Славната Червена армия, защитницата на народа! Къде бяхте тогава, а?

— Сражавахме се с тях…

— Никого не можете да защитите. Вие ни изоставихте. Ако не живеем в големия град, не сме важни, така ли? Да оставим селяните на тях! Така ли беше?

— Половината момчета от моята част загинаха, докато се сражаваха за…

— Половината? Ако аз бях генерал, всичките ми войници щяха да загинат, преди да пуснем и един нацист да влезе в нашата страна!

— Е — каза Коля и в продължение на няколко секунди не добави нищо повече.

Най-сетне прибра пистолета в джоба си и каза:

— Радвам се, че не си генерал.

14

ВЪПРЕКИ ТРУДНОТО НАЧАЛО НЕ ни трябваше много време да се сдобрим с момичетата. И те имаха нужда от нас, както ние от тях.

От два месеца не бяха разговаряли с други руснаци, нямаха радио и изгаряха от желание да чуят новини за войната. Когато разбраха за победите край Москва, Галина — младата брюнетка — се усмихна на сестра си, Нина, и кимна, все едно беше предвиждала точно това. Момичетата ни разпитваха за Ленинград, но не се интересуваха колко души са загинали през декември или по колко хляб се полагаше на човек на месец. Малките селца, в които бяха родени, бяха пострадали още повече от Питер, така че разказите за страданието на непокорния град само ги отегчаваха. Вместо това искаха да знаят дали Зимният дворец все още е невредим (беше), дали са преместили статуята на Медния ездач (не бяха) и дали някакъв определен магазин на „Невски проспект“ който очевидно беше прочут с това, че в него се продаваха най-хубавите обувки в Русия, беше оцелял в обсадата (нито аз, нито Коля знаехме или ни пукаше за това).

Не им задавахме твърде много въпроси. Знаехме каква е тяхната история, дори без да разпитваме за подробностите. Мъжете от техните градчета бяха избити. Много от младите жени бяха изпратени на запад, за да работят като робини в германските фабрики. Други бяха избягали на изток и бяха изминали пеша стотици километри, с бебетата и семейните икони на ръце, с надеждата да се движат по-бързо от Вермахта. Но на най-хубавите момичета не беше разрешено да заминат със сестрите си на запад или на изток.

Те бяха запазени за наслада на нашествениците.

Всички седяхме на пода до камината. Чорапите и ръкавиците ни бяха подредени върху нея, за да се стоплят и изсушат. В замяна на информацията момичетата ни наляха чаши горещ чай и ни дадоха филии черен хляб и два печени картофа. Картофите бяха разрязани наполовина. Коля отхапа от своя картоф и ме погледна. Аз също отхапах и погледнах към Галина, с нейното кръгло мило лице и пълните й ръчички. Тя беше седнала с гръб към каменния ръб на камината, пъхнала ръце под голите си крака.

— Това масло ли е? — попитах аз.

Тя кимна. Картофите имаха вкус на истински картофи, а не на прерасналите, сбръчкани, горчиви бучки, които дъвчехме в Питер. На пазара „Сенной“ един такъв картоф с масло и сол се разменяше за три ръчни гранати или чифт подплатени кожени ботуши.

— Носят ли понякога яйца? — попита Коля.

— Веднъж — отговори Галина. — Направихме ги на омлет.

Коля се опита да улови погледа ми, но аз не се интересувах от нищо друго освен от картофа с масло в ръцете ми.

— Имат база наблизо, така ли?

— Офицерите са настанени в една къща до езерото — отговори Лара.

Лара беше момичето, което приличаше на чеченка, но всъщност се оказа половин испанка.

— В Новое Кошкино — добави тя.

— Това е град, така ли?

— Да. Аз съм оттам.

— И офицерите със сигурност имат яйца?

Този път вдигнах поглед към него. Бях решил да дъвча картофа много бавно, така че преживяването да продължи по-дълго. Имахме късмет с вечерята два дни поред — вчера беше супата от Любима, а сега тези картофи. Не очаквах късметът ни да проработи за трети път. Затова дъвчех внимателно и не откъсвах очи от Коля в очакване да измисли нещо глупаво.

— Не знам дали точно в момента имат яйца — отговори Лара, като се позасмя. — Толкова ли ти се ядат яйца?

— Да — отговори той и се усмихна в отговор, така че на бузите му се появиха трапчинки.

Коля знаеше точно как да се усмихва, така че да показва трапчинките си в най-добра светлина.

— Още от юни ми се ядат яйца. Защо иначе сме тук според вас? Търсим яйца!

Момичетата се засмяха на тази странна шега.

— Партизаните ли организирате? — попита Лара.

— Не можем да говорим за заповедите си — каза Коля. — Но нека просто да кажем, че тази зима ще се стори много дълга на фрицовете.

Момичетата се спогледаха, без да се впечатлят от тези хвалби. Бяха виждали Вермахта по-отблизо, отколкото Коля; бяха си съставили собствено мнение кой ще спечели войната.

— Колко далеч е това Новое Кошкино? — попита той.

Лара сви рамене.

— Не е далеч. Шест-седем километра.

— Това може да е добра цел — каза ми той, като дъвчеше черен хляб с театрално нехайство. — Да очистим няколко офицери от Вермахта и да оставим бригадата без глава.

— Те не са от Вермахта — каза Нина.

Нещо в гласа й ме накара да погледна към нея. Не беше страхливо момиче, но думите, които произнасяше, я плашеха. Сестра й Галина гледаше вторачено в огъня, прехапала долната си устна.

— Те са от Айнзацгрупен.

От юни насам всички руснаци бяха преминали ускорен курс по немски език. За няколко дни във всекидневния ни речник бяха влезли десетки нови думи: „Хайнкел“ и „Юнкерс“ блицкриг и Гестапо, Вермахт и Луфтвафе и всякакви други сложни съществителни имена, които се пишеха с главна буква. Когато за пръв път чух за Айнзацгрупен, думата не ми звучеше толкова злокобно, колкото някои от другите. Приличаше ми на фамилията на някакъв придирчив счетоводител от лошо написана театрална комедия от миналия век. Но вече не ми се струваше смешна — не и след всички статии, които бях прочел, репортажите по радиото и подслушаните разговори. Айнзацгрупен бяха нацистките отряди на смъртта — убийци, набирани един по един от частите на редовната армия, Вафен-СС и Гестапо заради бруталната си ефективност и чистата си арийска кръв. Когато германците нахлуваха в някоя страна, след бойните части се движеха Айнзацгрупен и чакаха територията да бъде завладяна, преди да се заемат с лова на своите жертви: комунистите, циганите, интелектуалците и, разбира се, евреите. Всяка седмица „Правда“ и „Червена звезда“ публикуваха нови и нови снимки на изкопи, в които бяха натрупани избити руснаци — застреляни в тила, след като бяха принуждавани да изкопаят собствените си масови гробове. В редакциите на вестниците сигурно се водеха дебати на високо равнище дали да поместват тези снимки, които можеха да навредят на бойния дух на нацията. Но колкото и да бяха ужасяващи, от тези снимки имаше полза: на всички ставаше кристално ясно, че това ще бъде и нашата съдба, ако загубим войната. Ето за това воювахме.

— Значи тук вечер идват офицери от Айнзацгрупен? — попита Коля.

— Да — отговори Нина.

— Не знаех, че се занимават с артилерийски обстрел — обадих се аз.

— Обикновено не го правят. Но това е някаква игра. Обзалагат се. Целят се в различни сгради в града, а пилотите на бомбардировачите им докладват какво са улучили. Затова ви попитахме за Зимния дворец. Всички искат да ударят него.

Спомних си за поразения „Киров“, за Вера Осиповна и за близнаците Антоколски и се запитах дали бяха смазани от падащите стени, или бяха оцелели само за да бъдат затрупани от великанските железобетонни панели и да умрат бавно, задушени от дима и газта сред руините, като се молят някой да им помогне. Може би бяха загинали, защото някакъв германец в гората, докато си беше подавал манерка с шнапс и се беше шегувал с колегите си офицери, беше дал грешни координати на младия артилерист и седемнайсет- сантиметровите снаряди, предназначени за Зимния дворец, вместо това се бяха стоварили върху моя грозен и сив жилищен блок.

— Колко идват?

Нина погледна към другите момичета, но никоя от тях не отвърна на погледа й. Галина чоплеше някаква невидима коричка на ръката си. Една от цепениците в огъня се катурна от желязната решетка и Лара взе ръжена, за да я натика обратно в дъното на камината. Олеся, която беше вързала косата си на две опашки, не беше казала нито дума, откакто бяхме влезли в къщата. Така и не разбрах дали беше срамежлива, няма по рождение, или някой от Айнзацгрупен й беше отрязал езика. Тя събра празните ни чинии и чашите от чая и ги изнесе навън.

— Зависи от вечерта — отговори най-сетне Нина.

Говореше небрежно все едно ставаше дума за игра на карти.

— Понякога не идва никой. Понякога са двама, понякога четирима. Понякога и повече.

— С кола ли идват?

— Да, да, разбира се.

— И остават през цялата нощ?

— Понякога. Обикновено не.

— И никога не идват през деня?

— Само един или два пъти.

— В такъв случай, прощавайте за въпроса, но какво ви спира да не си тръгнете?

— Мислиш ли, че е толкова лесно? — попита го Нина, раздразнена както от въпроса, така и от онова, което се подразбираше от него.

— Не казвам, че е лесно — отговори Коля. — Но двамата с Лев тръгнахме от Питер призори и ето че вече сме тук.

— Тези германци, с които воювате и които вече са превзели половината ни страна — мислиш ли, че са глупави? Мислиш ли, че щяха да ни оставят тук сами, ако можехме просто да отворим вратата и да отидем пеша до Питер?

— Но защо не? Защо да не можете?

Виждах какво причиняваха неговите въпроси на момичетата — разгневеният поглед на Нина и засраменият поглед на Нина, сведен към меките й бели ръце. Познавах Коля едва от няколко дни, но вярвах, че той наистина беше любопитен да узнае отговора, а не искаше да тормози момичетата с този разпит. Но въпреки това ми се искаше да беше млъкнал.

— Кажи им за Зоя — каза Лара.

Нина сякаш се ядоса от това предложение. Сви рамене и не каза нищо.

— Те си мислят, че сме страхливи — добави Лара.

— Не ме интересува какво си мислят — каза Нина.

— Добре, тогава аз ще им кажа. Тук имаше още едно момиче, Зоя.

Галина се изправи, приглади нощницата си и излезе от голямата стая. Лара не й обърна внимание.

— Германците я обожаваха. За всеки мъж, който идваше заради мен, заради нея идваха шестима.

Безцеремонният начин, по който го разказваше Лара, караше всички ни да се чувстваме неудобно. Нина очевидно искаше да излезе от стаята, както другите момичета, но остана на мястото си, а очите й се стрелкаха насам-натам — навсякъде, но не и към Коля и мен.

— Беше на четиринайсет. И майка й, и баща й бяха членове на Партията. Не знам с какво точно се занимаваха, но предполагам, че е било нещо важно. Айнзацгрупен ги намериха и ги застреляха направо на улицата. После обесиха труповете на една улична лампа, така че всички в града да видят какво се случва с комунистите. Докараха Зоя тук по същото време като нас, в края на ноември. Преди това имаше други момичета. След няколко месеца им омръзваме, нали разбирате.

Но Зоя им беше любимка. Беше толкова мъничка и толкова се страхуваше от тях. Според мен точно това им харесваше. Всички й казваха: „Не се тревожи, няма да ти направя нищо лошо, ще те пазя от другите“, такива неща. Но тя беше видяла майка си и баща си, обесени на уличната лампа. Всеки от тези мъже, които я пипаха, можеше да е онзи, който беше застрелял майка й и баща й или да беше заповядал да ги застрелят.

— Всяка от нас си има история — обади се Нина. — Но тя изпадна в паника.

— Да, тя изпадна в паника. Беше само на четиринайсет; изпадна в паника. При теб е различно; ти имаш сестра си. Ти не си сама.

— Тя имаше нас.

— Не — каза Лара. — Не е същото. Всяка нощ, след като си тръгнат, тя плачеше. Имам предвид с часове, докато заспи, а понякога изобщо не заспиваше. През първата седмица се опитвахме да й помагаме. Седяхме при нея, държахме я за ръката, разказвахме й всякакви неща само и само да спре да плаче. Но беше невъзможно. Опитвали ли сте се да успокоите бебе, което има температура? Пробвате всичко: държите го на ръце, люлеете го, пеете му, давате му нещо хладно за пиене; но няма значение, нищо не върши работа. Тя не спираше да плаче. И след една такава седмица вече не ни беше жал за нея. Започнахме да се ядосваме. Нина е права: всяка от нас си има история. Всяка от нас е загубила близки. Нито една от нас не можеше да спи, докато Зоя плачеше. На втората седмица, през която беше тук, спряхме да й обръщаме внимание. Ако тя беше в едната стая, ние отивахме в другата. Тя знаеше, че й се сърдим — не каза нищо, но знаеше. И спря да плаче. Все едно изведнъж беше решила, че стига толкова. През следващите три дни си мълча, вече не плачеше и не говореше с никого. А на четвъртата сутрин беше изчезнала. Дори не бяхме разбрали за това, докато не пристигнаха офицерите. Влязоха с танцова стъпка, пияни, като пееха нейното име. Мисля, че се обзалагаха и който победи, получаваше Зоя пръв. Водеха си приятели от други части, за да я видят, снимаха я. Но вече я нямаше и те, разбира се, не ни повярваха. Казахме им, че нямаме представа къде е, но и аз да бях, нямаше да повярвам. Надявам се, че щяхме да ги излъжем, ако знаехме. Надявам се, че щяхме да го направим заради нея. Но не съм сигурна.

— Естествено, че щяхме да го направим — каза Нина.

— Не знам. Както и да е. Те отидоха да я търсят, Абендрот и останалите. Той им е нещо като… не знам точно какви са им чиновете. Майор?

Лара погледна към Нина, която сви рамене.

— Мисля, че е майор — продължи Лара. — Не е най-възрастният от тях, но той дава заповедите. Сигурно е добър в това, което прави. И тя винаги беше първо за него, всеки път, когато идваше — дори да бяха довели някой полковник от друго място, той я вземаше за себе си. Когато свършваше с нея, идваше да седне до камината и да си пие сливовия шнапс. Винаги пие сливов шнапс, нищо друго. Говори руски перфектно. И френски — живял е две години в Париж.

— Преследвал е водачите на Съпротивата — каза Нина. — Един от другите ми каза. Бил е толкова добър, че са го направили най-младия майор в Айнзацгрупен.

— Обича да играе шах с мен — продължи Лара. — Аз играя сносно. Абендрот ми дава царица предимство, понякога дори царица и пешка и аз никога не издържам повече от двайсет хода срещу него дори когато е пиян, а той обикновено е пиян. А когато съм… когато съм заета, той подрежда дъската и играе сам срещу себе си.

— Той е най-лошият от всички — каза Нина.

— Да. Отначало не смятах така. Но след Зоя, да, той наистина е най-лошият от всички. И така, те докараха кучетата си, тръгнаха по следите и отидоха в гората, за да я намерят. Отне им само няколко часа. Тя не беше стигнала далеч. Беше толкова слаба… Поначало си беше мъничка, а откакто беше тук, не беше яла почти нищо. И те я върнаха обратно. Бяха й разкъсали всичките дрехи. Приличаше на диво зверче, мръсна, с паднали листа в косата, насинена по цялото тяло, където я бяха удряли. Бяха й завързали китките и глезените. Абендрот ме накара да донеса триона от навеса за дърва. Зоя ми беше взела палтото и ботушите, когато беше избягала, и те бяха решили, че аз съм й помагала. Той ми каза да донеса триона. Не знам какво си мислех, но не си мислех, че… Може би съм си мислела, че ще го използват да срежат въжето. Може би нямаше да й направят нищо лошо, защото толкова я харесваха.

Чух сподавен вик и погледнах към Нина, която разтъркваше челото си с ръка, притисната към очите, стиснала здраво устни, за да не се разкрещи.

— Четирима от тях я хванаха за ръцете и за краката. Тя не се съпротивляваше, поне отначало. Как можеше да се бори с тях? Сигурно нямаше и четирийсет килограма… Мислеше си, че ще я убият, и нямаше нищо против; искаше да я убият, нямаше търпение. Но те не я убиха. Абендрот ме накара да му дам триона. Не го взе от ръцете ми; накара ме да го сложа в неговите ръце. Искаше да знам, че аз… аз съм му го дала. Всички бяхме в тази стая, Нина и Галина, и Олеся, и аз. Накараха ни да останем. Искаха да гледаме — това беше наказанието за нас. Всички германци пушеха — бяха я търсили на студа и сега бяха запалили цигари, след като се бяха върнали, — така че цялата стая беше пълна с техния пушек. Зоя изглеждаше спокойна, все едно ще се усмихне. Вече беше толкова далеч от тях, че не можеха да я пипнат. Но тя се лъжеше. Абендрот клекна до нея и прошепна нещо на ухото й. Не знам какво й каза. После взе триона за дърва, опря зъбците на острието в нейния глезен и започна да реже. Зоя… Може би ще живея дълго, съмнявам се, но може би ще живея дълго и никога няма да забравя този писък. Държаха я четирима силни мъже, а тя беше само кожа и кости, но започна да се бори с тях, сега вече започна да се бори с тях, и се виждаше как те напрягат сили, за да я удържат. Той й отряза единия крак и се зае с другия. Единият от германците избяга от стаята… помниш ли, Нина? Забравила съм как се казваше. Но той никога повече не дойде тук. Абендрот отряза и другия й крак, а Зоя не спря да пищи. Помислих си, че това е, никога повече няма да бъда нормална, след като съм видяла това, това вече е прекалено, това е прекалено. Но после той се изправи и цялата му униформа беше в нейната кръв — кръвта й беше по ръцете, по лицето му, — и ни се поклони. Помниш ли? Все едно ни беше изнесъл някакво представление. И каза: „Ето това се случва с малките момичета, които бягат.“ После всички си тръгнаха, това беше, оставиха ни с дима от цигарите си и Зоя, която стенеше на пода. Опитахме се да превържем краката й, да спрем кръвта, но нямаше как.

Когато Лара свърши, къщата беше притихнала. Нина тихо хлипаше и си бършеше носа с опакото на ръката. В камината припука една възлеста цепеница и нагоре по комина излетя дъжд от искри. Клоните на бориките драскаха по дървените плочи на покрива. Далеч на запад падаха бомби, но се усещаха повече като вибрация, отколкото като шум — потрепваха прозорците, подрънкваше чашата за вода.

— В полунощ ли идват? — попита Коля.

— През повечето нощи — да.

Порцелановият часовник на камината показваше, че имаме шест часа. Тялото ми беше съсипано от цял ден газене през снега, но аз знаех, че няма да мога да заспя — не и след като бях чул историята за Зоя, не и когато тук скоро щяха да пристигнат офицерите от Айнзацгрупе.

— Утре сутринта — каза Коля на Лара и Нина — искам всички да тръгнете към града. Ще ви дам един адрес, където ще можете да се настаните.

— Тук сме на по-сигурно място, отколкото в града — каза Нина.

— Не и след тази нощ.

15

ЛАРА ни заведе в една малка спалня в дъното на къщата — по времето на императорите там сигурно бяха нощували прислужниците. Носеше месингов свещник с две запалени свещи, който остави на малкото писалище. По стените с дървена ламперия нямаше нищо, двойното легло нямаше чаршафи на матраците и аз едва не се препънах в издутите дъски на пода, но в стаята беше достатъчно топло. През тесните прозорци на лунната светлина се виждаше една барака за инструменти и една ръчна количка, килната настрани в снега.

Седнах на долното легло и прокарах пръст по името, издялкано в стената. АРКАДИЙ. Запитах се колко време беше минало, откакто Аркадий беше спал в тази стая, и къде беше сега — дали беше някой старец, който трепереше някъде в студената нощ, или от него бяха останали само костите в гробището. Помислих си, че е бил сръчен с ножа — името му беше изписано уверено и изкусно по тъмното дърво, с полегат почерк и извивки на буквите, а под него имаше силна, сигурна черта.

Лара и Коля си измислиха сигнал — почукване на черпак по тенджера, — така че тя да ни съобщи колко германци са пристигнали за нощните си забавления. Когато тя си тръгна, Коля извади пистолета си и се зае да го разглобява, като спретнато подреждаше частите му по писалището, проверяваше ги за дефекти и ги бършеше с ръкава на ризата си, преди отново да сглоби оръжието.

— Застрелвал ли си някога човек? — попитах го аз.

— Няма как да знам.

— Какво означава това?

— Означава, че съм стрелял стотици пъти с пушката си и може би някой път някой куршум е улучил някого, не знам.

Той вкара пълнителя на мястото му в дръжката на пистолета.

— Когато застрелям Абендрот, ще знам със сигурност.

— Може би просто трябва да тръгнем сега.

— Нали ти искаше да дойдем тук?

— Имахме нужда от почивка. Имахме нужда от храна. Сега се чувствам много по-добре.

Той се обърна и ме погледна. Бях седнал на леглото, пъхнал ръце под краката си, а палтото ми беше разтворено зад мен.

— Може да дойдат и осем души — казах аз. — А ние имаме един пистолет.

— И един нож.

— Не мога да спра да мисля за Зоя.

— Хубаво — каза той. — Продължавай да мислиш за нея, докато забиваш ножа в корема му.

Той хвърли палтото си на горното легло и се покатери върху него, като седна с кръстосани крака, с пистолета до себе си. После извади бележника си от джоба на палтото. От парченцето молив, с който пишеше, беше останало колкото нокът, но той започна да драска с обичайната си бързина.

— Не мисля, че мога да го направя — казах аз след дълго мълчание. — Не мисля, че мога да забия нож в някого.

— Тогава ще трябва аз да ги застрелям всичките. Колко време мина вече — единайсет дни, откакто не съм срал? Колко е рекордът според теб?

— Сигурно е много повече.

— Чудя се на какво ще прилича лайното, когато най-сетне го изсера.

— Коля… защо да не тръгнем още сега? Да вземем момичетата и да се върнем в града. Можем да успеем. Те имат много храна, която можем да вземем. Вече се стоплихме. Ще вземем допълнителни одеяла и…

— Слушай. Знам, че те е страх. Нормално е да те е страх. Само някой идиот може да седи спокойно в къща, в която всеки момент ще пристигнат офицери от Айнзацгрупен. Но точно това си чакал. Това е твоята вечер. Те се опитват да изгорят нашия град; опитват се да ни уморят от глад. Но ние сме като две от тухлите, с които е построен Питер. Тухлата не изгаря. Тухлата не умира от глад.

Загледах се в свещите, които догаряха на свещника, и сенките, които танцуваха по тавана.

— Къде го чу това? — попитах го най-сетне аз.

— Кое, това за тухлите? Моят лейтенант го казваше. Защо? Не те ли вдъхновява?

— Беше добре, докато не стигна до него.

— На мен пък това за тухлите ми харесва. „Тухлата не изгаря. Тухлата не умира от глад.“ Хубаво е. Има ритъм.

— Това е онзи същият лейтенант, който е стъпил на противопехотната мина, нали?

— Да. Горкият човек. Добре де, забрави за тухлите. Обещавам ти, че няма да умрем тук, лъвче. Ще убием няколко нацисти и ще намерим онези яйца. Аз имам малко циганска кръв; мога да гледам в бъдещето.

— Нямаш никаква циганска кръв.

— И ще настоявам полковникът да ни покани на сватбата на дъщеря си.

— Ха. Значи наистина си влюбен в нея.

— Точно така. Вярвам, че наистина съм влюбен в това момиче. Твърде е вероятно тя да е истинска кучка и идиотка, но аз я обичам. Искам да се оженя за нея и няма нужда изобщо да си отваря устата. Няма нужда да ми готви; няма нужда да ми ражда деца. Само да кара гола кънки по Нева, това искам. И да прави пируети над устата ми.

В продължение на няколко секунди това ми помогна да забравя за страха, но той не ме оставяше за дълго. Не си спомнях за ден, в който да не съм изпитвал страх, но тази нощ ме връхлетя по-силен от всякога. Ужасяваха ме толкова много различни вероятности. Имаше вероятност да се посрамя, като отново се скрия по-далеч от опасността, докато Коля се сражава с германците — но този път бях сигурен, че ще умре. Имаше вероятност да ми причинят болка — да понеса мъчението, което беше понесла Зоя, докато зъбците на триона се впиват в кожата ми, в мускулите и костите. А освен това имаше и отлична вероятност да умра. Никога не съм разбирал хората, които казват, че най-големият им страх е да говорят пред публика, или от паяци, или нещо също толкова дребно. Как е възможно човек да се страхува повече от нещо друго, отколкото от смъртта?

Във всичко друго има шанс за спасение: дори един напълно парализиран човек може да чете Дикенс; дори един напълно умопобъркан може да се радва на моменти на абсурдно, прекрасно прояснение.

Пружините на леглото над мен изскърцаха, аз вдигнах поглед и видях Коля, който се беше надвесил от ръба на матрака и ме гледаше наобратно, а русата му коса висеше на мръсни кичури. Изглеждаше притеснен за мен и изведнъж ми се прииска да заплача. Последният човек на света, който знаеше колко ме е страх; единственият човек, който все още знаеше, че съм жив, но тази нощ мога да умра, беше един нафукан дезертьор, с когото се бях запознал преди три нощи, един непознат, един син на казаци, и той беше последният ми приятел.

— Това ще те развесели — каза ми той и подхвърли едно тесте карти в скута ми.

Приличаха на обикновени карти за игра, докато не ги обърнах от другата страна. На всяка от тях имаше фотография на различна жена — някои бяха голи, други носеха жартиери или дантелени корсети, тежките им гърди преливаха от шепите им, а устните им бяха полуотворени пред обектива.

— Мислех си, че трябва да те бия на шах, за да ги получа.

— По-леко с тях, по-леко. Внимавай да не ги намачкаш. Докарани са чак от Марсилия.

Той ме загледа, докато прехвърлях голите снимки в ръцете си, като се усмихваше, когато забелязваше по-продължителния ми поглед към някоя от тях.

— А какво ще кажеш за момичетата тук, а? Четири красавици. Нали си даваш сметка, че след тази нощ ще бъдем герои? Всичките ще си паднат по нас. Коя си избираш?

— След тази нощ ще бъдем мъртви.

— Наистина, приятелю, наистина трябва да спреш да говориш така.

— Май ми харесва онази дребната с пълничките ръце.

— Галина? Добре. На мен ми прилича на теленце, но добре, разбирам те.

Той замълча за момент, докато аз разглеждах снимката на една жена, гола до кръста, с бричове за езда и камшик в ръка.

— Слушай, Лев, трябва да ми обещаеш, че след като всичко тази нощ свърши, ще говориш с твоето теленце. Недей да бягаш като срамежливо момче, каквото си. Говоря ти съвсем сериозно. Тя те харесва. Видях, че те гледаше.

Бях съвсем сигурен, че Галина не ме е гледала. Гледаше Коля, както и всички останали, и той го знаеше много добре.

— Какво стана с пресметнатото пренебрежение? Нали каза, че според „Дворната хрътка“ тайната към сърцето на всяка жена е…

— Има разлика между това да омагьосаш една жена и това да не й обръщаш внимание. Жената се омагьосва с тайнственост. Тя иска да отидеш при нея, но ти кръжиш. Точно както в секса. Аматьорите си свалят гащите и го забиват в жената все едно е харпун. Но мъжът, който има истински талант, знае за какво става въпрос. Става въпрос за игра, за кръжене, за приближаване и отдалечаване.

— Тази е хубава — казах аз и вдигнах една карта.

На снимката се виждаше жена в поза на тореадор, с червена мантия в ръцете си, която не носеше нищо друго освен матадорска шапка.

— Тази ми е любимата. Когато бях на твоите години, сигурно съм напълнил двайсет чорапа, докато съм я гледал.

— В „Пионерска правда“ пише, че мастурбирането вреди на революционния дух.

— Несъмнено. Но от друга страна, по думите на Прудон…

Така и не разбрах какви са думите на Прудон. Разнесе се двойно почукване с месингов черпак по месингова тенджера, което накара Коля да млъкне. И двамата се изправихме на леглата си.

— Дошли са по-рано — прошепна той.

— И са само двама.

— Избрали са неподходяща вечер да дойдат без компания — каза той.

Но в момента, в който го каза, черпакът отново заудря по тенджерата — веднъж, два пъти, три пъти, четири.

— Шестима — прошепнах аз.

Коля преметна крака през ръба на матрака и безшумно се спусна на пода, стиснал пистолета в ръката си. Той духна свещите и присви очи, за да погледне през прозореца, но бяхме от грешната страна на къщата и навън не се виждаше нищо. Чухме шума от затръшване на автомобилни врати.

— Ето какво ще направим — каза ми той тихо и спокойно. — Ще изчакаме. Ще ги оставим да се отпуснат, да се стоплят, да изпият по няколко питиета. Ще си свалят дрехите и ако имаме късмет, оръжията няма да им бъдат подръка. Не забравяй, че не са дошли да се сражават. Дошли са да се забавляват и да се наслаждават на момичетата. Нали ме чуваш? Предимството е на наша страна.

Кимнах. Въпреки всичко, което ми казваше, сметката ми се струваше много неблагоприятна. Германците бяха шестима, а ние бяхме двама. Дали момичетата щяха да се опитат да ни помогнат? Не бяха си мръднали пръста за Зоя, но какво са можели да направят за Зоя? Германците бяха шестима, а в пистолета „Токарев“ имаше осем куршума. Надявах се, че Коля е добър стрелец. Страхът ме блъсна като токов удар, така че крайниците ми се сгърчиха, а устата ми пресъхна. Чувствах се по-буден от всякога, все едно този миг, в къщата край Березовка, беше първият истински миг от живота ми, а всичко преди него беше някакъв неспокоен сън. Сетивата ми бяха изострени, свръхестествени, като отговаряха на кризата с цялата налична информация, която бяха в състояние да ми дадат. Чувах хрущенето на ботуши в отъпкания сняг. Усещах миризмата на борови иглички в камината — слагаха ги нарочно, за да ухае на хубаво в къщата.

Изстрелът от карабина ни стресна. Застинахме в мрака, като се опитвахме да разберем какво става навън. След няколко секунди като ехо долетяха още няколко изстрела на карабини. После чухме германците, които се надвикваха помежду си, а в гласовете им звучеше паника.

Коля се втурна към вратата. Искаше ми се да му кажа да спре, да му напомня за нашия план, според който трябваше да изчакаме, но не исках да оставам сам тук вътре, докато навън стреляха карабини, а германците крещяха грозните си думи един на друг.

Изтичахме в голямата стая и се хвърлихме на пода, когато един от двойните прозорци беше разбит от куршум. И четирите момичета вече лежаха по очи, вдигнали ръце пред лицата си, за да ги предпазят от парчетата стъкло.

От половин година живеех във война, но никога не бях попадал толкова близо до престрелка и нямах представа кой по кого стреляше. Чувах задавеното кашляне на картечница точно пред къщата. Пукотът на изстрелите от карабини сякаш идваше по-отдалеч, вероятно от края на гората. В каменните стени на къщата като чукове се стоварваха куршуми.

Коля пропълзя до Лара и я разтърси.

— Кой стреля по тях?

— Не знам.

Чухме как навън се запали автомобилен двигател. Затръшваха се врати и колата потегли, като буксуваше в снега. Карабините започнаха да стрелят още по-бързо отпреди, една през друга, и куршумите вече разкъсваха ламарина, със съвсем различен звук от този, с който се забиваха в камъка.

Коля се изправи до клекнало положение и пропълзя до входната врата, като внимаваше да не показва главата си над ръба на прозореца. Аз го последвах. Двамата приклекнахме с гръб към вратата. Коля провери пистолета си за последен път. Аз измъкнах германския нож от калъфа на глезена си. Знаех, че изглеждам глупаво с този нож в ръка, като някакво момченце, което е взело бръснача на татко си. Коля се усмихна широко, все едно всеки момент щеше да избухне в смях. „Това е много странно — помислих си аз. — Намирам се в битка и осъзнавам собствените си мисли, докато се притеснявам колко глупаво изглеждам с нож в ръка, а всички останали си носят карабини и картечници. Осъзнавам, че осъзнавам. Дори в този момент, когато куршумите летят във въздуха като разгневени стършели, аз не мога да се отърва от бърборенето на собствения си мозък.“

Коля сложи ръка на дръжката на вратата и бавно я завъртя.

— Чакай — казах му аз.

Двамата останахме съвсем неподвижни в продължение на няколко секунди.

— Навън е тихо — казах аз.

Престрелката изведнъж беше свършила. Двигателят на колата продължаваше да ръмжи, но не чувах гумите по снега. Гласовете на германците бяха замлъкнали също толкова внезапно, колкото куршумите. Коля ми хвърли един поглед и бавно отвори вратата, колкото да надникне навън. Луната беше високо в небето и ясно осветяваше бруталната гледка: навсякъде наоколо в снега по очи бяха проснати офицери от Айнзацгрупен с бели анораци, а по неразчистената алея към къщата бавно се движеше един военен джип с простреляни прозорци и от двигателя му се кълбеше дим. Мъртвецът на мястото на шофьора беше увиснал наполовина навън през прозореца и продължаваше да стиска картечния си пистолет. Вторият джип, паркиран накриво до къщата, така и не беше успял да потегли. По средата на пътя между него и къщата лежаха двама германци, а от черепите им в снега се изливаше някаква тъмна каша. Едва бях успял да забележа колко прецизни са били изстрелите, с какво върховно умение беше стрелял снайперистът, когато между главата на Коля и моята прелетя нов куршум, като звънеше във въздуха като дръпната струна.

И двамата се претърколихме назад и Коля затръшна вратата с петата на ботуша си. Той вдигна ръце до устата си и се провикна през строшения прозорец до вратата:

— Ние сме руснаци! Ей! Ей! Руснаци сме!

За няколко секунди настъпи тишина, после отдалеч му отговори един глас:

— На мен ми приличате на шибани фрицове!

Коля се разсмя и в радостта си ме удари с юмрук по рамото.

— Казвам се Николай Александрович Власов! — провикна се той към прозореца. — Живея на проспект „Енгелс“!

— Много оригинално име! Всеки нацист, който е учил руски няколко години, може да го измисли!

— Проспект „Енгелс“! — провикна се друг глас. — Във всеки шибан град в тази страна има проспект „Енгелс“!

Коля продължаваше да се смее, сграбчи ме за палтото и ме разтърси — нямаше никаква причина да го прави освен тази, че адреналинът бушуваше в кръвта му, беше жив и щастлив и изпитваше нужда да разтърси нещо. Той пропълзя по-близо до строшения прозорец, като заобикаляше парчетата стъкло по пода.

— Путката на майка ти има необичайна цилиндрична форма! — провикна се той. — Но макар че дразни обонянието ми, с въодушевление лижа срамните й устни всеки път, когато настоява за това!

След това изречение настъпи много дълга тишина, но Коля не изглеждаше разтревожен. Кикотеше се на собствената си шега и ми намигаше като ветеран от Руско-турската война, който разменя пиперливи обиди със старите си бойни другари в градската баня.

— Какво ще кажете за това, а? — добави той, като викаше колкото му глас държи. — Пак ли смятате, че всеки, който е учил руски няколко години, може да го измисли?

— За майката на кого от нас говориш по-точно? — каза гласът, като вече идваше по-отблизо.

— Не на този, който стреля толкова добре. Един от вас е истински гений с карабината.

— Имаш ли пистолет? — попита гласът отвън.

— Да, „Токарев“.

— А малкият ти приятел?

— Само нож.

— И двамата излезте навън. Горе ръцете, иначе моят човек ще ви простреля право в миниатюрните топки.

По време на този разговор Лара и Нина бяха пропълзели в антрето, а по нощниците им като пайети се бяха закачили парченца стъкло от натрошените прозорци.

— Убиха ли ги? — прошепна Нина.

— И шестимата — казах й аз.

Мислех си, че момичетата ще останат доволни, но когато чуха тази новина, те се спогледаха разтревожено. Това беше краят на живота, който бяха водили през последните няколко месеца. Сега трябваше да бягат, без да знаят къде ще намерят нещо за ядене или покрив над главата си. Милиони руснаци можеха да кажат същото за себе си, но за момичетата беше по-лошо. Ако германците отново ги заловят, щяха да понесат още по-сурово наказание от Зоя.

Коля се протегна към дръжката на вратата, но Лара сложи ръка на крака му, за да го спре.

— Недей — каза му тя. — Няма да ти повярват.

— Защо да не ми повярват? Аз съм войник от Червената армия.

— Да, но те не са. На трийсет километра наоколо няма части на Червената армия. Ще решат, че си дезертьор.

Той се усмихна и отпусна собствената си ръка върху нейната.

— На дезертьор ли ти приличам? Не се тревожи. Имам документи.

Лара не се впечатляваше от документи. Когато Коля отново се протегна към дръжката на вратата, тя пропълзя до строшения прозорец.

— Благодарим ви, че ни спасихте, другари! — извика тя. — Двамата тук са наши приятели! Не стреляйте по тях, моля ви!

— Мислиш ли, че нямаше да улуча дебелата му руса кратуна, ако исках да го застрелям? Кажи на този смешник да излезе.

Коля отвори вратата и пристъпи навън, вдигнал ръцете си високо над главата. Присвиваше очи, за да различи нещо сред снега, но бойците все още не се виждаха.

— Кажи и на малкия да излезе навън.

Лара и Нина изглеждаха притеснени за мен, но Лара ми кимна, сякаш искаше да ме окуражи, че всичко ще бъде наред. Изпитах кратък пристъп на гняв към това момиче: защо тя да не излезе навън? Защо изобщо бяха тук? Ако къщата беше празна, двамата с Коля щяхме да пренощуваме и да продължим на сутринта, отпочинали и сухи. Тази мисъл премина през главата ми и веднага я последва усещане за вина, когато осъзнах колко е абсурдна.

Нина ме стисна за ръката и ми се усмихна. Без никакво съмнение беше най-красивото момиче, което ми се беше усмихвало някога. Представих си как описвам тази сцена на Олег Антоколски: малката бяла ръка на Нина, която стиска моята, бледите й мигли, които пърхат, докато ме гледа в очите и се страхува за живота ми. Дори в момента, в който се случваше всичко това, аз го разказвах на моя приятел и бях забравил, че Олег сигурно никога нямаше да чуе тази история, защото имаше голяма вероятност да е погребан под руините на улица „Войнова“.

Опитах се да се усмихна в отговор на Нина, не успях и излязох навън с вдигнати ръце. От началото на войната бях прочел стотици разкази за герои от народа. Всички до един отказваха да приемат факта, че са герои. Бяха просто честни граждани на Родината, които я защитаваха от фашистките насилници. Когато репортерите ги питаха защо бяха щурмували картечното гнездо или се бяха покатерили върху танка, за да пуснат граната в отворения люк, те винаги отговаряха, че дори не са се замисляли по този въпрос и просто са направили това, което всеки добър руснак би направил на тяхно място.

Излизаше, че героите и хората, които заспиват лесно, при необходимост можеха да изключват мислите си. Страхливците и хората, които страдат от безсъние, моите хора, се измъчват от непрекъснато дърдорене в мозъка. Ето какво си помислих, когато излязох навън: „Стоя на двора на една къща недалеч от Березовка, а към главата ми са насочени карабините на множество партизани.“

Ако се съди по широката усмивка на лицето на Коля, той не си мислеше абсолютно нищо. Двамата стояхме един до друг, докато невидимите ни събеседници ни разгледат както трябва. Бяхме оставили палтата си в къщата и треперехме в нощта, а леденият въздух проникваше чак до костите ни.

— Докажи, че си един от нас.

Гласът сякаш идваше от една от купите сено, покрити със сняг; когато очите ми свикнаха с мрака, различих в сенките един мъж, застанал на коляно с вдигната на рамото карабина.

— Застреляй всеки от германците в главата.

— Това не е кой знае каква проверка — отбеляза Коля. — Те и без това са мъртви.

Способността му да влошава всяка ситуация вече не ме изненадваше. Може би героят беше просто човек, който не осъзнаваше собствената си уязвимост. В такъв случай дали смелостта не означаваше да си толкова тъп, че да не знаеш, че си смъртен?

— Ние все още сме живи — отговори партизанинът от сенките, — защото ги прострелваме дори когато си мислим, че са мъртви.

Коля кимна. После отиде до джипа, който най-сетне беше спрял, след като гумите му бяха затънали в един метър сняг.

— Наблюдаваме те — обади се партизанинът. — По един куршум във всяка глава.

Коля застреля мъртвия шофьор и мъртвия пътник, а цевта на пистолета му проблясваше в нощта като светкавица на фотоапарат. После се обърна и пое през снега, като спираше да простреля германците, проснати в неудобни пози по пътя му.

Когато стигна до шестия и се наведе да притисне пистолета в черепа на падналия офицер от Айнзацгрупен, той чу нещо. Застана на колене и се заслуша за момент, после се изправи и се провикна:

— Този е още жив!

— Точно затова трябва да го застреляш.

— Може да ни каже нещо полезно.

— Прилича ли ти на човек, който може да говори?

Коля обърна германеца по гръб. Мъжът тихо простена. От устата му излизаше розова пяна.

— Не — каза Коля.

— Това е така, защото го простреляхме в дробовете. А сега му направи услуга и го довърши.

Коля се изправи, прицели се и застреля умиращия човек в челото.

— Прибери пистолета в кобура.

Коля се подчини и партизаните се показаха от скривалищата си, като излизаха зад балите сено, прехвърляха се през ниските каменни огради между нивите и газеха през снега по края на гората. Бяха десетина мъже с дълги палта и карабини в ръцете си, а дъхът им се кълбеше над главите, докато се приближаваха от всички страни към къщата.

Повечето приличаха на селяни, нахлупили кожени калпаци до веждите си, с широки недружелюбни лица. Нямаха обща униформа. Някои бяха с кожени ботуши от Червената армия, други със сиви плъстени ботуши; палтата на някои бяха кафеникави, а на други сиви. Един беше с нещо, което приличаше на бялата зимна униформа на скиор от финландската армия. Най-отпред беше мъжът, който явно им беше командир — челюстта му беше потъмняла от едноседмична брада, а на рамото му висеше стара ловджийска пушка. По-късно вечерта научихме, че се казва Корсаков. Дори да имаше лично и бащино име, така и не ги чухме. И без това Корсаков сигурно не беше истинското му име — партизаните бяха прочути с параноята си по отношение на своята самоличност, която беше съвсем оправдана. Айнзацгрупен отговаряха на местната съпротива с публични екзекуции на близките на борците от съпротивата.

Корсаков и двама от неговите другари се приближиха към нас, докато останалите партизани се заеха да претърсват мъртвите германци, да прибират пистолетите и амунициите им, както и писмата, манерките и ръчните им часовници. Мъжът с бялата скиорска униформа приклекна до едно от телата и се опита да свали златната венчална халка от безименния пръст на трупа. Халката не искаше да се измъкне, така че партизанинът пъхна пръста му в устата си. После забеляза, че го гледам, намигна ми, измъкна навлажнения пръст от устата си и свали пръстена от него.

— Не гледай тях — каза ми Корсаков, когато видя, че наблюдавам хората му. — Гледай мен. Какво правите тук вие двамата?

— Дошли са да организират партизаните — каза Нина.

Двете с Лара бяха излезли от къщата боси, скръстили ръце, за да се предпазят от студа, а вятърът рошеше косите им.

— О, така ли? Не изглеждаме ли достатъчно организирани?

— Те са приятели. Щяха да убият германците, ако не се бяхте появили вие.

— Наистина ли? Колко мило от тяхна страна.

Той се извърна от нея и подвикна на партизаните, които претърсваха мъртъвците в колата.

— Какво имаме?

— Дребни риби — провикна се в отговор един брадат партизанин, като вдигна в ръката си пагоните, които беше откъснал от униформата на офицера. — Лойтнанти и оберлойтнанти.

Корсаков сви рамене и отново се обърна към Нина, като оглеждаше бледите й прасци и извивката на хълбоците й под нощницата.

— Прибери се вътре — каза той. — Облечи си нещо. Германците са мъртви; можеш да престанеш да бъдеш курва.

— Не ме наричай така.

— Ще те наричам както си искам. Прибери се вътре.

Лара хвана Нина за ръката и я задърпа обратно към къщата. Коля ги проследи с поглед и се обърна към командира на партизаните.

— Говориш грубо, другарю.

— Не съм ти другар. И ако не бях аз, в тях вече щяха да са натъпкани германски курове.

— Въпреки това…

— Затваряй си устата. Носиш военна униформа, но не си от армията. Дезертьор ли си?

— Тук сме по заповед. Нося документи в палтото си, което остана в къщата.

— Всички колаборационисти, които съм срещал, носят някакви документи.

— Имам писмо от полковник Гречко от НКВД, което ни дава право да дойдем тук.

Корсаков се ухили и се обърна към хората си.

— А полковник Гречко има някаква власт тук, така ли? Много ги обичам тези милиционери от града, когато тръгнат да ни дават заповеди.

Единият от мъжете, които стояха до него — висок кльощав тип с близко разположени очи, — се разсмя шумно и ни показа лошите си зъби. Другият мъж не се разсмя. Беше със зимен камуфлажен гащеризон, нашарен с кафяви и бели петна, като оптическа илюзия за паднали листа. Очите му надничаха изпод ръба на кепето му от заешка кожа. Беше дребен, по-дребен от мен, и млад — по розовите му бузи нямаше и следа от набола четина. Освен това имаше много изящни черти на лицето и плътни устни, които се извиха в подигравателна усмивка, когато отвърна на погледа ми.

— Нещо странно ли виждаш? — попита ме той и аз осъзнах, че това изобщо не беше мъж.

— Ти си момиче! — избърбори Коля, като се вторачи в нея.

Почувствах се глупаво — и за двама ни.

— Не се чудете толкова — каза Корсаков. — Тя е най-добрият ни стрелец. Нали видяхте онези фрицове, които са останали само с половината си глава? Това е нейна работа.

Коля подсвирна, като премести поглед от нея към мъртвите германци, а оттам към края на гората отвъд полето.

— Оттам? Колко е това, четиристотин метра? По подвижни мишени?

Момичето сви рамене.

— Когато тичат през сняг, няма нужда да се компенсира толкова.

— Вика иска да подобри рекорда на Людмила Павличенко — каза ни мъжът с обратната захапка. — Иска да стане снайперистка номер едно.

— Мила колко има вече? — попита Коля.

— В „Червена звезда“ пише, че са двеста — отговори Вика и подигравателно завъртя очи. — Но на нея й пишат смъртоносно попадение всеки път, когато си издуха носа.

— Това е германска карабина, нали?

— „К98“ — каза тя и удари с длан по приклада. — Най-добрата карабина в света.

Коля ме сръчка с лакът и прошепна:

— Малко се надървих.

— Какво каза? — попита Корсаков.

— Казах, че ще ми замръзне пишката, ако стоим навън още малко — извинявай за израза.

Той старомодно се поклони на Вика, преди отново да се обърне към Корсаков.

— Ако искаш да ми видиш документите, да влезем да ми видиш документите. Ако искаш да застреляш сънародниците си тук в снега, давай, застреляй ни. Но стига сме стояли на студа.

Партизанинът явно предпочиташе да застреля Коля, вместо да му гледа документите, но да убиеш войник от Червената армия не беше дреболия, особено пред толкова много свидетели. От друга страна, не му се искаше и да се предаде толкова бързо и да изгуби уважението на хората си. Така че двамата не помръднаха от местата си и продължиха да се гледат втренчено още цели десет секунди, докато аз хапех устни, за да не ми тракат зъбите.

Вика ни спаси от патовата ситуация.

— Тези двамата се влюбиха — каза тя. — Погледнете ги само! Не могат да решат дали да се сбият, или да се отъркалят голи в снега!

Останалите партизани се разсмяха, а Вика пое към къщата, без да обръща внимание на недоволния поглед на Корсаков.

— Гладна съм — каза тя. — А онези момичета изглеждат така, все едно цяла зима са яли свински пържоли.

Мъжете я последваха, като носеха плячката си и нямаха търпение да влязат на топло в къщата. Загледах се във Вика, която тропаше с ботушите си пред вратата, за да ги изтърси от снега, и се почудих как изглежда тялото й под зимния камуфлажен гащеризон и всичките пластове вълна и плъстен плат.

— Твоя ли е? — обърна се Коля към Корсаков, след като Вика влезе в къщата.

— Шегуваш ли се? Тази е повече момче, отколкото момиче.

— Добре — каза Коля и ме удари по ръката. — Защото си мисля, че моят приятел си падна по нея.

Корсаков ми хвърли един поглед и започна да се смее. Винаги съм мразел хората да ми се смеят, но този път нямах нищо против неговото веселие. Разбрах, че няма да ни убие.

— Пожелавам ти късмет, момче. Само не забравяй, че тя може да те простреля в окото от половин километър разстояние.

16

КОРСАКОВ БЕШЕ ДАЛ НА хората си един час да се стоплят и да се нахранят и те се бяха разпръснали в голямата стая, чорапите им висяха от решетката на камината, а палтата им бяха разстлани на пода. Вика лежеше по гръб на дивана с тапицерия от конски косъм под препарираната глава на дива коза, с кръстосани глезени, като си играеше с кепето от заешка кожа, което беше сложила на гърдите си. Тъмночервената й коса беше подстригана късо като на момче и беше толкова мръсна, че се беше втвърдила на кичури и къдрици.

Тя се взираше в стъклените очи на дивата коза, запленена от убитото животно — представях си, че мисли за лова, за изстрела на ловеца, дали е бил чист и смъртоносен, или раненото животно е продължило да тича още километри наред, без да разбира, че смъртта вече се е заровила в мускулите и костите му под формата на тежкия куршум, който не може да бъде надбяган.

Аз седях на ръба на прозореца, гледах я и се опитвах да направя така, че тя да не разбере, че я гледам. Беше си свалила гащеризона, за да изсъхне. Носеше риза от карирана дебела вълна, която беше принадлежала на някой мъж, два пъти по-голям от нея, и два чифта долни фланелки с дълги ръкави една върху друга. За разлика от повечето червенокоси жени нямаше нито една луничка. Хапеше горната си устна с долния си ред малки, криви зъби. Не можех да спра да я гледам. В никакъв случай не приличаше на фотомодел — изглеждаше недохранена и очевидно беше спала в гората поне от една седмица насам, — но аз исках да я видя гола. Исках да разкопчая карираната риза, да я захвърля встрани и да оближа бледия й корем, а после да сваля и останалите й дрехи, за да целувам тънките й бедра.

Тази подробна мечта беше новост за мен. Дали порнографските карти за игра на Коля бяха раздразнили въображението ми? Фантазиите ми обикновено бяха целомъдрени и анахронични — представях си например как Вера Осиповна, напълно облечена, ми изнася рецитал на виолончело в усамотението на спалнята си, а след това аз я поздравявам за концерта, като я впечатлявам с красноречието си и удачната употреба на музикални термини. Фантазията завършваше с бурна целувка, при която протегнатият крак на Вера събаряше пулта за ноти, а тя оставаше с поруменяло лице и разкопчана, изкривена якичка, когато се усмихвах тайнствено и си тръгвах.

Фантазиите ми обикновено свършваха преди секса, защото аз се страхувах от секса. Не знаех как се прави. Не знаех дори толкова, че да се преструвам, че знам. Схващах основната анатомия, но геометрията на акта ме объркваше и тъй като нямах нито баща, нито по-голям брат, нито опитни приятели, които да попитам, нямаше кой да ми го обясни.

Но в глада ми за Вика нямаше нищо целомъдрено. Исках да скоча върху нея с гащи, свалени до глезените. Тя можеше да ми покаже кое къде влиза, а след като се оправим с това, нейните мръсни, изгризани нокти щяха да се впиват в раменете ми; главата й щеше да се отпусне назад и да разкрие дългата й бяла шия и потръпването на пулса под брадичката й; тежките й клепачи щяха да се отворят широко, а зениците щяха да се свият в сините й очи, докато не станат големи колкото точката в края на изречението.

Всички жени в къщата — Нина и Галина, Лара и Олеся — очевидно бяха по-хубави от Вика. Косите им бяха дълги и сресани; по ръцете им нямаше засъхнала кал; дори си бяха сложили малко червило. Те забързано влизаха и излизаха от голямата стая, като носеха купи с белени орехи и осолени репички. В къщата отново имаше група въоръжени мъже, нуждите на които трябваше да бъдат удовлетворени — да, тези бяха техни сънародници, но си оставаха опасни и непредвидими. Един от тях, седнал с кръстосани крака до огъня, сграбчи пухкавата китка на Галина, когато тя се наведе да напълни отново чашата му с водка.

— Погледна ли вече навън? Видя ли дали гаджето ти не лежи по очи в снега?

Другарят му, седнал до него, се разсмя и партизанинът, окуражен от това, дръпна Галина в скута си. Тя беше свикнала с грубо отношение; не извика и дори не разля нито капка от водката.

— Носеха ли ви много лакомства? Сигурно, като гледам тези бузки!

Той погали меката й розова буза с мазолестия си палец.

— А вие какво правехте за тях? Всичко, каквото ви наредят, нали? Танцувахте ли голи, докато те пеят химна на Хорст Весел? Лапахте ли им го, докато си пиеха шнапса?

— Остави я — каза Вика.

Тя продължаваше да лежи по гръб, както преди, и да се взира в главата на дивата коза, докато краката й в дебелите вълнени чорапи се поклащаха в ритъма на някаква нечута песен. Гласът й не беше променен — беше невъзможно да се определи дали беше разгневена. Веднага щом прозвучаха тези думи, ми се прииска да ги бях казал вместо нея. Щеше да бъде дързък жест, може би дори самоубийствен, но Галина се беше отнесла добре с мен и аз трябваше да я защитя — не заради благородния си характер, а защото така можех да впечатля Вика. Но в момента, в който можех да направя нещо, аз отново се бях сковал — в поредния пристъп на страх, за който да продължавам да мисля през годините. Коля щеше да се намеси без никакво колебание, но Коля беше отишъл в задната спалня заедно с Корсаков, за да му покаже писмото с разрешение за придвижване, което ни беше дал полковникът.

Партизанинът, който стискаше китката на Галина, се поколеба, преди да отговори на Вика. Знаех, че го е страх. Изпитвам страх толкова отдавна, че мога да го разпозная в другите хора, още преди те самите да разберат, че се е появил. Но освен това знаех, че той ще отговори нещо — нещо хапливо, с което да докаже на другарите си, че не го е страх, макар и всички да знаеха, че го е страх.

— Защо? — каза най-сетне той. — Да не би да я искаш за себе си?

Отговорът не струваше и нито един от неговите приятели не го подкрепи със смях. Вика дори не си направи труда да му отговори. Изобщо не погледна към него. Единственият признак, че изобщо го беше чула, беше усмивката, която бавно изгря на лицето й — но не беше ясно дали се усмихваше в отговор на неговото предизвикателство или на стъклените очи на дивата коза. След още няколко секунди партизанинът изръмжа, пусна Галина и леко я побутна.

— Хайде, отивай да прислужваш на другите. Толкова дълго си била робиня, че за друго не ставаш.

Дори да се обиди от думите на партизанина, Галина не го показа с нищо. Тя наля водка на всички останали мъже в стаята и те вежливо кимнаха в знак на благодарност.

След още една минута, в която разсъждавах за вероятността да бъда подложен на сурово унижение, аз се изправих, отидох до дивана с тапицерия от конски косъм и седнах на ръба, близо до краката на Вика в сивите им вълнени чорапи. Брадата на дивата коза висеше точно над главата ми.

Вдигнах очи към нея, после отново погледнах към Вика. Тя ме гледаше право в очите и чакаше да чуе абсурдното нещо, което щеше да излезе от устата ми.

— Ловец ли беше баща ти? — попитах аз.

Това беше въпросът, който бях успял да измисля, докато седях в другия край на стаята. В момента, в който го казах, веднага се зачудих защо бях решил, че това е добър начин да започна разговор с нея. Бях чел някаква статия за снайперистите — нещо за това как Сидоренко стрелял по катерици още когато бил малко момче.

— Какво?

— Баща ти… мислех си, че така си се научила да стреляш.

Не можех да определя дали нещото в сините й очи беше скука или отвращение. Отблизо, на светлината на газените лампи и огъня от камината, забелязах по челото й многобройни червени пъпчици.

— Не. Не беше ловец.

— Предполагам, че много снайперисти започват като ловци… Във всеки случай веднъж прочетох нещо за това.

Тя вече не ме гледаше, а отново се беше заела да изучава дивата коза. Бях по-малко интересен за нея, отколкото препарираното животно. Останалите партизани ме гледаха, сбутваха се един друг с лакти и се подсмихваха, навеждаха се да си прошепнат нещо на ухото и тихо се смееха.

— Откъде взе тази германска карабина? — попитах аз малко отчаяно, като картоиграч, който продължава да залага, макар че му се падат все по-лоши карти.

— От един германец.

— Аз имам германски нож.

Вдигнах крачола на панталона си, извадих ножа от калъфа и го завъртях в ръка, така че добрата стомана да улови светлината. Ножът я заинтригува. Тя протегна ръка и аз й го подадох. Тя опита ръба на острието на ръката си.

— Толкова е остър, че можеш да се обръснеш с него — казах аз. — Не че ти имаш нужда да… Имам предвид…

— Откъде го взе?

— От един германец.

Тя се усмихна и аз изпитах голяма гордост от собствения си отговор, все едно бях казал нещо страшно умно, подобаващо на нейната мрачна лаконичност.

— А откъде намери германеца?

— Беше парашутист, който умря в Ленинград.

Надявах се това да е достатъчно мъгляво казано, за да може да си помисли, че аз съм го убил.

— Вече се спускат в Ленинград? Значи десантът е започнал?

— Беше изолирана атака. Предполагам, че само няколко командоси са успели да стигнат до града. Фрицовете останаха неприятно изненадани.

Реших, че това звучи достатъчно небрежно — все едно бях един от онези убийци, които нехайно споменават за враговете, които са изпратили на онзи свят.

— Сам ли го уби?

Отворих уста, напълно готов да излъжа, но видях как ме гледаше тя, а устните й бяха извити в онази усмивка, която едновременно ме вбесяваше със снизходителността си и ме караше да поискам да я целуна…

— Студът го уби. Аз просто го видях къде падна.

Тя кимна и ми върна ножа, като протегна ръце над главата си и се прозина широко, без да си прави труда да закрие устата си. Зъбите й приличаха на млечни — много малки и не съвсем равни. Изглеждаше доволна, все едно току-що се беше нахранила с девет ястия, сервирани с най-отбрани вина, макар че не бях видял да слага нищо друго в устата си освен една черна репичка.

— Студът е най-старото оръжие на Майка Русия — добавих аз.

Някакъв генерал беше изтърсил тази реплика по радиото, но веднага ми се прииска да можех да я върна. Може и да беше вярно, но поне от няколко седмици вече беше пропагандно клише. Дори само от фразата „Майка Русия" вече звучах като някакво глупаво ухилено пионерче, което марширува в парка с бялата си риза и червената си връзка и пее „Малкият барабанчик“.

— Аз също имам нож — каза тя, като измъкна една кама с брезова дръжка от калъфа на колана си и ми я подаде с дръжката напред.

Завъртях тънкото острие в ръката си. Стоманата беше нашарена с тънки линии, като вълнички в неспокойна вода.

— Изглежда малко паянтов.

— He е — тя се наведе към мен, за да прокара върха на показалеца си по шарките на острието. — Това е дамаска стомана.

Сега беше толкова близо, че можех да разгледам извивките на ухото й или пък бръчките, които набраздяваха гладкото й чело, когато повдигаше вежди. В сплъстената й коса бяха заседнали няколко борови иглички и аз едва се сдържах да не ги извадя оттам.

— Нарича се пуукко — каза ми тя. — Всички момчета във Финландия получават такъв нож, когато пораснат.

Тя си взе ножа и го наклони към светлината, за да се полюбува на играта на пламъците от огъня по метала.

— Най-добрият снайперист на света е финландец. Симо Хяюхя. Бялата смърт. Петстотин и пет потвърдени смъртоносни попадения по време на Зимната война.

— Значи си го взела от някакъв финландец, когото си застреляла?

— Не, купих си го за осемдесет рубли в Терийоки.

Тя прибра камата обратно в калъфа на колана си и огледа стаята, като търсеше нещо по-интересно, на което да посвети вниманието си.

— Може би трябва да те наричат Червената смърт — казах аз, като продължавах да говоря, защото знаех, че ако спра, никога няма да събера смелост да започна отново. — Това беше страхотна стрелба. Предполагам, че командосите от Айнзацгрупен не са свикнали да им отвръщат на огъня.

Вика ме изгледа със студените си сини очи. В погледа й имаше нещо, което не беше съвсем човешко — нещо хищническо, нещо вълче. Тя сви устни и поклати глава.

— Защо си мислиш, че бяха от Айнзацгрупен?

— Така ни казаха момичетата.

— На колко си години, на петнайсет? Ти не си войник…

— На седемнайсет.

— …но пътуваш заедно с войник, който не е със своята част.

— Както той ви каза, имаме специални заповеди от полковник Гречко.

— Специални заповеди за какво? Да организирате партизаните? Толкова глупава ли ти изглеждам?

— Не.

— Дошли сте тук при момичетата, нали? Една от тези ти е гадже, така ли?

Изпитах странна гордост, че тя може да си мисли как някое от прекрасните момичета в къщата може да ми е приятелка, макар че не пропуснах и обидния тон във фразата „една от тези“. Тя изпитваше любопитство към мен и това беше някакво начало. И любопитството й беше оправдано. Какво правеше едно момче от Питер чак тук, на двайсет километра в тила на врага, в къщата за удоволствия, поддържана за офицерите на окупационната армия?

Спомних си какво ми беше казал Коля за това, че жената се омагьосва с тайнственост.

— Имаме си заповеди, както и вие сигурно си имате. Да не говорим повече за това.

Вика мълчаливо ме изгледа в продължение на няколко секунди. Може и да беше омагьосана, но не й личеше.

— Онези германци навън, с пръснатите мозъци по снега? Те са войници от редовната армия. Струва ми се, че един мъж — извинявай, момче, което работи за НКВД, би трябвало да ги разпознае.

— Не успях да им разгледам пагоните, защото вие стреляхте по нас.

— Но ние наистина търсим Айнзацгрупен. Те са достойна плячка. От шест седмици преследваме онзи трупоебец Абендрот. Мислехме си, че тази вечер може да е тук.

Никога не бях чувал думата „трупоебец“. Обидата звучеше непоносимо вулгарно в нейната уста. Неизвестно защо, аз се усмихнах — и усмивката ми със сигурност изглеждаше странна и неоправдана. Представих си я гола — образът беше ясно очертан и подробен, много по-убедителен от обичайните ми фантазии. Може би порнографските карти на Коля наистина бяха свършили работа.

— Абендрот е в една къща в Новое Кошкино — казах й аз. — До езерото.

Тези думи явно я омагьосаха повече от всичко, което бях казал досега. Неуместната ми усмивка, съчетана с информацията за местонахождението на нациста, за момент ме направиха интересен в очите й.

— Кой ти каза?

Един по-тайнствен мъж щеше да знае как да отклони въпроса, как да го заобиколи като боксьор, който се измъква от ударите на противника. Сега знаех нещо, което тя искаше да узнае. За пръв път имах някакво леко предимство над нея. Думите „Новое Кошкино“ придаваха някаква достоверност на документите ми от НКВД, даваха в ръцете ми някакъв лост, който можех да използвам в разговора с нея.

— Лара — отговорих аз, като провалих всичко това с една-единствена дума.

— Коя е Лара?

Посочих я. Немигащите очи на Вика се насочиха към нея и аз почувствах, че по някакъв начин съм предал Лара. Тя беше проявила щедрост към нас — беше ни подслонила, беше ни дала топла храна, беше излязла боса в жестокия студ на зимната нощ, за да ни защити от подозрителните партизани, — а аз веднага бях издал името й на тази самодоволно усмихната, синеока убийца. Вика спусна краката си от дивана, а пръстите им под вълнените чорапи за миг докоснаха крака ми през панталона. Тя се изправи и отиде при Лара, която беше приклекнала до камината и слагаше нова цепеница в огъня. Сега, без ботуши, се виждаше колко дребна беше Вика, но тя се движеше с ленивата грация, с която се отличават истинските атлети, когато не са на терена и си почиват. „Това е модерната война“, помислих си аз. „Мускулите вече не означават нищо, а едно слабо момиче може да отнесе половината глава на някой германец от четиристотин метра разстояние.“

Лара изглеждаше притеснена, когато видя снайперистката да й се усмихва, застанала над нея. Тя се заслуша в това, което й казваше Вика, като бършеше пепелта от ръцете си. Не чух какво си казаха, но видях Лара да кима утвърдително и от жестовете й разбрах, че показва на Вика откъде да мине, за да стигне донякъде.

Коля влезе в стаята заедно с Корсаков. И двамата държаха по една чаша водка и се смееха на някаква шега — вече бяха станали най-добри приятели, а предишната им враждебност беше забравена. Не бях очаквал нищо по-малко от това — Коля беше безкрайно убедителен, особено когато трябваше да представи себе си. Той се приближи до дивана с тапицерия от конски косъм и с въздишка се отпусна до мен, като ме плесна по коляното и пресуши остатъка от водката си.

— Наяде ли се? — попита ме той. — Време е да тръгваме.

— Да тръгваме? Мислех си, че тази нощ ще спим тук.

Престрелката ме беше превъзбудила, но след като беше минало известно време, през което около главата ми не летяха куршуми, бях започнал да усещам как изтощението се процеждаше обратно в костите ми. Цял ден бяхме газили през снега, а аз не бях спал от нощта в апартамента на Соня.

— Хайде, помисли малко. Какво ще стане според теб, когато онези фрицове навън не се приберат от среднощното си празненство? Колко време ще мине, преди да изпратят един взвод, който да провери къде са се изгубили техните оберлойтнанти?

Вика вече беше получила от Лара това, което й трябваше. Сега тихо говореше с Корсаков в ъгъла — двамата стояха един до друг, осветени от танцуващите пламъци в камината, широкоплещестият брадясал командир на партизаните и неговата малка убийца.

Останалите партизани започнаха да се оправят, да навличат сухите си чорапи и плъстените ботуши, да обръщат последна чаша водка преди дългия поход, който ги очакваше. Момичетата от къщата бяха потънали в задните стаички — сигурно събираха всичко, което можеха да носят, и решаваха накъде да продължат.

— Можем да вземем колите на германците — казах аз, вдъхновен от собствената си идея. — Да оставим момичетата в Питер и…

Както повечето идеи, които смятах за вдъхновяващи, и тази вече не ми се струваше толкова блестяща още преди да стигна до края на второто изречение.

— Да подкараме немски военни джипове към Ленинград — каза Коля. — Да, това е умно. И след като собствената ни армия ни издуха от пътя, някакъв селски казак ще издърпа димящите ни трупове от взривените коли и ще си каже: „Ха! Тези германци са същите като нас!“ Не, лъвче мое, все още няма да се връщаме в Питер. Имаме работа в Новое Кошкино.

17

ДВАЙСЕТ МИНУТИ ПО-КЪСНО ОТНОВО газехме през снега, а споменът за топлата къща вече избледняваше в паметта ми. От двете ни страни се издигаха могъщи борове, докато вървяхме един след друг, на девет крачки разстояние от човек до човек, според изричната заповед на Корсаков. Не разбирах какъв е тактическият смисъл от тази формация, но не се съмнявах, че тези хора бяха майстори на засадите и знаеха какво правят. Коля вървеше пред мен и когато навеждах глава, виждах единствено долния край на палтото му и черните му кожени ботуши. Останалите хора в нашия малък керван бяха като фантоми, невидими и нечути, освен когато някой настъпваше суха клонка или отваряше скърцащата капачка на манерката си, за да отпие глътка от все още горещия чай.

Никога не бях вярвал във всеизвестната истина, че войниците се научават да спят, докато вървят, но докато крачехме на изток, унасян от ритъма на ботушите ни, които се вдигаха над снега и отново се спускаха в него, аз от време на време изпадах от ръба на будното състояние. Дори студът не можеше да ме накара да остана буден. Новое Кошкино беше само на няколко километра от къщата, ако се върви по пътя, но ние се движехме далеч от всякакви пътища, като заобикаляхме германски лагери, в които двамата с Коля със сигурност щяхме да се натресем, ако не бяхме с придружителите си. Корсаков беше казал, че пътят ще ни отнеме четири часа; още преди да изтече първият от тях, аз вече се чувствах така, все едно някой беше налял гъст сироп през дупка, отворена в черепа ми. Всичко, което правех, се случваше бавно. Ако исках да се почеша по носа, осъзнавах командата на мозъка и неохотното подчинение на ръката си, дългото пътешествие на ръката към лицето, издирването на носа (който при обичайни обстоятелства не беше трудна мишена и накрая благодарното завръщане на ръката в уютната й малка пещера в дълбините на моряшкото палто на баща ми.

Колкото повече се изтощавах, толкова по-съмнителен ми се струваше целият този сценарий. Как беше възможно това да е истина? Бяхме отряд от омагьосани мишки, които маршируваха под тебеширената луна на черната дъска на небето. В Новое Кошкино живееше магьосник, който знаеше древните слова, способни да ни превърнат обратно в някогашните човешки същества. Но по пътя ни дебнеха опасности — великански черни котки, които драскаха с нокти по леда, когато се нахвърляха върху нас, а ние панически търсехме укритие и дългите ни опашки трепереха от страх.

Ботушът ми потъна в една пряспа мек сняг и аз едва не си изкълчих глезена. Коля спря и погледна назад, когато ме чу да се препъвам, но аз успях да се изправя, бързо му кимнах и продължих да вървя без чужда помощ.

Момичетата, които живееха в къщата, бяха тръгнали едновременно с нас. Те нямаха палта и зимни ботуши; германците им ги бяха взели, след като Зоя беше избягала. Момичетата нямаха друг избор, освен да се навлекат с всичко, с което разполагаха — всяка риза, всеки пуловер и всеки чифт гамаши, докато не започнаха да се олюляват под тежестта на дрехите си и да се клатят в голямата стая като пияни селянки с наднормено тегло. Галина беше предложила да вземат палтата на нацистите, но останалите бързо я накараха да замълчи — шансовете им да оцелеят и без това бяха минимални, ако ги заловят, но ако ги заловят, облечени с палтата на убити офицери, това със сигурност щеше да е краят.

Двамата с Коля ги бяхме целунали по бузите на прага. Те бяха решили да не ходят в Ленинград; някои от тях все още имаха роднини в града, но чичовците и братовчедите им сигурно вече бяха мъртви или бяха избягали на изток. И по-важно — в Ленинград нямаше нищо за ядене дори за жителите на града, какво остава за четири момичета от селата, които нямат купони за храна. Нямаше смисъл да ходят в Ленинград, така че бяха решили да се отправят на юг. Бяха взели всички останали провизии, след като партизаните прибраха това, което искаха. Корсаков им остави два от пистолетите „Люгер“ на германците, за да се защитават с тях. Шансовете им не бяха добри, но момичетата изглеждаха обнадеждени, когато излязоха от къщата. Бяха живели като затворнички там в продължение на няколко месеца и всяка нощ бяха преживявали собствената си форма на мъчение, а сега бяха свободни. Целунах всичките осем бузи, помахах им за довиждане и никога повече не ги видях и не чух нищо за тях.

Нещо ме удари по рамото, очите ми рязко се отвориха и аз осъзнах, че съм вървял в нещо като полусъзнателен транс. Коля вече крачеше до мен, а ръката му в ръкавицата ме стискаше през палтото.

— Тук ли си още? — попита ме тихо той, като ме гледаше с искрена тревога.

— Тук съм.

— Ще вървя до теб. За да не заспиш.

— Корсаков каза да…

— Няма да изпълнявам заповедите на тази проклета свиня. Нали видя как се отнасяше с момичетата?

— Мислех, че вие двамата сте най-добри приятели.

— В момента имаме нужда от него. А малката му приятелка… видях как я гледаше до камината. Иска ти се да гръмнеш снайперистката, а? А? Ха!

Поклатих глава — бях прекалено изтощен дори да изсумтя в отговор на жалката му шега.

— Бил ли си някога с червенокоса? О, чакай, какви ги говоря — ти никога не си бил с никаква. Добрата новина е, че са истински дяволи в леглото. Две от трите най-добри чукания в живота ми са били с червенокоси. Или поне две от четирите. От друга страна, те мразят мъжете. В тях се таи много гняв, приятелю. Внимавай.

— Всички червенокоси мразят мъжете, така ли?

— Като се замислиш, това е съвсем логично. Всяка червенокоса, която можеш да срещнеш, най-вероятно е потомък на някой викинг, който е тичал насам-натам и е отсичал с брадва ръцете на хората, преди да се хване да изнасили нейната прапрапрабаба. Във вените им тече кръвта на нашествениците.

— Това е интересна теория. Трябва да й разкажеш за нея.

На всяка крачка се опитвах да стъпвам в следите на партизанина, който вървеше на осемнайсет крачки пред нас. Беше по-лесно да се ходи по отъпкани следи, отколкото в мекия сняг, но човекът пред мен имаше дълги крака и аз се затруднявах да следвам крачките му.

— Чакай да си изясня нещо — казах аз малко задъхан, като се наведох да мина под един протегнат клон, зареден с борови иглички. — Отиваме в Новое Кошкино, за да намерим щаба на Айнзацгрупен, защото те може да имат някакви яйца, нали?

— Това правим заради полковника. Но заради нас самите и заради Русия отиваме в Новое Кошкино, за да избием Айнзацгрупен, защото те трябва да бъдат избити.

Наведох глава, така че по-голямата част от лицето ми да бъде защитена от вятъра зад вдигнатата яка на бащиното ми палто. Какъв беше смисълът да говорим повече? Коля се смяташе за нещо като бохем, за свободомислещ човек, но по неговия си начин вярваше също толкова силно, колкото всяко пионерче. А най-лошото беше, че и аз бях съгласен с него. Айнзацгрупен трябваше да бъдат унищожени, преди да унищожат нас. Просто не исках да поемам отговорността да ги унищожавам лично. Какво се очакваше да направя — да проникна в леговището им, въоръжен само с нож? Преди пет дни идеята за тази експедиция щеше да ми изглежда точно като великото приключение, което бях очаквал още от началото на войната. Но сега, когато наистина бях попаднал в него, ми се искаше да бях заминал още през септември заедно с майка ми и сестра ми.

— Спомняш ли си как свършва част първа от „Дворната хрътка“? Когато Радченко вижда стария си преподавател да се клати по улицата и да ругае гълъбите?

— Най-слабата сцена в историята на литературата.

— О, прощавай, ти не беше чел книгата.

В упорството на Коля имаше нещо необяснимо успокоително — беше готов отново и отново да пуска едни и същи шеги, ако изобщо можеха да се нарекат така. Беше като веселия изкуфял дядо, който седи на масата за вечеря, изпоцапан със супа от цвекло, и за пореден път разказва как се е срещнал с императора, макар че всичките му роднини вече могат да рецитират този разказ по памет.

— Трябва да знаеш, че това е един от най-красивите откъси в литературата. Едно време преподавателят му е бил прочут писател, но сега е напълно забравен. Радченко се срамува, докато гледа стареца. Гледа го през прозореца на спалнята си — защото Радченко никога не излиза от апартамента си, нали си спомняш, не е излизал от седем години — и вижда как старият професор се отдалечава по улицата, като рита гълъбите и ги ругае.

Коля се прокашля и започна да декламира: „Дарбата е непоносима любовница. Тя е прекрасна; когато си с нея, хората те виждат и те забелязват. Но тя чука на вратата ти във всякакви часове и изчезва, когато си иска, и не се интересува от нищо друго в живота ти: жена ти, децата ти, приятелите ти. Тя е най-вълнуващата вечер от твоята седмица, но някой ден ще те изостави завинаги. И някоя вечер, след като не си я виждал от години, ще я видиш под ръка с някой по-млад мъж и тя ще се престори, че не те познава.“

Коля сякаш беше неподвластен на умората, което едновременно ме дразнеше и ме изумяваше. Самият аз успявах да се движа единствено като си набелязвах някое далечно дърво и си обещавах, че няма да спирам, докато не стигна до него — а след като стигнехме до това дърво, си набелязвах друго и се заклевах, че това вече наистина ще бъде последното. Коля, от друга страна, изглеждаше способен с часове наред да крачи през гората, без да спира да държи речи с театралния си шепот.

Изчаках малко, за да се уверя, че е свършил, преди да кимна.

— Това е хубаво.

— Нали? — каза бързо той, доволен да го чуе.

Нещо в начина, по който отговори, ме накара да го погледна по-внимателно на лунната светлина.

— Цялата книга ли си научил наизуст?

— Е, не чак толкова. По някой откъс оттук-оттам.

Снегът беше станал по-дълбок, защото преодолявахме един хребет, и аз се бях задъхал като някой старец с един бял дроб, докато се олюлявах към следващото дърво.

— Може ли да те попитам нещо?

— Току-що го направи — каза той с дразнещо самодоволната си усмивка.

— Какво си записваш в онзи бележник?

— Зависи от деня. Понякога просто бележки за нещо, което съм видял. Друг път чувам някой да каже нещо, един или два реда, и ми харесва как звучи.

Кимнах и започнах нов експеримент — да затварям първо едното си око в продължение на десет секунди, а после другото, така че да си почиват.

— Защо питаш?

— Защото мисля, че всъщност пишеш „Дворната хрътка“.

— Мислиш, че… искаш да кажеш, че пиша за „Дворната хрътка“?

Е, да де. Нали аз ти казах за това? Някой ден ще изнасям лекции за тази книга. В цяла Русия има може би седем души, които знаят за Ушаков повече от мен.

— Според мен Ушаков изобщо не съществува — казах аз и побутнах шапката си нагоре, за да го виждам по-добре. Непрекъснато ми повтаряш, че книгата е някаква класика, а аз никога не съм чувал за нея. И толкова се зарадва, когато ти казах, че този откъс ми харесва, все едно се гордееш с него. Ако ти цитирам нещо от Пушкин и ти ми кажеш, че е добре написано, аз няма да се гордея, нали? Защото не съм го написал аз.

Изражението на Коля изобщо не се промени. Лицето му не признаваше нищо и не отричаше нищо.

— Но ти хареса, нали?

— Не е лошо. Току-що ли го измисли?

— През последните няколко часа. Знаеш ли какво ме вдъхнови? Онова стихотворение на баща ти. „Стар поет, някога прочут, седи сам в едно кафене“.

— Това беше другото нещо, по което те разкрих. Ти направо го окраде.

Той се разсмя и от устата му в мразовития въздух бликна голям облак пара.

— Говорим за литература. Не го наричаме кражба, а цитат. А първото изречение от романа? Хареса ли ти?

— Не си спомням какво беше първото изречение от романа.

— „В кланицата, където се целунахме за пръв път, още вонеше на кръвта на убитите агнета“.

— Малко мелодраматично, не мислиш ли?

— Какво лошо има в това да е драматично? Всички съвременни писатели са някакви такива плахи и стеснителни, но…

— Казах „мелодраматично“.

— …но ако темата изисква размах, трябва да се разглежда със замах.

— Значи през цялото това време… Защо просто не ми каза, че пишеш роман?

Коля се загледа в луната, която вече потъваше към върховете на боровете. Скоро щеше да залезе съвсем и щяхме да продължим в истински мрак, като се препъваме в корените и се подхлъзваме на черния лед.

— Истината е, че онази нощ, когато се запознахме, в затвора „Крести“… Аз си мислех, че на сутринта ще ни разстрелят. Имаше ли значение какво ти казвам? Говорех ти каквото ми хрумне.

— Ти ми каза, че няма да ни разстрелят!

— Е, защото ми се стори малко стреснат, затова. Но я си помисли малко: дезертьор и мародер? Мислиш ли, че имахме някакви шансове?

Следващото дърво, което си бях избрал за междинна станция, изглеждаше невъзможно далеч — един бор, очертан на фона на небето високо над братята си, като мълчалив страж, по-стар от всички останали около него. Едва си поемах дъх, докато Коля отпиваше чай от манерката си като любител на природата, който е излязъл на вечерна разходка. Дажбите в армията многократно превъзхождаха дажбите за цивилни — така си обяснявах неговата изключителна жизненост, като нарочно не обръщах внимание на факта, че през последните няколко дни бяхме яли едно и също.

— Ти ми каза, че си напуснал своята военна част, за да се подготвиш за защитата на дипломната си работа върху „Дворната хрътка“ на Ушаков — казах аз, като спирах след всяко изречение, за да си поема дъх. — А сега ми признаваш, че Ушаков не съществува и „Дворната хрътка“ не е написана.

— Но ще бъде. Ако доживея дотогава.

— Тогава защо си напуснал своята военна част?

— Сложно е да се обясни.

— Вие двамата ще се чукате ли в храстите или какво?

Двамата с Коля се завъртяхме. Вика се беше промъкнала безшумно зад нас — толкова близо, че можех да протегна ръка и да я докосна по бузата. Тя ни гледаше втренчено и презрително, с непоносимо отвращение, че е принудена да се движи в компанията на такива жалки войници.

— Каза ви се да ходите един след друг, на девет крачки разстояние.

Гласът й беше много нисък за толкова дребно момиче и дрезгав, все едно миналата седмица беше боледувала и ларинксът й все още не се беше възстановил напълно. Беше опитна в говоренето шепнешком — изговаряше всяка дума толкова ясно, че разбирахме всичко, но толкова тихо, че ако някой стоеше на пет метра от нас, нямаше да чуе нищо.

— Разхождате се като педали и си говорите за книги. Не разбирате ли, че на два километра оттук има германски лагери? Ако искате да свършите в някой изкоп заедно с всички комунисти и евреи, това си е ваша работа, но аз възнамерявам догодина да видя Берлин.

— Той е евреин — каза Коля и ме сръчка с палец, без да обръща внимание на ядосания ми поглед.

— Така ли? Значи си първият глупав евреин, когото съм виждала. Или кръгом и марш обратно в Питер, или си затваряте плювалниците и спазвате нашите правила. Неслучайно не сме загубили нито един човек през последните два месеца. Хайде, тръгвайте.

Тя сложи по една ръка на гърбовете ни и ни блъсна напред, така че се върнахме по местата си в колоната, на девет крачки разстояние един от друг, като млъкнахме от срам.

Замислих се за несъществуващия писател Ушаков и неговия несъществуващ шедьовър „Дворната хрътка“. По някаква причина не се ядосвах на Коля, че ме е излъгал. Беше необичайна, но безобидна лъжа и колкото повече вървях, толкова по-добре разбирах мотивите му. Коля изглеждаше безстрашен, но във всеки от нас се крие някакъв страх; страхът е част от нашето наследство. Все пак сме потомци на кротките малки земеровки, които са се свивали в сенките, докато покрай тях с гръм и трясък са минавали огромни чудовища. Коля не се притесняваше от канибали и нацисти, но се страхуваше да не се изложи — страхуваше се някой непознат да не се присмее на редовете, които е написал.

Баща ми имаше много приятели, повечето от тях писатели, и те бяха избрали да се събират в нашия апартамент, защото майка ми готвеше много вкусно, а баща ми никога не гонеше никого. Майка ми се оплакваше, че работи в хотел „Интелектуалец“. Навсякъде вонеше на цигарен дим, а фасовете стърчаха от саксиите и плуваха в наполовина изпити чаши чай. Една вечер един експериментален драматург беше забил десетки фасове в бучки разтопен восък от свещи по масата в кухнята, които представляваха римските и картагенските военни части, за да представи двойната обходна маневра на Ханибал в битката при Кана. Майка ми мърмореше за шума, за счупените чаши и за петната от евтино украинско вино по килима, но аз знаех, че й харесва да посреща многобройните поети и романисти и обожава да поглъщат нейното специално задушено и да изпадат в екстаз от нейните, кексове. Когато беше млада, беше хубава жена и макар че самата тя не обичаше да флиртува, все пак й харесваше, когато хубави мъже флиртуват с нея. Седеше до баща ми на дивана и слушаше дебатите, речите и възраженията, като не казваше нищо, но чуваше всичко и пазеше собственото си мнение за обсъждането с баща ми, което щяха да проведат, след като и последният пияница с олюляване си тръгне от апартамента. Самата тя не беше писателка, но беше много добра читателка, със страстни и разнообразни вкусове и баща ми много вярваше на нейната преценка. Когато в нашия апартамент идваше някой от великите, някой като Манделщам или Чуковски, тя не ги посрещаше по-специално, но аз забелязвах, че ги наблюдава с повишено внимание и преценява как се държат с баща ми. В нейните представи литературната общност беше разделена на чинове също толкова точно, колкото армията — чиновете нямаха названия или пагони, но си бяха чинове и тя искаше да знае какво положение заемаше баща ми.

Понякога, след като бяха пресушени достатъчно бутилки вино, някой поет се изправяше, като се олюляваше леко, сякаш под напора на силен вятър, и рецитираше новото стихотворение, което е написал. Бях на осем години и тайно надничах във всекидневната от коридора, като знаех, че скоро ще ме хванат, и се надявах да ме хване баща ми (беше почти невъзможно да го разгневиш за разлика от майка ми, която не скъпеше твърдата си ръка по задните ми части), така че стихотворенията не ми говореха нищо. Повечето от поетите искаха да бъдат като Маяковски и макар че не можеха да се мерят с неговия талант, можеха да имитират неговата загадъчност, като крещяха стихове, които нямаха никакъв смисъл за едно осемгодишно момче и вероятно не говореха повече на никой друг в стаята. Но въпреки че стихотворенията не ме впечатляваха, поетите го правеха — тези огромни мъже с рунтавите им вежди, които винаги стискаха цигари между пръстите си, а дългите стъбла от пепел се натрошаваха и се сипеха по пода при всеки по-бурен жест. Понякога, макар и рядко, някоя жена също се изправяше срещу втренчените погледи на останалите — според майка ми дори Ахматова го беше направила веднъж, макар че аз не си спомнях да съм я виждал.

Понякога поетите четяха от надрасканите си бележки, друг път рецитираха по памет. Когато приключваха, всички лица наоколо им се струваха твърде много и те се протягаха към най-близката чаша с вино или водка — не само за подкрепата на питието, но и просто за да имат какво да правят с ръцете и очите си, докато очакват реакцията на публиката. Публиката им беше съставена от колеги, конкуренти и обичайната реакция беше сдържано одобрение, изразявано с кимване, усмивка или потупване по гърба. Веднъж или два пъти видях тези претръпнали литератори да избухват от въодушевление, толкова развълнувани от силата на творбата, че забравяха за професионалната си завист, провикваха се „Браво! Браво!“ и се нахвърляха върху зашеметения, щастлив поет, като го целуваха по бузите с лепкавите си влажни устни, рошеха му косата, повтаряха любимите си строфи и клатеха глави от възхищение.

Много по-често обаче реагираха с презрително мълчание, никой не искаше да погледне поета в очите и да изрази макар и престорен интерес към темата или да се прежали за някой половинчат комплимент по адрес на дръзката му метафора. Когато четенето се проваляше, поетът го разбираше веднага. Той изпиваше до дъно чашата си с алкохол, почервенял от срам, избърсваше устата си с ръкав и се затътряше към далечния край на стаята, за да разгледа с особено голям интерес библиотеката на баща ми — Балзак и Стендал, Йейтс и Бодлер. Скоро щеше да си тръгне сразен, но добрият вкус повеляваше да не го прави незабавно, защото това се смяташе за проява на жалка страхливост, и поетът беше принуден да издържи в агония още двайсет минути, докато всички останали старателно избягваха да споменават за неговото стихотворение, все едно беше брутална пръдня и всички бяха достатъчно възпитани да се преструват, че не са я забелязали. Най-сетне сразеният поет благодареше на майка ми за храната и гостоприемството, като се усмихваше, но не я поглеждаше в очите, и се измъкваше през вратата с ясното съзнание, че в мига, в който си тръгне, всички ще започнат да остроумничат по адрес на ужаса, който им беше представил — що за чудовищна бездарност, що за претенция и занаятчийство.

Коля се беше предпазил, като си беше измислил Ушаков. Въображаемият писател му осигуряваше прикритие, така че Коля да може да изпробва първото изречение от романа си, философията на главния си герой и дори заглавието на книгата, като преценява реакцията ми без страх от подигравки. Не беше най-сложната измама на света, но той се беше справил прилично и аз реших, че някой ден Коля може би наистина ще може да напише сносен роман, ако оцелее във войната и се откаже от бомбастичното си първо изречение.

Разговорът с Коля и намесата на Вика отново ме бяха разбудили и аз се заех да се оглеждам в гората, като се надявах мъжете пред мен и зад мен да виждат по-добре в мрака. Луната беше потънала зад дърветата; слънцето нямаше да изгрее поне още няколко часа; нощта беше толкова черна, колкото изобщо беше възможно. На два пъти едва не се блъснах в някое дърво. Звездите бяха изгрели с милиони, но те бяха само за украса и аз се запитах защо тези далечни слънца се виждаха като миниатюрни точици светлина. Ако астрономите имаха право и Вселената беше натъпкана със звезди, много от които далеч по-големи от нашето слънце, и ако светлината пътуваше вечно, без да се забавя или да отслабва, защо небето не светеше през всяка минута от денонощието? Отговорът сигурно беше очевиден, но аз не можех да се сетя. В продължение на трийсет минути изобщо не се тревожех за Айнзацгрупен и техния водач Абендрот; забравих за схванатите мускули на краката си; не забелязвах студа. Дали звездите не бяха като фенерчета, които не могат да хвърлят светлина след определено разстояние? Застанал на покрива на „Киров“, можех да забележа фенерчето на някой войник от километри, но лъчът на фенерчето не можеше да освети лицето ми от това разстояние. От друга страна, защо лъчът на фенерчето изобщо губеше от силата си с изминатото разстояние? Дали светлинните частици не се разпръскваха като сачми от ловна пушка? Дали светлината изобщо беше съставена от частици?

Въпросите, които си задавах в полусън, най-сетне секнаха, когато се блъснах в гърба на Коля, ударих си носа и извиках от изненада. Една дузина гласове ми изшъткаха да мълча. Присвих очи към неясните силуети пред себе си и видях, че всички са се събрали до една масивна канара, покрита със сняг. Вика вече беше успяла да се изкачи на върха на скалата; не знам как го беше направила в тъмното по заледените й страни.

— Изгарят селата — подвикна тя надолу към Корсаков.

В мига, в който го каза, аз усетих миризмата на дим във въздуха.

— Открили са труповете — каза Корсаков.

Германците бяха съобщили много ясно на цивилните граждани в окупираните територии каква политика ще провеждат по отношение на възмездието. Бяха закачили афиши по стените; бяха пуснали съобщения в излъчванията на руски език по техните радиостанции; бяха разпространили слуха с помощта на колаборационистите си — ако убиете един от нашите войници, ние ще убием трийсет руснаци. Издирването на партизани беше трудна работа, но да събереш голям брой старци, жени и деца беше лесно, дори сега, когато половината народ беше обърнат в бягство.

Дори Корсаков и хората му да се чувстваха виновни за това, че ударът им по-рано вечерта беше предизвикал масово убийство на невинни хора, те не го показваха по никакъв начин в разговора, който проведоха шепнешком помежду си. Врагът вече ни беше обявил тотална война в момента, в който беше нахлул в нашата страна. Те се бяха заклели, многократно и официално, да опожарят нашите градове и да поробят нашето население. И ние нямаше как да се сражаваме умерено с тях. Нямаше как да водим половинчати бойни действия срещу тотална война. Партизаните щяха да продължават да убиват нацисти; нацистите щяха да продължават масово да избиват невинни цивилни; и в крайна сметка фашистите щяха да си дадат сметка, че няма как да спечелят войната, дори ако убиват по трийсет цивилни за всеки от своите убити войници. Аритметиката беше брутална, но бруталната аритметика винаги работеше в полза на Русия.

Вика се спусна от върха на канарата. Корсаков отиде при нея, за да обсъдят положението. Докато минаваше покрай нас, той промърмори на Коля:

— Дотук беше с Новое Кошкино.

— Няма ли да ходим?

— Защо да го правим? Цялата идея беше да пристигнем преди изгрев-слънце и да отидем на лов за Айнзацгрупен. Но подушваш ли дима? Айнзацгрупен вече са излезли на лов за нас.

18

ПАРТИЗАНИТЕ ИМАХА СКРИВАЛИЩЕ НА няколко километра от брега на езерото Лагода — изоставена ловджийска колиба на един хълм, покрит с гъста борова гора. Най-сетне пристигнахме там един час преди да се зазори, когато небето търпеливо променяше цвета си от черно на сиво, а в проясняващия се въздух се сипеше лек сняг. Всички явно смятаха, че снегът е добра поличба, защото покрива следите ни и предвещава по-топъл ден.

По пътя към колибата бяхме прекосили един хребет, от който се виждаше друго горящо село. Огънят гореше безшумно, а малките къщи се сриваха в пламъците, без да се оплакват, като вдигаха в небето дъжд от искри. Отдалеч това изглеждаше красиво и аз си помислих колко е странно, че насилието толкова често е приятно за окото, като гледката на трасиращи куршуми през нощта. Докато минавахме покрай селото, чухме изстрели на не повече от километър разстояние от нас — седем или осем автоматични оръжия, които стреляха едновременно. Всички знаехме какво означават тези изстрели и продължихме да крачим напред.

Ловджийската колиба изглеждаше така все едно беше скована от стари дъски с ръждясали пирони от човек, който няма никакъв дърводелски талант и никакви нерви за тази работа. Вратата висеше накриво на пантите. Нямаше прозорци, само една тръба на покрива, през която да излиза димът, а подът беше от отъпкана пръст. Миризмата на човешки изпражнения вътре беше почти непоносима. Стените бяха издрани все едно с нокти и аз се зачудих дали призраците на всички одрани белки и лисици все още не обитаваха това място, готови да одерат живи всички гости в мига, в който угаснат свещите.

Колкото и да беше студено навън, вътре не беше по-топло, а само не духаше вятър. Косаков избра един партизанин с по-малко късмет от останалите да поеме първата смяна, за да стои на пост. Партизанинът с униформата на финландски скиор свали раницата си и запали един малък импровизиран мангал от консервна кутия, като го напълни с подпалките, които бяха оставили в колибата предишния път. Когато огънят се разгоря, всички се събрахме колкото можем по-близо около него — тринайсет мъже и една жена, или ако трябваше да бъдем честни, дванайсет мъже, една жена и едно момче. За стотен път тази нощ се опитах да си представя как ще изглежда тя, ако свали мръсния си гащеризон, а бледата й мръсна кожа се опъне по синята паяжина на вените й. Дали имаше гърди или беше плоска като момче? Хълбоците й бяха тесни като моите, бях почти сигурен в това, но дори с остриганата коса и врата, покрит със засъхнала кал, в гордата извивка на плътната й долна устна имаше нещо неоспоримо женствено. Дали останалите мъже от отряда също я желаеха, или всички я виждаха така, както я виждаше Корсаков — като снайперист със страховит мерник, напълно лишен от пол? Те ли бяха идиоти или аз?

От вонята на лайна очите ми се насълзиха, но скоро пушекът от мангала я замаскира донякъде, а от огъня и телесната ни топлина в колибата стана почти уютно. В този момент вече можех да заспя навсякъде и след като си постлах моряшкото палто на баща ми и сгънах шала си, за да си направя възглавница, поне веднъж в живота си потънах в сън броени секунди след като бях отпуснал главата си върху нея.

Миг по-късно Коля ме сръчка в ребрата.

— Ей — прошепна той. — Буден ли си?

Продължих да стискам очи, като се надявах да ме остави на мира.

— Сърдиш ли ми се? — попита ме той.

Устата му беше точно до ухото ми, така че можеше да шепне директно в черепната ми кутия, без да притеснява останалите. Искаше ми се да го ударя, за да го накарам да млъкне, но не исках да ме удари в отговор.

— Не — казах аз. — Заспивай.

— Извинявай, че те излъгах. Въпреки че си мислех, че ще умрем, няма значение. Не биваше да го правя.

— Благодаря ти — казах му аз и се обърнах настрани, като се надявах да схване намека.

— Обаче заглавието ти харесва, нали? „Дворната хрътка“? Знаеш ли какво означава?

— Моля те… моля те, остави ме да спя.

— Извинявай. Заспивай, разбира се.

Следващите трийсет секунди изминаха в мълчание, но аз вече не можех да се отпусна, защото знаех, че той е съвсем буден, гледа в тавана и всеки момент ще ми зададе поредния си въпрос.

— Искаш да разбереш истината, нали? Защо не съм с моя батальон?

— Можеш да ми кажеш утре.

— Не бях виждал момиче от четири месеца. Топките ми дрънчаха като църковни камбани. Да не мислиш, че се шегувам? Аз не съм като теб. Нямам твоята дисциплина. Изчуках първото си момиче едва три дни след като свърших за пръв път. Бях на дванайсет години, нямах косми на топките, но го набутах на Клава Степанович в парното помещение — пльонк, пльонк, пльонк.

„Пльонк, пльонк, пльонк“?

— Все едно съм гладен, разбираш ли? Ако мине една седмица без това, не мога да се съсредоточа, мозъкът ми не работи, обикалям окопа и ми стърчи ей дотук.

Усещах горещия дъх на Коля в ухото си и се опитах да се извърна още повече, но всички бяхме натъпкани на земята като цигари в пакет.

— За Нова година бяхме организирали празненство, целият батальон. Имаше водка; щеше да има песни; носеха се слухове, че някой е намерил няколко прасета, скрити в някаква плевня, и ще ги изпечем. Цяла нощ купон, нали разбираш? И аз си помислих, добре тогава, нека да си празнуват с водката и с печените прасета, аз си имам друга работа. Бяхме на по-малко от един час път от Питер с кола. Един приятел трябваше да закара съобщения в щаба. Щеше да остане в града общо три-четири часа. Перфектно. И аз се качих при него, той ме остави пред блока на една приятелка…

— Соня?

— Не, едно момиче, което се казваше Юлия. Не беше най-красивото момиче на света, всъщност дори не беше хубава. Но слушай, Лев, това момиче ме караше да се надървя само като започне да си пили ноктите. Путката й беше истинско вълшебство. Наистина. Живееше на шестия етаж и аз се подготвях по целия път нагоре. Вече бях решил за позата — просто щях да я метна на облегалката на дивана със задника нагоре и да й го вкарам до дръжката. Между другото не знам как си там долу, но ако не си нищо особено, това е добра поза за теб. Така го вкарваш целия. Както и да е, най-сетне стигнах до нейния апартамент, вече си разкопчавам колана, тропам на вратата и ми отваря някаква стара жена. Старицата е висока колкото джудже и изглежда на около двеста години. Аз й казвам, че съм приятел на Юлия, а тя ми вика: „Бог да ми е на помощ! Юлия умря преди един месец.“ Бог да ми е на помощ! Мамка му! Аз се извинявам на дъртата, давам й парче хляб, защото едва се държи на краката си, и тичам надолу по стълбите. Времето свършва. Наблизо живее едно друго момиче, една от балерините, за които ти разправях. Малко нещо е ледена кралица, но иначе има най-хубавите крака в Питер. За да стигна до тях, трябваше да прескачам един портал и един железен шип само дето не ми се заби в задника, но все пак стигнах до вратата на апартамента, започнах да блъскам и да викам: „Аз съм, Николай Александрович, отвори ми!“ Вратата се отваря и кой стои на прага, мислиш? Нейният дебел мъж със свинските си очички. Проклетото лайно никога не си е вкъщи освен този път. Той е партиец, естествено, и обикновено си стои в централата и измисля нови и нови регулации за армията, но точно тази вечер решил да си остане вкъщи и да тормози жена си за Нова година. „Кой сте вие? Какво означава това?“ пита ме той, едно такова възмутено, все едно по някакъв начин съм го обидил, като блъскам по вратата му и настоявам да получа мократа путка на жена му на тепсия. Искаше ми се да му шибна един, за да си седне на пъпчивия гъз, но това щеше да бъде краят на живота ми, затова му козирувах на цивилния дрисльо, казах му, че съм объркал вратата, и изчезнах оттам. Сега вече бях прецакан. Единственото друго момиче, което познавам в тази част на града, е Роза, но тя е професионалистка, а аз нямам никакви пари в себе си. Но аз съм добър клиент и се надявам тя да прояви доверие и да се съгласи да вземе храната, която ми е останала, нали разбираш? Нейният апартамент е на няколко километра оттам. Хуквам натам, вече се потя — за пръв път от октомври насам. Не остава много време, преди моят приятел с колата да потегли обратно към батальона. Стигам дотам, останал без дъх, и се катеря четири етажа до апартамента на Роза; вратата е отключена, аз влизам вътре и какво да видя — в кухнята чакат трима войници и си подават една бутилка водка. Чувам я как стене в съседната стая, а тези пияни кретени пеят селски песни и се тупат по гърбовете. „Не се притеснявай — вика ми този, който е последен на опашката. — Аз ще свърша бързо.“

— Предложих им пари, за да мина пръв, но всъщност нямах пари в себе си, а те не бяха чак такива кретени, че да приемат запис. Казах им, че трябва да се връщам в батальона, а единият ми вика: „Нова година е! Всички са пияни! Ако се върнеш до сутринта, няма да имаш проблеми.“ Помислих си, че сигурно е прав, а те продължаваха да си подават бутилката, така че започнах да пия с тях и скоро вече пеех шибаните им селски песни най-силно от всички. И след един час най-сетне влязох при Роза. Тя е мило момиче — не ме интересува какво казват за курвите — и ме пусна за хляба, който ми беше останал, а той не беше много. Но ми каза, че путката я боли, така че вместо това ми направи една свирка. Петнайсет минути по-късно аз пак съм готов, тя се смее и вика: „Дай ми ги на мен такива младички“, и ме пусна да вляза в нея, много бавно, много леко. И после още веднъж, след половин час. Сигурно я напълних с един литър сперма отгоре и отдолу.

Обзе ме неловкото усещане, че Коля отново се възбуждаше и сега, докато разказваше тази история.

— Значи си изпуснал колата за обратно.

— О, изпуснах я с няколко часа. Но не се притеснявах, щях да намеря някоя друга кола, която се връща в батальона. Познавам повечето от момчетата, които пренасят съобщения, нямаше да е толкова сложно. Трябваше да ме видиш как излязох от блока на Роза. Съвсем различно човешко същество от това, което влезе. Спокоен, с широка усмивка, с бодра крачка. Излизам навън, само дето не подскачам по тротоара, и в този момент ме спира патрул на НКВД — четири мръсни копелета. Някакъв иска да ми види разрешителното за отпуск. Аз му казвам, че нямам разрешително за отпуск. Казвам му, че нося съобщения по заповед на генерал Штелмах — човекът се готви за битка, трябват му пушки, трябват му снаряди, няма време да подписва някакви лайняни разрешителни за отпуск. Штелмах май е от твоето племе. Знаеше ли?

— Тази история има ли край? Или ще продължаваш да ми говориш, докато умра?

— Този малък надут милиционер, който ме разпитва, още има мустачки като на Хитлер. Човек би си помислил, че всеки руснак, който е имал мустачки като на Хитлер, вече би трябвало да си ги е обръснал, но не — тази путка още си мисли, че му отиват. И ме пита защо нося съобщения от генерал Штелмах в някакъв жилищен блок във Виборгски район. Аз решавам, че истината не е навредила на никого, решавам да се оставя на неговата човечност. Намигам му и обяснявам, че съм решил да топна чушката, докато чакам колата обратно до щаба на генерала. Човек би си помислил, че той ще се ухили, ще ме тупне по гърба и ще ми каже следващия път да си нося разрешително за отпуск, когато излизам от батальона. Все пак от четири месеца съм на фронта, докато това мустакато джудже се е фръцкало из Питер, за да арестува войниците, които са се върнали да донесат парче месо или чувалче ориз на семействата си. И точно там ми беше грешката. В това, че реших да се оставя на човечността на един бюрократ. Той накара хората си да ме закопчаят, после ми се усмихна едно такова, с превъзходство, и ми обясни, че генерал Штелмах всъщност е в Тихвин, на двеста километра оттам, и току-що е спечелил някаква важна битка.

— Не трябваше да му казваш, че те е пратил Штелмах. Това е глупаво.

— Естествено, че е глупаво! Аз току-що си го бях извадил от Роза!

Няколко партизани измърмориха на Коля да млъква и той снижи глас.

— Мозъкът ми не работеше както трябва. Не можех да повярвам, че този тип наистина ме обвинява. Разбираш ли колко бързо се промениха нещата? Следобед на същия ден бях войник с добро положение, а ето ме сега, пет часа по-късно, обвинен в дезертьорство. Помислих си, че ще ме застрелят направо на улицата. Но вместо това ме откараха в затвора „Крести“. И там се запознах с теб, мой малък мрачни юдеино.

— Как е умряла Юлия?

— Какво? Не знам. От глад предполагам.

В продължение на няколко минути лежахме мълчаливо и слушахме мъжете около нас — някои спяха тихо, други хъркаха носово, трети свиреха с носовете си като вятър в комина. Опитах се да различа дишането на Вика сред останалите, защото бях любопитен какви звуци издаваше нощем, но нямаше как.

Коля ме беше ядосал с това, че ме държеше буден с безкрайното си дърдорене, но в последвалото мълчание изведнъж се почувствах самотен.

— Спиш ли? — попитах аз.

— Хм? — измърмори той.

Звучеше сънлив — след като си беше разказал историята, проклетникът вече потъваше в сън.

— Защо е тъмно през нощта?

— Какво?

— Ако има милиарди звезди и повечето от тях са поне толкова ярки, колкото слънцето, а светлината пътува до безкрай, защо през цялото време не е светло?

В действителност не очаквах отговор. Мислех си, че той ще изсумти и ще ми каже да заспивам или ще каже нещо, колкото да отбие номера: „През нощта е тъмно, защото слънцето залязва.“ Вместо това Коля седна и ме изгледа втренчено. Виждах как се мръщи на треперливата светлина на мангала.

— Това е отличен въпрос — каза той.

Коля продължи да мисли върху него, като се взираше в мрака, който обгръщаше малкия кръг от светлина на мангала. Най-сетне поклати глава, прозя се и отново се отпусна на земята. Десет секунди по-късно вече спеше и хъркаше, като свистеше на всяко вдишване и ръмжеше на всяко издишване.

Колкото до мен, аз все още бях буден, когато пазачът отвън се върна, събуди следващата смяна, напълни мангала със съчките, които беше събрал, и легна сред спящите тела. Още един час лежах и слушах как пукат съчките в огъня, като си мислех за светлината на звездите и за Вика, после най-сетне заспах и сънувах небе, от което валяха дебели момичета.

19

ПАРТИЗАНИНЪТ, КОЙТО БЕШЕ НА пост, ни събуди малко преди пладне, като нахлу в колибата и сподави вика си, макар че беше обзет от паника.

— Идват — каза той.

Всички бяхме на крака, преди да успее да стигне до второто изречение, и вече събирахме нещата си, събудени на мига от новината за истинска опасност. Бяхме спали с ботушите си и бяхме готови да тръгваме.

— Приличаха на цяла рота. Със затворници.

Корсаков преметна пушката на рамото си.

— Пехота?

— Не видях бронирани машини.

Трийсет секунди по-късно се изсипахме през кривата врата във враждебната слънчева светлина навън. Колибата нямаше прозорци и вътре беше тъмно като в гробница, така че почти не можех да държа очите си отворени в блясъка на обедното слънце. Всички последвахме Корсаков, а неизречената заповед гласеше: бягайте.

Нямахме никакъв шанс. Още преди последният от нас да излезе от колибата, чух викове на немски. Превърнах се в животно, в главата ми не останаха никакви мисли, тласкаше ме единствено страхът. Въздухът се беше стоплил и снегът беше тежък и мокър, като сграбчваше ботушите ми и ме дърпаше надолу.

Когато бях на девет години, една делегация от прочути френски комунисти пристигна на посещение в Питер и Партията реши да оправи улиците. Работници с висящи от устата им цигари изляха горещ катран на улица „Войнова“ и го заравниха с гребла с дълги дръжки, така че моята улица заприлича на булевард от течен шоколад. Цяла сутрин ги гледах заедно с близнаците Антоколски пред портала на „Киров“. Не си спомням да е имало нещо, което да ни е накарало да вземем това единодушно решение. Но без да кажем и дума, без дори да се погледнем, ние едновременно свалихме обувките си, захвърлихме ги на двора и хукнахме през улицата. Можеше да изгорим петите си на въглен, но не ни пукаше; оставихме отпечатъците от стъпките си по меката улица и продължихме да тичаме, дори след като стигнахме от отсрещната страна, а работниците ругаеха и размахваха греблата си след нас, но не бяха чак толкова усърдни, че да ни подгонят, защото знаеха, че никога няма да ни хванат.

Тази вечер майка ми цял час яростно търка краката ми със сапун и пемза. Баща ми стоеше до прозореца с ръце на гърба, като едва сдържаше усмивката си, и гледаше улица „Войнова“. Под светлината на уличните лампи улицата беше гладка и съвършена, с изключение на трите чифта малки отпечатъци от стъпки, които прекосяваха повърхността й като следи от чайки по мокрия пясък.

Тичането по горещия катран нямаше нищо общо с тичането през разтопения сняг; не знам защо спомените живеят един до друг, но е така.

Сред боровете отекнаха изстрели. Един от куршумите прелетя покрай мен толкова шумно и толкова близо, че се пипнах отстрани по главата, за да проверя дали не ме е закачил. Видях как мъжът пред мен се свлече на земята и от начина, по който падна, аз разбрах, че никога повече нямаше да стане. Не можех да тичам по-бързо и не можех да се страхувам повече от това; когато видях как мъжът падна, нищо в мен не се промени. В този миг вече не бях Лев Абрамович Бениов. Не бях потомък на равини с черни шапки от страна на баща ми и на дребна московска буржоазия от страна на майка ми. Ако в този миг някой германец ме беше сграбчил за яката, беше ме разтърсил и беше попитал как се казвам на съвършен руски език, аз нямаше да мога да му отговоря, нямаше да мога да формулирам и едно-единствено изречение, за да моля за милост.

Видях как Корсаков се обърна, за да стреля по преследвачите. Преди да успее да натисне спусъка, един куршум отнесе долната му челюст от черепа. Той примигна, все още с будни очи, макар че половината му лице вече беше откъснато. Профучах покрай него, нагоре по една стръмна оврага и надолу от другата й страна, където в едно тясно дере течеше поток, захранван от разтопения сняг, и водата клокочеше и се извиваше между камъните и падналите клони.

Подчиних се на някакъв неосъзнат инстинкт и се отклоних от досегашния си курс, за да последвам течението на потока, като тичах надолу по хлъзгавите камъни — по-бързо, отколкото можех да бягам в снега. Тялото ми очакваше неизбежния куршум, който щеше да се забие като кирка между лопатките ми и да ме събори по очи в студената вода. Въпреки всичко бях необяснимо пъргав, краката ми избираха следващото място, на което да стъпят, без да се допитват до мозъка ми, ботушите ми вдигаха пръски ледена вода и нито веднъж не се препънах.

Не знам колко дълго тичах и колко далеч бях стигнал, но най-сетне се наложи да спра. Скрих се зад дънера на една древна борика с отпуснати клони, натежали от мокър сняг, и седнах в сенките, като се опитвах да възстановя дишането си. Краката ми не искаха да спрат да треперят дори след като притиснах ръцете си върху бедрата, за да ги успокоя. Когато дробовете спряха да ме болят, надникнах зад дънера на дървото нагоре по склона.

Към мен се приближаваха трима мъже, с пушки в ръцете си, като тичаха с равномерна крачка. Нито един от тях не беше с германска униформа. Най-близкият беше с бялата униформа на войник от скиорските части и аз осъзнах, че това беше партизанинът, когото бях видял да пъха в устата си пръста на онзи мъртвец, за да му вземе венчалната халка. Марков — така го наричаха останалите.

В този миг го обичах с цялото си сърце, обичах очуканото му червено лице и дълбоко разположените очи, които едва на предишната вечер ми се струваха изпълнени със смъртоносни намерения.

Зад него тичаше Коля и аз се разсмях с глас, когато го видях.

Бях се запознал с него в петък вечерта и дори не бях започнал да го харесвам до понеделник, но сега, във вторник следобед, ми се искаше да се развикам от радост, че го виждам жив. По време на бягството си беше изгубил астраханския си калпак и русата му коса падаше на челото му, докато не я отметне назад. Той се обърна да каже нещо на мъжа до себе си, като се усмихваше широко, и аз разбрах, че му казваше някаква много смешна шега.

Мъжът до него се оказа Вика. За разлика от Коля тя беше успяла да запази кепето си от заешка кожа; беше спуснато до веждите й, но дори от това разстояние виждах как сините й вълчи очи се стрелкат насам-натам под заешката козина. Това, което каза Коля, не й се стори забавно. Сякаш дори не го слушаше. На всеки няколко крачки се обръщаше, за да се огледа за преследвачи.

Бягството ми сигурно не беше продължило толкова дълго (двайсет минути? десет?), но вътрешността на ловджийската колиба ми изглеждаше като спомен, откраднат от някой непознат. Истинският ужас — искрената вяра, че животът ти всеки момент ще свърши по насилствен начин — изтрива от мозъка всичко останало. И дори след като видях Коля, Вика и Марков, макар че лицата на тримата ми се струваха най-красивите лица в цяла Русия, аз не можех да извикам имената им или да помахам с ръка. Сянката между отпуснатите клони на бориката беше моето сигурно скривалище. Откакто бях влязъл в нея, не ми се беше случило нищо лошо. Германците не ме бяха открили. Не бях видял ничия челюст да бъде откъсната от лицето, като остави само озадачените очи над нещо като отпадъците от месо, които остават по пода на кланицата. Не можех да помахам на Коля, макар че през последните четири дни той беше станал най-добрият ми приятел.

Може би леко бях променил положението си или бях потреперил — но явно бях предизвикал някакъв слаб шум, защото Вика се завъртя към мен, притиснала приклада на карабината си към рамото, насочила цевта към главата ми. Дори тогава не успях да отворя уста навреме, за да си спася живота. Можех просто да извикам името й. Всяко изречение на руски щеше да свърши работа.

Но въпреки че седях в дълбока сянка, закрит от провиснали клони, затрупани със сняг, Вика някак си позна лицето ми и не натисна спусъка.

— Това е твоят малък приятел — каза тя на Коля. — Може да е ранен.

Коля изтича при мен, като избута настрани клоните на бориката, сграбчи ме за реверите на палтото и ме завъртя целия наляво и надясно, за да ме огледа за дупки от куршуми.

— Ранен ли си?

Аз поклатих глава.

— Ставай тогава — каза той и ме вдигна на крака. — Те идват след нас.

— Късно е — каза Вика.

Двамата с Марков бяха дошли при нас в убежището на сенките и тя посочи с цевта на карабината си нагоре по склона.

На хребета, на по-малко от двеста метра разстояние, се бяха показали германци с бели анораци, с готови за стрелба карабини, които пристъпваха внимателно и оглеждаха околността за засади. Отначало бяха само неколцина войници, които си проправяха път в дълбокия сняг, но след тях идваха още и още, докато целият склон не започна да гъмжи от хора, които искаха да ни убият.

Марков извади бинокъл от един джоб на гащеризона си. После се загледа през него в авангарда на германците, които се спускаха по хълма.

— Първа планинска дивизия — прошепна той, като подаде бинокъла на Вика. — Виждаш ли еделвайса на пагоните им?

Тя кимна и му направи знак, че няма нужда от бинокъла. Между двете колони от униформени войници вървеше стадо от военнопленници, отпуснали глави между раменете си. Войници от Червената армия с мръсни униформи крачеха до зашеметени цивилни, облечени с това, което бяха успели да докопат, докато германците бяха атакували родните им села. Някои нещастници бяха по ризи, без палта, ръкавици или шапки. Влачеха се през снега, без да вдигат очи и без да продумват, и вървяха право към нас.

— Цяла рота — каза Марков, като прибра бинокъла и вдигна карабината си. — Много ясно, че ще се случи точно сега, когато имам цял джоб злато.

Вика сложи ръка на рамото на Марков.

— Толкова ли бързаш да станеш мъченик?

Той хвърли поглед към нея — стоманеният мерник на карабината му вече беше насочен към най-близкия нацист.

— Няма смисъл да стреляме по пехотинци — каза му тя. — Трябват ни Айнзацгрупен.

Той се намръщи и отблъсна ръката й все едно беше някаква луда, която го беше спряла на улицата да му иска пари.

— Това не е концерт по желание. Не виждам нищо друго освен планинска пехота.

— Айнзацгрупе А се движи заедно с първа дивизия на планинската пехота. Знаеш това. Значи Абендрот е някъде наблизо.

Двамата с Коля се спогледахме. Едва снощи бяхме чули за пръв път името на Абендрот, но вече всяка сричка от него излъчваше заплаха. Не можех да прогоня от мислите си образа на Зоя, която се гърчи от болка на пода до отрязаните си крака. Не можех да си представя самия Абендрот — момичетата не ни го бяха описали, — но си представях ръцете му, изпръскани с кръв, с безупречно поддържани нокти, докато оставя триона на дъсчения под на къщата.

— Стига толкова — каза Марков. — Няма да бягам повече.

— Не съм казвала, че ще бягаме. Те имат повече от сто пленници. Ще се смесим с тях…

— Полудя ли, тъпа путко? Да не мислиш, че ако излезеш с вдигната карабина, фрицовете ще те оставят да се предадеш?

— Няма да се предаваме.

Тя се хвана с едната си ръка за един нисък клон на дървото над нас, изтегли се нагоре и натика карабината си в пролуката между дънера и клона. После се отпусна обратно на земята, изтупа снега от ръкавиците си и направи знак на Марков също да скрие оръжието си.

— Ще се смесим с пленниците и ще чакаме подходящ момент. Те вече са претърсили тези овце за оръжие. Нали имаш пистолет в себе си? Хайде, побързай. Остави карабината.

— Може пак да ги претърсят.

— Няма.

Най-близките германци вече бяха на по-малко от сто метра разстояние, стегнали качулките си върху полевите кепета. Марков не откъсваше поглед от розовите им лица, които бяха лесна мишена за един умел стрелец.

— Още преди да се стъмни, ще са убили половината от тези пленници.

— В такъв случай ще трябва да сме в другата половина.

Коля се усмихна и кимна, все по-запален от тази идея. Беше същата смехотворна схема, каквато и самият той щеше да измисли, така че изобщо не се изненадах, че му харесваше.

— Струва си да опитаме — прошепна той. — Ако се смесим с тях, имаме шанс. А ако ни разкрият, хубаво — тогава ще влезем в престрелка. Планът е добър.

— Планът е лайнян — каза Марков. — Как ще се смесим с тях, без да ни забележат?

— Нали имаш още няколко гранати? — попита го Вика.

Марков я изгледа втренчено. Приличаше на човек, когото са удряли много пъти по лицето — носът му беше сплескан като на боксьор, а половината му долни зъби липсваха. Най-сетне той поклати глава, стегна ремъка на карабината си в основата на един счупен клон и надникна зад дънера към приближаващата колона.

— Ти си истинска пича въшка, знаеш ли?

— Свали си белия камуфлаж — отговори му тя. — Приличаш на войник от скиорските части. Ще те забележат.

Марков бързо разкопча гащеризона си, седна в снега и го изхлузи през ботушите. Отдолу беше с подплатен ловджийски елек, няколко пласта вълнени пуловери и чифт работни панталони, изцапани с боя. Той измъкна една граната от брезентовата си торба, свали опаковката на детонатора, голям колкото цигара, и го натика в основата на гранатата.

— Трябва да преценим момента — каза той.

Всички се събрахме около широкия дънер на бориката, приклекнали и неподвижни, като сдържахме дъха си, докато първите германски войници минаваха покрай нас на по-малко от двайсет метра разстояние.

Никой не си беше направил труда да се консултира с мен, което беше съвсем логично, защото не си бях отворил устата да дам никакво предложение. Всъщност не бях казал нито дума, откакто бях изхвърчал от ловджийската колиба, и сега вече беше твърде късно за това.

Но на мен не ми харесваше нито една от двете възможности. Смъртоносната престрелка сигурно беше добър вариант за кален партизанин като Марков, но аз не бях готов за самоубийствена атака. А да се престорим на пленници ми се струваше абсурдна грешка — колко дълго оцеляваха пленниците в днешно време? Ако някой ме беше попитал, щях да настоявам или да побегнем отново, макар и да не бях сигурен, че съм в състояние да тичам, или да се опитаме да се покатерим на дървото и да изчакаме германците да минат под нас. Да се скрием сред клоните ми се струваше все по-добра идея с всяка следваща секунда, през която авангардът на ротата от пехотинци минаваше покрай нас, без да ни забележат.

Когато покрай нашето дърво се повлякоха първите руски пленници, Вика кимна на Марков. Той дълбоко си пое дъх, пропълзя до края на сянката, хвърляна от бориката, и запрати гранатата колкото можеше по-далеч.

От мястото си не можех да видя дали някой от германците беше забелязал гранатата, която прелетя над главите им. Не чух никакви предупредителни викове. Гранатата глухо тупна в снега на трийсет метра от нас. В продължение на няколко секунди бях убеден, че е била дефектна — докато не избухна с такава сила, че по нас се посипа сняг от разтърсените клони на бориката.

Всички от ротата — както пехотинците, така и военнопленниците — приклекнаха от страх и се обърнаха наляво, където във въздуха беше изригнал висок гейзер от сняг. Ние се измъкнахме от сянката на дървото и незабелязани от никого се приближихме към раздърпаната тълпа от руснаци, докато германските офицери започнаха да крещят заповеди, да се взират в гората с биноклите си и да търсят снайперисти сред дърветата. Вече бяхме много близо до нашите пленени сънародници — петнайсет метра, четиринайсет, тринайсет, — пристъпвахме тихо и не се поддавахме на импулса да изтичаме последните няколко крачки. Германците решиха, че са забелязали някакво движение в далечния храсталак; имаше още викове и заповеди, сочене с пръст и войници, които падаха по корем, готови да стрелят от легнало положение.

Докато разберат, че отляво нямаше никакви врагове, ние вече се бяхме промъкнали сред тях отдясно. Някои от пленниците ни забелязаха, когато се присъединихме към тях. Никой не ни посрещна с добре дошли и не прояви никакви приятелски чувства. Изобщо не изглеждаха изненадани, че с тях са се смесили четирима новодошли; и войниците, и пленените цивилни бяха толкова отчаяни, че сигурно смятаха за нещо съвсем нормално от гората да излязат още руснаци и тайно да се предадат на врага.

Всички пленници бяха от мъжки пол — от малки момчета с липсващи зъби и сополи, замръзнали на горната устна, до старци с превити гърбове и бяла четина по лицата. Вика беше нахлупила заешкото си кепе още по-ниско на челото; в безформения си гащеризон толкова приличаше на юноша, че никой не я погледна за втори път.

Поне двама от войниците от Червената армия не бяха с ботуши, а крачеха в студа по скъсани вълнени чорапи. Германците смятаха съветските кожени ботуши с плъстена подплата за голям трофей, много по-топли и здрави от техните собствени. Вълнените чорапи на войниците сигурно бяха прогизнали от разтопения сняг. Когато температурата паднеше отново под нулата и чорапите им замръзнеха, двамата трябваше да продължат да ходят с блокове лед на краката си. Запитах се колко щяха да могат да вървят така, колко километри щяха да изминат, преди парализата да пропълзи от пръстите на краката до прасците и коленете им. Погледите им бяха празни и окаяни като тези на впрегатните коне, които теглеха шейни по заснежените улици на Питер, преди да свърши храната и да ги заколят за месо.

Германците си дърдореха на техния език. Нито един не изглеждаше тежко ранен от избухналата граната, макар че един млад редник си беше свалил ръкавицата, за да пипне с палец тънката червена резка на бузата си и да я покаже на другарите си, доволен от първата си бойна рана.

— Мислят си, че е било противопехотна мина — прошепна Коля.

Той присви очи, докато се вслушваше в командите на офицерите.

— Сигурно са тиролци. Говорят с някакъв странен акцент. Да, казват, че е било противопехотна мина.

Заповедите на офицерите достигнаха до редниците, които отново се обърнаха към смирено чакащите пленници и им направиха знак с карабините си, че продължават.

— Почакайте! — извика един от руснаците.

Беше цивилен на четирийсет и няколко години, с дебели устни и подплатена пухена ушанка, завързана под брадичката

— Този човек е партизанин!

Той посочи към Марков. Всички останали на склона бяха млъкнали.

— Преди един месец пристигна в къщата ми, открадна всичките ми картофи и всичката храна и каза, че им трябвала за войната! Чувате ли? Той е партизанин! Убил е много германци!

Марков не откъсваше поглед от цивилния, навел глава настрани като куче за боеве.

— Затвори си устата — каза тихо той, а лицето му беше почервеняло от гняв.

— Сега не можеш да ми заповядваш! Не можеш да ми заповядваш вече!

Към нас закрачи един лойтнант, следван от трима редници, като разблъскваше пленниците, които се бяха скупчили около Марков и неговия обвинител.

— Какво става тук? — изрева той.

Очевидно беше преводачът на ротата и говореше руски с украински акцент. Приличаше на възпълен мъж, който наскоро е отслабнал много, така че широките му страни се бяха отпуснали, а по лицевите му кости тежко висеше дебелата кожа.

Обвинителят продължаваше да сочи с пръст, като приличаше на някакво възголямо бебе с ушанката си и треперещите си устни, и говореше на лойтнанта, но не откъсваше поглед от Марков.

— Този човек е убиец! Той е убивал вашите хора!

Коля отвори уста, за да каже нещо в защита на Марков, но Вика заби острия си лакът в стомаха му и Коля си замълча. Видях как ръката му потъва в джоба на палтото, за да приготви пистолета „Токарев“ за стрелба.

Марков поклати глава, а устните му се разтегнаха в някаква странна, грозна усмивка.

— Да сера на майка ти.

— Сега не си толкова смел! Не си толкова корав! Много ясно, че си много корав, когато крадеш картофи от обикновените хора, но какъв си сега, а? Какъв си сега?

Марков изръмжа и измъкна един малък пистолет от джоба на ловджийския си елек. Колкото и да беше едър, ръката му се движеше бързо като на американски каубой, когато насочи пистолета към обвинителя си, който се хвърли назад, а пленниците наоколо се свиха, за да не попаднат на пътя на куршума.

Но германците бяха още по-бързи. Преди Марков да успее да натисне спусъка, автоматичният огън на карабините „МР40“ надупчи гърдите му, като отвори множество малки дупчици по елека. Той се олюля, намръщи се все едно беше забравил някакво важно име и падна назад върху мекия сняг, а от перфорираната подплата на елека му се разхвърча пух.

Обвинителят се втренчи в трупа на Марков. Сигурно си беше давал сметка до какво ще доведе изобличаването му, но сега изглеждаше зашеметен от резултата. Лойтнантът го погледна за миг, като се чудеше дали да го възнагради, или да го накаже. Накрая просто взе пистолета на Марков за сувенир и се отдалечи, като остави цялата бъркотия зад гърба си. Младите редници го последваха, като хвърлиха един поглед на трупа на Марков — може би се чудеха кой от тях беше дал точния изстрел, който беше причинил смъртта му.

Скоро ротата отново продължи по пътя си. Но беше настъпила една промяна. Най-отпред вече вървяха шестима руснаци, на десет метра разстояние от най-близките германци, като изпълняваха ролята на ходещи миночистачи. Всяка крачка беше мъчение за тях, докато очакваха да се препънат в опънатата тел и да задействат следващата противопехотна мина. Сигурно се изкушаваха да побегнат, но нямаше да успеят да изминат и три крачки, преди войниците да ги застрелят.

Никой не вървеше близо до обвинителя на Марков. Беше като заразен, като болен от чума. Той тихо си говореше нещо, сякаш водеше продължителен нечут спор със себе си, а погледът му се стрелкаше наляво и надясно в очакване на наказанието.

Аз бях на десетина души зад него и газех в кишата между Вика и Коля. Всеки път, когато някой от пленниците казваше нещо достатъчно силно, за да го чуят германците, някой от редниците отсичаше: „Halts Maul!“ Никой нямаше нужда от преводач, за да разбере смисъла на тези думи, и въпросният руснак бързо си затваряше устата, свеждаше глава и продължаваше малко по-бързо. Въпреки това не беше невъзможно да се води разговор, ако човек говори много тихо и внимава да не го забележат пазачите.

— Съжалявам за твоя другар — прошепнах на Вика.

Тя продължи да крачи, без да отговори или да покаже, че ме е чула. Помислих си, че може да съм я обидил.

— Изглеждаше добър човек — добавих аз.

И двете изречения бяха абсолютно банални — като репликите, които се произнасят на погребението на някакъв далечен роднина, когото никой не е харесвал. Нямаше защо да й се сърдя, че не ми отговаряше.

— Не беше — каза най-сетне тя. — Но въпреки това го харесвах.

— Този предател трябва да увисне от някое дърво — прошепна Коля с наведена глава, така че да не се чува.

Не откъсваше поглед от тила на мъжа, който беше издал Марков.

— Иде ми да му извия врата с голи ръце. Знам как се прави.

— Остави го — каза Вика. — Той не означава нищо.

— Означаваше нещо за Марков — казах аз.

Вика вдигна очи към мен и се усмихна. Не беше онази студена, хищническа усмивка, която бях виждал преди. Изглеждаше изненадана от думите ми все едно току-що беше чула някой бавноразвиващ да изсвири с уста „Fur Elise“, без да пропусне нито една нота.

— Да, означаваше нещо за Марков. Странен си ти.

— Защо?

— Коварно дяволче е той — каза Коля и заби юмрук в бъбреците ми в знак на привързаност. — Но го бива на шах.

— Защо да съм странен?

— Марков не е важен — каза тя. — Аз не съм важна. Ти не си важен. Единственото важно нещо е да спечелим войната.

— He — казах аз. — Не съм съгласен. Марков беше важен. Както и аз, както и ти. Точно затова трябва да спечелим войната.

Коля повдигна вежди, впечатлен от възражението ми срещу малката фанатичка.

— Аз съм особено важен — обяви той. — Защото пиша големия роман на двайсети век.

— Вие двамата сте като влюбени гълъбчета — каза тя. — Знаете ли?

Мрачната процесия от изтощени мъже беше забавила ход пред нас, а обърканите пленници пристъпваха от крак на крак и се опитваха да разберат защо вече не се движим. Един от руските войници, които нямаха ботуши, беше спрял. Останалите мъже от неговия пленен отряд го умоляваха да продължи, молеха се и ругаеха. Той поклати глава, без да каже дума, забил крака в снега. Един от приятелите му се опита да го избута, но нямаше смисъл; той беше избрал своето място. Когато редниците дотичаха до него, като размахваха полуавтоматичните си карабини и крещяха на собствения си език, червеноармейците неохотно отстъпиха назад от обречения си другар. Той се усмихна на германците и вдигна едната си ръка в подигравателен нацистки поздрав. Успях да извърна глава в последния момент.

20

ЕДИН ЧАС ПРЕДИ ЗАЛЕЗ-слънце ротата спря пред тухлената сграда на някакво училище — беше страховита постройка, издигната по време на втората петилетка, с прозорци от оловно стъкло, тесни като средновековни амбразури. Над входната врата с бронзови букви, високи по половин метър, беше изписана прочутата мисъл на Ленин: „Дайте ни детето за осем години и ще го направим болшевик завинаги.“ Някой от рускоговорещите нашественици беше написал отговор с бяла боя, която се беше разтекла, преди да изсъхне: „Дайте ни децата си за осем секунди и няма да останат никакви болшевики.“

Вермахтът беше реквизирал сградата на училището за команден щаб. До входа бяха паркирани шест военни джипа и един гологлав редник с руса коса, къса и жълта като пух на новородено пиленце, пълнеше резервоара на единия от зелен стоманен бидон. Войникът изгледа приближаващата рота и пленниците без никакво видимо любопитство.

Офицерите издадоха заповеди, редиците се пръснаха и повечето германци влязоха в сградата, като в движение сваляха тежките си раници и бърбореха помежду си, шумно и весело, готови да влязат под душовете (ако имаше вода) и да се нахранят с топла вечеря. Останалите от планинската пехота — един взвод от четирийсет души — все още не бяха освободени и бяха навъсени от глад и изтощение след дългия ден, в който бяха газили през безкрайния руски лес, така че ни подкараха покрай сградата, без да крият раздразнението си.

Там ни очакваше един германски офицер, разположен на сгъваем стол, който четеше вестник и пушеше. Когато пристигнахме, той вдигна поглед към нас с приветлива усмивка, доволен да ни види, все едно бяхме някакви негови приятели, които беше поканил на вечеря. Офицерът остави вестника и най-сетне се изправи, като кимаше на себе си и разглеждаше лицата ни, състоянието на дрехите ни, изработката на ботушите ни. Носеше сива униформа на Вафен-СС със зелени маншети на ръкавите, а сивото му палто беше провесено на облегалката на сгъваемия стол. Вика, която вървеше до мен, промърмори:

— Айнзацгрупен.

Когато се подредихме в неравни редици, офицерът от Айнзацгрупен хвърли цигарата си в снега и кимна на преводача на пехотинците с отпуснатата кожа на лицето. Двамата свободно заговориха помежду си на руски все едно се докарваха пред пленниците, които подслушваха разговора им.

— Колко са?

— Деветдесет и четири. Всъщност не, деветдесет и двама.

— Така ли? И още двама, които не можаха да се присъединят към нас? Много добре.

Офицерът се обърна към нас, като ни гледаше един по един в очите. Беше представителен мъж, черното му полево кепе беше килнато назад над челото му, загоряло от слънцето, а изисканите мустачки му придаваха вид на джазпевец.

— Не се страхувайте — каза ни той. — Знам, че всички сте чели пропагандата. Комунистите искат да си мислите, че сме варвари, които са дошли да ви унищожат. Но аз гледам лицата ви и виждам добри, честни работници и фермери. Има ли сред вас и един-единствен болшевик?

Никой не вдигна ръка. Германецът се усмихна.

— Така си и мислех. Вие сте твърде умни за това. Вие разбирате, че болшевизмът не е нищо друго освен най-радикалната форма на неутолимата жажда на евреите да господстват над целия свят.

Той погледна безизразните лица на руснаците срещу себе си и добродушно сви рамене.

— Но ние нямаме нужда да си говорим толкова сложно. Вие знаете в сърцето си каква е истината, а това е най-важното. Няма причина за конфликт между вашия и нашия народ. Ние имаме един общ враг.

Той направи знак на един от войниците, който взе купчина вестници от една дървена щайга до сгъваемия стол и ги раздели поравно между петима от другите пехотинци. Те поеха между редиците от пленници, като раздаваха по един вестник на всеки руснак. Падна ми се „Комсомолска правда“; Вика и Коля получиха по една „Червена звезда“.

— Разбирам, че ви е трудно да го възприемете след толкова години пропаганда. Но трябва да ми повярвате: победата на германците ще бъде победа за руския народ. Ако не го разбирате сега, скоро ще го разберете, а вашите деца ще израснат убедени в това.

Сенките ни изглеждаха великански на залязващото слънце. Офицерът от Айнзацгрупен се наслаждаваше на собствения си глас и на впечатлението, което оставяше в нас. Руският му беше граматически съвършен, макар че не се опитваше да крие акцента си. Зачудих се къде беше научил езика, дали не беше роден в някоя от колониите от етнически германци в Мелитопол или Бесарабия.

Той вдигна поглед към многоточието, което образуваха три облачета високо в сребристото небе над нас.

— Наистина обичам тази страна — каза той. — Прекрасна земя.

Офицерът отново сведе поглед към нас и сви рамене, сякаш се извиняваше.

— Но вие сигурно си мислите, че въпреки всички тези приказки ние продължаваме да водим война, нали така? Истината е, че ние имаме нужда от вас, приятели. Всеки от вас ще помогне на каузата.

В ръцете си държите отпечатаните лъжи, неуморно разпространявани от вашия режим. Вие сами знаете колко струват те! Вестниците ви казваха, че никога няма да се стигне до тази война, но ето ни тук! Казваха ви, че германците ще бъдат отблъснати до август, но кажете ми… — на това място той престорено потрепери от студ — …на август ли ви прилича това? Но няма значение, няма значение. Всеки от вас ще прочете на глас по един абзац. Онези от вас, които сметнем за грамотни, ще дойдат с нас във Виборг, където мога да ви обещая по три пъти храна дневно, докато превеждате документи за временното правителство. И работа в отоплена сграда! Онези от вас, които не се справят… е, за тях работата ще бъде малко по-тежка. Никога не съм бил в стоманолеярните заводи в Естония, но съм чувал, че понякога там е опасно. И все пак ще получавате по-добра храна от помията, която са ви сипвали в Червената армия — а дори не искам да си мисля какво са яли цивилните сред вас през последните няколко месеца.

Някои от по-възрастните селяни изохкаха и поклатиха глави, като се споглеждаха и свиваха рамене. Офицерът от Айнзацгрупен кимна на преводача на пехотинците и броени секунди по-късно двамата германци се заеха да проверяват пленниците. Трябваше им да чуят само няколко изречения, за да оценят грамотността на руснаците. Аз погледнах моя брой на "Правда“. Над уводната статия с големи букви беше отпечатан призив, излязъл от устата на самия Сталин: „СЪНАРОДНИЦИ! ДРУГАРИ! ВЕЧНА СЛАВА НА ГЕРОИТЕ, КОИТО ОТДАДОХА ЖИВОТА СИ ЗА НАШАТА СВОБОДА И ДОБРУВАНЕТО НА НАШИЯ НАРОД!“

Възрастните селяни свиваха рамене и връщаха вестниците на германците, без дори да погледнат текста. Много от по-младите мъже от кооперативите с мъка успяваха да прочетат по няколко думи. Тези пленници се отнасяха сериозно към изпита и се мръщеха, докато се опитваха да разпознаят буквите. Германците добродушно се смееха на грешките им, потупваха невежите по рамото и се шегуваха с тях.

— Не си залягал над книгите, а? Сигурно не ти е останало време, докато си гонил момичетата!

Пленниците скоро се отпуснаха и започнаха да подвикват на приятелите си в другия край на редицата. Смееха се на глас заедно с германците, когато някой заекваше. Някои си измисляха собствени статии, като се преструваха, че четат, докато импровизираха репортажи за сраженията край Москва или бомбардировката на Пърл Харбър и успешно имитираха журналистическия стил, който бяха чували по радиото. Германците сякаш се забавляваха с този номер; и двете страни знаеха, че никой не се заблуждава каква е истината.

Германците казваха на всеки, който се беше провалил на изпита, да пристъпи наляво. Първите няколко пленници, които застанаха там, отначало изпитваха неудобство, че се бяха изложили така, но се ободряваха все повече с всеки нов невежа, който се присъединяваше към тях.

— А, Саша, и ти ли? А аз си мислех, че си много умен!

— Гледай го как се гърчи пред офицера! Хайде, хайде, ние отиваме в леярната! Какво, ти да не си мислеше, че ще те вземат в канцеларията? Гледай го този смешник, не се отказва!

— Едик, старче, дали ще можеш да вървиш чак до Естония? А? Хайде, няма страшно, ние ще ти помогнем!

Онези, които можеха да четат, искаха да направят добро впечатление на германците. Рецитираха статиите като актьори, които изнасят монолог в театъра. Мнозина продължаваха и след като им бяха казали да спрат, произнасяха по-сложните думи със замах и демонстрираха лекотата, с която боравеха с речниковия запас. После пристъпваха надясно, грейнали от гордост, като кимаха на образованите си другари и се радваха накъде отиваха нещата. Виборг не беше толкова далеч, а работата в отоплена сграда с три пъти хранене дневно беше за предпочитане пред нощуването в окопите в очакване върху тях да се посипят снаряди.

Коля подигравателно завъртя очи, докато гледаше как се поздравяват образованите.

— Погледнете ги само — измърмори той под носа си. — Искат да им дадат награда, защото могат да прочетат вестника. И вижте колко снизходително се държат фрицовете. Дали да не взема да им кажа наизуст първата глава от „Евгений Онегин“? Дали ще им направи впечатление? Шейсет стиха, та-та-та-та-та. Да не си мислят, че са единствената културна нация в Европа? Наистина ли искат да изправят Гьоте и Хайне срещу Пушкин и Толстой? Признавам им, че са първи в музиката. Разликата не е толкова голяма, колкото си мислят, но все пак са първи в музиката. И във философията. Но в литературата? Нищо подобно.

Офицерът от Айнзацгрупен с черното кепе беше само на двама пленници разстояние от Коля, който стоеше от лявата ми страна. Усетих ръка в ръкавица, която стисна дясната ми ръка, обърнах се и видях Вика — беше вдигнала бледото си лице към моето, а суровите й очи не примигваха, макар че ме гледаше през косо падащите лъчи на залязващото слънце. Беше ме хванала за ръката, защото искаше да ме предупреди за нещо, но не ме пусна толкова бързо, колкото можеше — или поне така си казах аз. Можех да я накарам да ме обикне. Защо не? Какво от това, че досега предизвиквах в нея единствено отвращение и скука?

— Не можеш да четеш — съобщи ми тя с тренирания си шепот, който не можеше да чуе никой друг.

Очите й останаха приковани в моите, за да се увери, че съм я разбрал. За пръв път през живота си аз нямах нужда от повече обяснения.

Офицерът от Айнзацгрупен, търпелив и добронамерен като университетски преподавател, слушаше войника от Червената армия от другата страна на Коля.

— „Скоро Европа ще развее великото знаме на свободата за всички народи…

— Добре.

— „…и мира между всички държави.“

— Добре, добре. Нататък.

Сръгах с лакът ръката на Коля. Той ми хвърли един нетърпелив поглед, готов да покаже на този снизходителен фашист каква е истината за руската литература. Поклатих глава само веднъж. Офицерът пристъпи към него. Нямах възможност да му кажа нищо. Можех единствено да се взирам в очите на Коля и да се надявам да ме е разбрал.

— А, ето един хубавец от степите. Казашка кръв ли имаш?

Коля стоеше с изправени рамене. Беше по-висок от германеца и в продължение на няколко секунди го изгледа отгоре, без да каже нищо.

— Не знам. Роден съм в Питер.

— Прекрасен град. Жалко, че го наричат Ленинград. Такова грозно име, не мислиш ли? Имам предвид дори ако не се броят политическите съображения. Просто ми се струва грешно да се нарича така. Санкт Петербург — ето това е име, което отеква през вековете. Толкова много история! Аз съм бил там между другото. И в Москва. И очаквам съвсем скоро да ги посетя отново. Добре, покажи ми какво можеш.

Коля вдигна вестника пред очите си и се вторачи в буквите. После дълбоко си пое въздух, отвори уста — и се разсмя, като клатеше глава, докато връщаше вестника на германеца.

— Дори не мога да се престоря, съжалявам.

— Не се извинявай! Такива плещи като твоите ще отидат нахалост зад бюрото. Всичко е наред, приятелю.

Коля кимна, като се усмихваше на офицера като някакъв симпатичен идиот. Трябваше да отиде при невежите, но той остана до мен, с ръце в джобовете.

— Искам да видя дали моят приятел ще се справи по-добре — обясни той.

— Е, няма как да се справи по-зле — отговори офицерът от Айнзацгрупен, като се усмихна на свой ред.

После застана пред мен и ме огледа от главата до петите.

— На колко си години? Петнайсет?

Кимнах. Не знаех дали е по-безопасно да съм на петнайсет или на седемнайсет, но излъгах инстинктивно.

— Откъде са дядо ти и баба ти?

— От Москва.

— И четиримата?

— Да.

Вече лъжех автоматично и дори не се замислях за думите, преди да ги изрека.

— Родителите ми са се запознали там.

— Не ми приличаш на руснак. Ако трябваше да позная, щях да предположа, че си евреин.

— И ние така му викаме — обади се Коля, като ми разроши косата и се ухили. — Малкият евреин! Направо пощурява. Но вижте само този нос! Ако не познавах семейството му, и аз щях да се закълна, че е юдеин.

— Има евреи с малки носове — каза германецът. — Както и други хора с големи носове. Не бива да си правим прибързани заключения. Преди няколко месеца видях във Варшава една еврейка с коса, която беше по-руса от твоята.

Той посочи към голата глава на Коля, усмихна се и му намигна.

— И съм сигурен, че не беше боядисана. Нали схващаш?

— И още как — отговори Коля и на свой ред се усмихна.

— Не се тревожи — каза ми германецът. — Все още си млад. Всички преживяваме неловка възраст. Но я ми кажи, можеш ли да четеш по-добре от твоя приятел?

Сведох очи към вестника в ръцете си.

— Знам, че това е „Сталин“ — казах и посочих думата. — А това е „другарят“?

— Да, трябва да се започне отнякъде.

Той ми се усмихна бащински, потупа ме по бузата и взе вестника от ръцете ми. Помислих си, че може дори да е съжалил за това, че ми беше казал как приличам на евреин.

— Много добре. Ще правиш компания на твоя приятел в Естония. Няколко месеца тежка работа не са навредили на никого. И без това всичко ще свърши скоро.

— А ти… — каза той и пристъпи към Вика, която беше последна в редицата. — Още едно дете. Какво ще ми покажеш?

Вика сви рамене и поклати глава, без да вдига очи към него, после протегна непрочетения вестник към офицера от Айнзацгрупен.

— Да, поредната победа на болшевишката образователна система. Добре, вие тримата отидете наляво.

Пристъпихме сред ухилените неграмотни. Един от тях беше работил в стоманолеярна и останалите се бяха събрали около него, за да слушат разказа му за ужасната жега и рисковете при работата с разтопен метал. Предателят на Марков стоеше в края на групичката и потъркваше ръцете си, за да ги стопли, но никой не му обръщаше внимание.

— Това ли беше Абендрот? — прошепнах на Вика.

Тя поклати глава.

— Абендрот е с чин щурмбанфюрер. Четири сребърни звезди на пагоните. Този имаше само три.

Преводачът на ротата броеше двете групи от пленници, като сочеше главите им с пръст и мърдаше устни. Когато приключи, той съобщи на офицера:

— Петдесет и седем грамотни. Трийсет и осем неграмотни.

— Много добре.

Слънцето беше залязло и въздухът ставаше все по-студен. Офицерът от Айнзацгрупен отиде до сгъваемия стол, където беше оставил палтото си, докато войниците подредиха грамотните пленници в две колони и им наредиха да потеглят. Руснаците весело махаха на необразованите си другари, докато минаваха покрай тях. Този път маршируваха стегнато, съвсем различно от начина, по който се бяхме тътрили всички по-рано през деня. Вървяха в крачка: леви, десни, леви, десни. Пленниците искаха да направят добро впечатление на германските си господари и да докажат, че наистина заслужават шанса да изрязват статии от вестниците във Виборг, докато са в плен.

Офицерът от Айнзацгрупен вече не поглеждаше към тях. Той закопча палтото си, сложи си кожените ръкавици и се отправи към паркираните джипове. Грамотните пленници стигнаха с маршова стъпка до тухлената стена на училището, която нямаше прозорци, където ги спряха и ги накараха да се обърнат. Дори в този момент все още не осъзнаваха какво се случваше с тях. Как да го осъзнаят? Те бяха добри ученици; бяха издържали изпита и ги бяха наградили заради това.

Погледнах към Вика, но тя се взираше в далечината, защото не искаше да види какво ще последва.

Германските войници насочиха полуавтоматичните си карабини и започнаха да стрелят в редиците на руснаците. Продължиха да натискат спусъка, докато не изпразниха пълнителите си, а руснаците не се превърнаха в разкъсана маса на земята, над която се издигаше дим от овъглените им палта. После германците презаредиха, отидоха до стената и се заеха да стрелят по веднъж в главата на всички, които все още дишаха.

Забелязах как офицерът от Айнзацгрупен поздрави младия гологлав войник пред училището, който зареждаше резервоарите. Офицерът му каза нещо, което явно беше смешно; младият войник се разсмя и кимна в знак на съгласие. Офицерът се качи в един от джиповете и потегли. Младият войник събра празните бидони и ги понесе към училището. Направи само няколко крачки, после спря и вдигна очи към небето. Вече ги чувах и аз — самолетни двигатели, които мъркаха някъде високо над нас. Сребристите бомбардировачи „Юнкерс“ летяха на запад, във формации по три, на път за първата бомбардировка за вечерта. Три, после още три и още три, докато не изпълниха цялото небе като мигриращи птици. А всички ние на земята — и оцелелите пленници, и германските пехотинци — мълчаливо стояхме и гледахме прелитащите самолети.

21

ПРЕЗ НОЩТА НИ ЗАТВОРИХА в една барака зад училището — бяхме трийсет и пет души, натъпкани на място, в което можеха да спят удобно може би осем. Никой не можеше да легне както трябва. Аз седях свит в ъгъла, между Коля и Вика. Това не беше добре за гърба ми, но беше добре за дишането — процепите между дъските на стената бяха единственото място, през което в бараката влизаше въздух, и когато ме обхващаше твърде силен пристъп на клаустрофобия, можех да обръщам глава и да вдишвам от студения чист въздух навън.

Беше съвсем тъмно. Германските войници бяха заковали вратата на бараката от външната страна; бяха оставили пазачи отвън, които разговаряха помежду си и палеха цигари, но въпреки това пленниците говореха за бягство. Не виждах лицата им, така че все едно слушах някоя от радиопиесите, които обичаше майка ми.

— Казвам ти, можем да строшим стената като орехова черупка. Един от нас да я натисне с рамо, ще пробие от другата страна.

— Мислиш ли? Да не си дърводелец? Защото аз съм. Докато ни вкарваха вътре, успях да разгледам стените. Това е сребърна бреза. Здраво дърво.

— А и какво ще стане с този от нас, който пробие стената? Навън има пазачи с автомати.

— Колко? Двама? Трима? Ако им налетим, ще застрелят няколко от нас, но после ще ги смачкаме.

— Някой вижда ли колко са там навън?

Аз завъртях глава и се взрях през процепа между дъските.

— Виждам само двама. Но може да има още от другата страна.

— Съгласен съм, само да не съм пръв.

— Всички ще излезем заедно.

— Все някой трябва да е пръв, а друг — последен.

— Аз предлагам да чакаме и да правим каквото ни наредят. Войната няма да продължи вечно.

— Кой е това, Едик? Защо не гориш в ада, дърта курва такава? Не видя ли какво стана днес? Още ли вярваш на тези лъжливи свине?

— Ако искаха да ни застрелят, вече щяха да са ни застреляли. Те искаха само учените глави, партийците.

— Ах, ти… ти си голям нещастник, бе! Дано децата ти серат в чорбата!

Коля се наведе през мен, за да може да прошепне на Вика в тъмното, без да го чуят ядосаните селяни.

— Този офицер от Айнзацгрупен… беше точно срещу нас. Нали каза на Марков, че няма да стреляме по редници, защото се пазим за Айнзацгрупен. Какво стана?

Вика не отговори дълго време и аз си помислих, че може да се е ядосала от намека в думите му, но когато все пак проговори, гласът й беше замислен.

— Може би съм се уплашила. А ти?

Коля въздъхна.

— Моментът не ми се стори подходящ. Да застреляме само един човек, а после да ни направят на решето?

— Нямаше смисъл. Но май се забавихме прекалено много. Това може би е била най-добрата ни възможност.

Познавах Вика само от един ден, но тези думи ме изненадаха. Не ми приличаше на човек, който си признава, че изпитва съмнения, а ето че два пъти поред каза „може би“.

— Аз без малко да го направя — каза Коля и ме сръчка в рамото. — Когато започна да те разпитва за семейството ти. Помислих си, че може да те накара да си свалиш гащите, за да ти види парчето. Вече бях хванал пистолета. Но го излъгахме, а? Хареса ли ти какво измислих?

— Добре беше — казах аз. — Много навременно.

— Честно казано, този май искаше да ме изчука. Приличаше ми на такъв.

— Само да ти кажа — прошепна Вика и ме пипна по коляното в тъмното. — Онова, което казах преди за евреите… Всеки, когото нацистите мразят толкова много, е мой приятел.

— Той е само наполовина евреин — обади се Коля.

При това го каза като комплимент.

— По-добрата половина — отговорих аз.

Вика се разсмя. До този момент не знаех, че тя е способна да се смее, и това ми се стори странно, но не защото в нейния смях имаше нещо необичайно. Смееше се като съвсем нормално момиче.

— С какво се занимаваше преди войната? — попитах я аз.

— Бях студентка.

— Аха — каза Коля.

Надявах се, че ще заспи, но той звучеше съвсем буден и готов за дълъг разговор.

— Аз също. Какво следваше? Селско стопанство?

— Защо пък селско стопанство?

— Не си ли от някой кооператив?

— Така ли изглеждам, все едно съм от някой шибан кооператив?

Аз съм от Архангелск.

— А, от Севера. Това обяснява всичко.

Той ме сръга с лакът в ребрата.

— Значи наистина е потомък на викингите. И какво, следваш в тамошния университет, така ли? Какво изучавате — дървесната смола и поведението на бобрите?

— Астрономия.

— Аз съм от литературния факултет. В Ленинградския университет.

В продължение на следващите няколко минути той не спря да бърбори за Шчедрин, Тургенев и техните недостатъци, след което изведнъж заспа, протегнал дългите си крака пред себе си, така че самият аз бях принуден да седя с крака, свити до гърдите. Селяните също започнаха да заспиват един по един, макар че тук-там шепнешком продължаваха да се водят отделни спорове.

Топлината на всички скупчени тела поддържаше температурата в бараката поносима. Преди да ни натъпчат вътре, бях успял да събера няколко шепи сняг, за да го разтапям в устата си в тъмното. Не бях ял нищо от ловджийската колиба, където двамата с Коля си бяхме разделили една шепа орехови ядки, взети от къщата на момичетата, но цял ден без храна не беше нищо ново за мен. От началото на обсадата всички в Питер бяхме станали специалисти по глада, като всеки си беше разработил различни техники, за да се разсейва от мисълта за храна.

Бях прекарал много гладни нощи в апартамента в „Киров“, като изучавах „Триста шахматни партии“ от Тарраш. „Винаги поставяйте топа зад пешката — учеше той. — Освен когато това е неправилно.“ Тъй като нямах учебник по шах или радио, трябваше да измисля друг начин да занимавам мозъка си по време на дългото очакване на съня. Докато в бараката ставаше все по-тихо, аз все по-осезаемо усещах присъствието на тялото на Вика, притиснато в моето. Когато обръщаше главата си, за да глътне въздух от процепа между дъските, косата й ме докосваше по носа. Миришеше на мокро куче. Аз бях възпитан да бъда придирчив — майка ми не търпеше и една мръсна чиния в умивалника, смачкана кърпа в банята или неоправено легло. Когато бяхме малки и тя ни търкаше във ваната, кожата ми почервеняваше от гъбата в ръцете й. Понякога, когато майка ми беше заета да готви за поредното събиране у дома, ме къпеше баща ми и аз възприемах това като помилване, защото той просто ме заливаше с топла вода, твърде зает да ми разказва някоя приказка. Любимата ми история беше „Сказание за кривогледия левак от Тула и стоманената бълха“, която той ми разказваше по памет отново и отново.

Бях възпитан да държа на чистотата и забелязвах, когато някой не държи на нея — когато близнаците Антоколски имаха черно под ноктите или някой учител се беше покапал със супа по яката. Но миризмата на мокро куче, която се излъчваше от Вика, не ме притесняваше. Разбира се, към този момент всички бяхме потънали в мръсотия — самият аз сигурно вонях на риба, престояла цяла седмица, но това нямаше нищо общо с неприятните миризми. Острият аромат на нейното тяло ме караше да си представям как я облизвам, за да я измия.

— Мислиш ли, че наистина ще ни закарат в Естония? — попитах я аз.

Мисълта за Вика беше начин да не мисля за глада; сега обаче ми трябваше някаква друга мисъл, за да спра да мисля за нея. Позата, в която седях, не беше удобна за такива мисли.

— Не знам.

— Никога не съм ходил в Архангелск. Сигурно е много студено.

Последва мълчание, което ме накара да се замисля за вероятността всъщност да съм много скучен човек. Кой друг освен някой особено скучен човек щеше да каже нещо толкова банално? Ако някое прасе с блестящ ум, дете-чудо от кочината, беше посветило целия си живот на задачата да научи руски език и след като най-сетне го беше научило, беше чуло първо мен, сигурно щеше да се запита защо беше пропиляло най-хубавите си години в учене, когато можеше да се е търкаляло в калта и да се е тъпчело с помия заедно със събратята си.

— Астрономия ли си следвала?

— Да.

— Добре тогава, имам един въпрос. Във Вселената има милиарди звезди, нали така? Навсякъде около нас има звезди. И всички те излъчват светлина, а светлината пътува безкрайно. Тогава защо…

— Небето не е светло през нощта?

— Да! И ти ли си мислила за това?

— Хората много отдавна са мислили за това.

— О — казах аз. — Мислех си, че съм се сетил пръв.

— Не — каза тя и от начина, по който го каза, аз разбрах, че се усмихваше.

— Добре, тогава защо е тъмно през нощта?

— Защото Вселената се разширява.

— Наистина ли?

— Аха.

— Не, имам предвид, ясно, че Вселената се разширява — излъгах аз.

Как така се разширяваше Вселената? Вселената не беше ли всичко, което съществуваше? Как беше възможно всичко, което съществува, да се разширява още повече? Накъде се разширяваше?

— Просто не разбирам как това отговаря на въпроса за светлината на звездите.

— Сложно е — каза тя. — Отвори си устата.

— Какво?

— Шшт. Отвори си устата.

Подчиних се и тя пъхна една коричка ръжен хляб в устата ми.

За разлика от твърдите като камък комати, които раздаваха като дажби в Питер, този наистина имаше вкус на хляб — на кимион, мая и изгоряло мляко.

— Вкусно ли е?

— Да.

Късче по късче, тя ме нахрани с цяла филия от хляба. Когато филията свърши, аз продължих да се облизвам и да чакам още, макар и да знаех, че няма да има повече.

— Стига толкова. Трябва да запазя останалото за утре. Твоят приятел също ще огладнее.

— Благодаря ти.

Тя изръмжа в отговор и се опита да се намести по-удобно

— Той се казва Коля. Просто да знаеш. А аз съм Лев.

Тя отговаряше само на половината от моите реплики и последната явно не беше от тази половина. Надявах се да каже „Аз съм Вика“ така че да мога да отговоря: „Да, знам. Съкратено от Виктория, нали?“ По някаква причина си мислех, че това е много остроумна забележка, макар че Вика винаги беше съкратено от Виктория.

Заслушах се в дишането й, като се опитвах да преценя дали е заспала. Реших да проверя, като прошепна един последен въпрос.

— А след като си следвала астрономия, всъщност не разбирам… Как стана снайперистка?

— Започнах да стрелям по хора.

Това ми звучеше като край на разговора, така че млъкнах и я оставих да спи.

По-късно пред нощта се събудих, защото един от възрастните селяни от другата страна на бараката започна да кашля. Докато го слушах как се дави в храчка, която сигурно се беше събирала в дробовете му още от царуването на Александър III, постепенно осъзнах, че в съня си Вика се беше облегнала на мен, така че бузата й беше отпусната на рамото ми. Усещах как се повдигат и спускат гърдите й, тик на вдишване и так на издишване. До края на нощта останах възможно най-неподвижен, за да не я събудя, за да я задържа до себе си колкото мога повече.

22

ГЕРМАНЦИТЕ НИ СЪБУДИХА, КОГАТО се заеха да изтръгват гвоздеите от дъските, с които бяха заковали входа на бараката. През процепите между дъските се процеждаше слънчева светлина — миниатюрни светли точици, които блестяха по нечие мазно чело, кожен ботуш с отлепена пета или костените копчета на палтото на някой старец.

Вика седеше до мен и си гризеше ноктите. Гризеше ги методично — не като притеснен човек, който не може да се освободи от вредния навик, а като касапин, който остри ножовете си. В някакъв момент през нощта се беше отдалечила от мен и аз не бях усетил кога си беше тръгнала. Когато усети, че я гледам, тя вдигна очи към мен и в тях нямаше и следа от топлина. Всеки намек за близост, който бях усетил в тъмнината, се беше стопил на дневната светлина.

Вратата се отвори, германците ни се развикаха да излизаме и селяните се заеха да се измъкват от плетеницата от човешки тела. Видях как старият Едик притисна кокалестия си показалец до едната ноздра и издуха на пода един сопол, който се размина на косъм с лицето на един друг човек.

— Ох — изръмжа Коля, като увиваше шала на врата си. — Не ви ли се иска да бяхте отраснали сред нашите другари в селския кооператив?

Пленниците вече излизаха един по един, когато един мъж в дъното на бараката се провикна. Хората около него се обърнаха да видят от какво се е стреснал и скоро вече разтревожено шепнеха помежду си. От нашия ъгъл се виждаха само селски гърбове. Двамата с Коля спряхме, обзети от любопитство. Вика безучастно се отправи към изхода.

Пристъпихме в другия край на бараката, промъкнахме се между мърморещите селяни и погледнахме надолу към мъжа, който лежеше на пода. Беше обвинителят на Марков — гърлото му беше прерязано, кръвта му отдавна беше изтекла от тялото, а лицето му беше бяло като тебешир. Сигурно беше убит, докато е спял, иначе щяхме да го чуем да извика, но очите му се бяха отворили, когато ножът беше пробил кожата му; бяха изскочили от орбитите и с ужас се взираха в лицата ни, сведени над него.

Един от селяните със замах свали ботушите на мъртвеца; друг взе ръкавиците му от овча кожа; трети измъкна украсения му кожен колан от гайките на панталона. Коля клекна и му отмъкна подплатената ушанка, преди някой друг да успее да го направи. Обърнах се и видях Вика да нахлупва собственото си кепе от заешка кожа още по-ниско над очите. Тя отвърна на погледа ми, после излезе от бараката. Миг по-късно вътре влезе един германски войник, ядосан заради забавянето, готов да стреля. Той видя трупа, прерязаното гърло и локвата от кръв, която се проточваше изпод гърба на мъртвеца по дъските на пода като чифт чудовищни черни криле. Убийството раздразни войника — това означаваше, че трябва да се дават обяснения на офицерите. Той каза нещо на немски повече на себе си, отколкото към някой от нас, като не очакваше отговор. Коля се прокашля и му отговори. Не можех да преценя колко добре говореше Коля на немски, но войникът изглеждаше поразен да чуе собствения си език от устата на военнопленник.

Германецът поклати глава, отговори нещо кратко и ни махна да излизаме от бараката. Когато излязохме навън, аз попитах Коля какво му е казал.

— Казах му, че селяните мразят евреите дори повече от тях.

— А той какво каза?

— „Има си правилен начин да се прави това.“ Истински германец.

Коля се опитваше да намести новата си ушанка на голата си глава; беше му малка, но той успя да я издърпа достатъчно надолу, за да я завърже под брадичката си.

— Мислиш ли, че беше умно да се издаваш, че знаеш немски? След онова, което направиха вчера?

— Не. Мисля, че беше рисковано. Но сега поне няма да ни разпитват повече.

Пленниците вече бяха подредени в една колона; присвили очи срещу ярката светлина на сутрешното слънце, един по един пристъпихме към някакъв едър войник, измъчван от махмурлук, който едва си отваряше очите, докато ни подаваше по една кръгла бисквита, твърда и суха като камък.

— Това е добър знак — промърмори Коля, като почукваше с нокът по бисквитата си.

Скоро след това поехме на юг с ротата от планинската пехота, с наведени глави срещу вятъра. Днес вървяхме по пътя, макар че настилката беше скрита под няколко пласта сняг, изровен от следите на тежки машини. На няколко километра от сградата на училището минахме покрай една табела за Мга и аз я посочих на Коля.

— Ха. Кой ден сме днес?

Наложи се да преброя наум дните обратно до събота, за да му отговоря.

— Сряда. Утре трябва да се върнем с яйцата.

— Сряда… Значи не съм срал от тринайсет дни. Тринайсет дни… Какво става с цялата тази храна? Не е като да не съм ял нищо. Супата от Любима, малко салам, онези картофи с масло при момичетата, хляба от порциона… Какво прави там, просто си седи в стомаха ми на някаква шибана буца?

— Искаш да се изсереш, така ли?

Едик, възрастният селянин с брадата, беше чул Коля да се оплаква и се обърна да му даде съвет.

— Трябва да свариш малко кора от зърнастец и да изпиеш водата. Работи безотказно.

— Прекрасно. Виждаш ли зърнастец наоколо?

Едик хвърли поглед към боровите дървета край пътя и поклати глава.

— Не, но ще ти свирна, ако видя.

— Много ти благодаря. А дали ще можеш да ми намериш и вряла вода?

Едик вече се беше обърнал напред и се беше върнал на мястото си в колоната, защото един от войниците беше погледнал към нас.

Веднъж Сталин отишъл на посещение в един кооператив до Москва — започна Коля с гласа, с който разказваше вицове. — Искал да провери как напредват с изпълнението на плана за петилетката. Обърнал се към един селянин и го попитал: „Кажи ми, другарю, как са картофите тази година?“ Селянинът отговорил: „Отлично, другарю Сталин. Ако ги натрупаме на една купчина, ще стигнат чак до Господ на небето.“ „Но Господ не съществува, другарю селянин.“ „Както и картофите, другарю Сталин.“

— Този е стар.

— Вицовете стават стари само когато са добри. Иначе кой щеше да продължава да ги разказва?

— Хора като теб, които нямат чувство за хумор?

— Какво да направя, като не се смееш? Момичетата се смеят, това е важното.

— Мислиш ли, че е била тя? — попитах го аз.

Той ме погледна озадачено, докато не видя, че гледам към Вика — днес тя вървеше отделно от нас, в началото на колоната.

— Естествено, че е била тя.

— Просто… Тя беше притисната до мен през цялата нощ. Когато заспах, главата й беше на рамото ми, а аз спя много леко…

— Това е най-близкото нещо до секс, което ти се е случвало. Видя ли? Слушай ме и ще сполучиш.

— …но тя някак си е успяла да се измъкне, да пропълзи между трийсет селяни в пълен мрак, да пререже гърлото на човека и да се върне? Без да събуди никого?

Коля кимна, без да откъсва поглед от Вика, която продължаваше да върви сама, да оглежда пътя и позициите на германските войници.

— Тя е талантлив убиец.

— Особено за студентка по астрономия.

— Ха. Не вярвай на всичко, което чуваш.

— Мислиш, че лъже?

— Не се съмнявам, че е била студентка. Точно оттам ги набират. Но помисли малко, лъвче — къде се е научила да стреля така, на лекциите по астрономия? Тя е от НКВД. Те имат агенти във всеки партизански отряд.

— Не можеш да си сигурен в това.

Той спря за няколко секунди, за да ритне с единия си ботуш по другия, така че да изчисти снега от подметката си, като ме държеше за рамото, за да пази равновесие.

— Не мога да съм сигурен в нищо. Може би и ти не се казваш Лев. Може би си най-великият любовник в историята на Русия. Но мога да обмисля фактите и да направя обосновано предположение. Партизаните са бойци, които действат на местна почва. Точно затова са толкова ефективни — защото познават терена по-добре, отколкото германците някога ще го опознаят. Имат приятели в района, роднини и други хора, които могат да им дават храна и да ги прибират да пренощуват при тях. А сега ми кажи на какво разстояние сме от Архангелск?

— Не знам.

— И аз не знам. Седем-осемстотин километра? Сигурно границата с Германия е по-близо. Мислиш ли, че местните партизани просто са решили да се доверят на някакво момиче, което се е появило отникъде? Не, тя е била изпратена при тях.

Вика продължаваше да гази през снега пред нас, натъпкала ръцете си дълбоко в джобовете на гащеризона. Погледната в гръб, приличаше на дванайсетгодишно момче, облечено с откраднатата униформа на някой механик.

— Чудя се дали има цици — каза Коля.

Тази грубост ме подразни, макар че и аз се бях питал същото. Беше невъзможно да се прецени какво тяло имаше под възголемия гащеризон, но ми се струваше, че беше тънка като стръкче трева.

Той забеляза изражението ми и се усмихна.

— Обидих ли те? Извинявай. Ти наистина я харесваш, нали?

— Не знам.

— Повече няма да говоря така за нея. Ще ми простиш ли?

— Можеш да си говориш за нея както си искаш.

— Не, не. Вече разбирам всичко. Но слушай, тя няма да е лесна за хващане.

— Пак ли ще ми даваш съвети от измислената си книга?

— Просто ме изслушай. Шегувай се колкото си искаш, но аз наистина знам за тези неща повече от теб. Предполагам, че е била малко влюбена в онзи Корсаков. А той беше по-корав мъж от теб, така че не можеш да я впечатлиш с това колко си корав.

— Не е била влюбена в него.

— Само малко.

— Никога не съм си мислил, че ще я впечатля с това колко съм корав. Да не мислиш, че съм толкова глупав?

— В такъв случай въпросът е с какво тогава ще я впечатлиш?

Коля потъна в дълго мълчание, като присвиваше очи, а на челото му се образуваха дълбоки бръчки, докато обмисляше качествата ми. Но преди да се сети за някое от тях, зад нас се разнесоха викове и когато се обърнахме, войниците ни махаха да се отдръпнем от пътя. Покрай нас премина конвой от бронирани камиони „Мерцедес“ с каросерии, покрити с брезент, които транспортираха провизии и амуниции към фронтовата линия. Стояхме и ги гледахме в продължение на пет минути, но конвоят продължаваше да се точи покрай нас, сякаш нямаше край. Германците със сигурност нямаха намерение да впечатляват военнопленниците си, но аз бях впечатлен. Ограниченията на горивото в Питер означаваха, че рядко ми се случваше да видя повече от четири или пет превозни средства в движение на ден. А вече бях преброил четирийсет хибридни камиона — имаха гуми на предните колела и танкови вериги отзад, тривърхи звезди на радиаторните решетки и черни кръстове с бял кант отзад на каросериите.

Зад бронираните камиони се движеха бронетранспортьори с четири оси, самоходни тежки оръдия на вериги и леки камиони, които превозваха войници, насядали на успоредно разположени пейки — лицата им бяха уморени и небръснати, докато се свиваха в белите си анораци с карабини на раменете.

От началото на конвоя се разнесоха ругатни и шофьорите започнаха да се навеждат навън през прозорците, за да видят какъв е проблемът. Веригата на едно от самоходните оръдия се беше измъкнала и докато обслужващото звено я поправи, гаубицата блокираше пътя на всички останали превозни средства зад нея. Пехотинците използваха възможността да наскачат от камионите, за да се изпикаят покрай пътя. Скоро до нас се образува редица от няколкостотин войници, шофьори на камиони и артилеристи, които тропаха с ботуши, провикваха се към приятелите си по редицата и се навеждаха назад, за да видят кой ще се изпикае най-далеч. От жълтия сняг се издигаше пара.

— Гледай ги тези задници как пикаят на нашата земя — промърмори Коля. — Но няма да се смеят толкова, когато клекна да се изсера в центъра на Берлин.

Тази мисъл го ободри.

— Може би точно затова не мога да се изсера. Може би гъзът ми чака деня на победата.

— Патриотичен гъз.

— Всичко в мен е патриотично. Когато свършвам, курът ми свири химна на СССР.

— Всеки път, когато ви чуя, си говорите нещо за гъзове и курове — каза Вика.

Беше се промъкнала зад нас по обичайния си безшумен начин, така че ме стресна, когато заговори.

— Защо не се съблечете чисто голи и двамата и да приключите с цялата история?

— Не съм аз този, когото иска да съблече той — отговори Коля и се ухили мръснишки.

Обзе ме гняв и неудобство, но Вика не обърна внимание на думите му, защото се оглеждаше за наблюдателни пазачи и за другите пленници, докато ни подаваше по половин филия от вкусния си ръжен хляб.

— Виждате ли офицерските коли в края на конвоя? — попита ни тя, като гледаше в тази посока, но не посочи с ръка.

— Това е най-вкусният хляб, който съм ял от лятото насам — каза Коля, който вече си беше изял всичко.

— Виждате ли командирската кола със свастиките на бронята? Това е колата на Абендрот.

— Откъде знаеш? — попитах аз.

— Знам, защото го следим от три месеца. Едва не го застрелях до Будогошч. Това е неговата кола.

— Какъв е планът? — попита Коля, като човъркаше едно зрънце кимион, което беше заседнало между зъбите му.

— Когато конвоят отново потегли, ще изчакам да се приближи и ще стрелям. Няма да е толкова трудно.

Погледнах напред и назад по пътя. Бяхме по средата на нещо, което приличаше на цял батальон, обградени от стотици въоръжени германци и бронирани коли. Планът на Вика означаваше, че след няколко минути ще умрем, независимо дали тя щеше да улучи целта си или не.

— Аз ще стрелям — каза Коля. — Вие двамата с Лев застанете при онези кретени от кооператива. Няма смисъл всички да загиваме.

Вика сви устни в нещо като усмивка и поклати глава.

— Аз стрелям по-добре.

— Никога не си ме виждала да стрелям.

— Точно така. И стрелям по-добре.

— Няма значение — казах им аз. — Стреляйте и двамата, какво значение има? Мислите ли, че след това ще оставят жив някого от нас?

— Момчето има право — каза Коля.

Той огледа неграмотните военнопленници около нас, които тропаха с крака и пляскаха с ръце, за да се стоплят — повечето бяха фермери, които никога не се бяха отдалечавали на повече от няколко километра от кооперативите си. Сред тълпата имаше и няколко редници от Червената армия. Не се съмнявах, че поне един или двама от тях можеха да четат не по-зле от мен.

— Колко казаха, че са пленниците? Трийсет и осем?

— Вече са трийсет и седем — каза Вика.

Тя забеляза, че я гледам, и отвърна на погледа ми с безмилостните си сини очи.

— Колко време ще издържиш според теб, преди някой от тези селяни да забележи, че ти липсва нещо там долу… — тя посочи към чатала ми — …и реши да те издаде, за да му сипят допълнително супа?

— Трийсет и седем… Струват ми се прекалено много, за да ги пожертваме за един германец — каза Коля.

— Трийсет и седем военнопленници, които отиват да работят в стоманолеярните заводи? Тези хора вече не са руска жива сила — каза тя с ниския си безизразен глас. — Те са германски работници. А Абендрот определено си струва.

Коля кимна, като се взираше в командирската кола в далечината.

— Искаш да кажеш, че ние сме пешки, а той е топ.

— Ние сме по-малко от пешки. Пешките имат някаква стойност.

— Ако можем да вземем топ, и ние ще имаме стойност.

В момента, в който го каза, Коля примигна и ме погледна. После изведнъж се усмихна уверено; цялото му казашко лице грейна, озарено от величието на поредната му идея.

— Може би има и друг начин. Почакайте ме тук една минута.

— Какво правиш? — попита го Вика, но вече беше твърде късно; той беше тръгнал към най-близката групичка войници.

Германците присвиха очи, когато го забелязаха, и сложиха пръст на спусъка, но Коля вдигна ръце и започна да им бърбори нещо на родния им език, весел и безгрижен, все едно всички се бяхме събрали да гледаме някакъв военен парад. След трийсет секунди те вече се смееха на смешките, които им разказваше. Един от войниците дори му подаде цигарата си, за да си дръпне от нея.

— Той има чар — отбеляза Вика.

Звучеше като ентомолог, който говори за хитиновата черупка на някой бръмбар.

— Сигурно са решили, че е отдавна изгубеният им арийски брат.

— Вие двамата сте странна двойка.

— Ние не сме двойка.

— Не исках да кажа това. Не се притеснявай, Льова. Знам, че харесваш момичета.

Баща ми ме наричаше Льова и когато чух този прякор от устата й — толкова неочаквано, но толкова естествено, все едно ме беше наричала така от години насам, — ми се прииска да се разплача.

— Преди се ядоса, нали? Когато той каза, че искаш да ме съблечеш.

— Той непрекъснато говори глупости.

— Значи не искаш да ме съблечеш, така ли?

Вика се беше усмихнала подигравателно, стъпила с раздалечени крака в снега, натъпкала ръцете си в джобовете на гащеризона.

— Не знам.

Да, това беше глупав и страхлив отговор, но вече не можех да следвам завоите на всички събития, които се случваха тази сутрин.

В един момент си мислех, че ми остават само няколко минути живот; в следващия момент една снайперистка от Архангелск флиртуваше с мен. Дали флиртуваше с мен? Дните се бяха превърнали в хаотична поредица от катастрофи; това, което следобед изглеждаше невъзможно, до вечерта вече беше общоприет факт. Трупове на германци валяха от небето; канибали продаваха наденици от смляно човешко месо на пазара „Сенной“; жилищни блокове падаха на земята; кучета ставаха бомби; замръзнали войници ставаха указателни табели; партизанин с половин лице се олюляваше в снега и тъжно се взираше в своите убийци. Нямах храна в стомаха си, месо по костите си и достатъчно енергия, за да разсъждавам върху този жесток парад. Просто вървях нататък и се надявах някъде по пътя да има още половин филия хляб за мен и дузина яйца за дъщерята на полковника.

— Той ми каза, че баща ти е бил известен поет.

— Не беше толкова известен.

— Такъв ли искаш да станеш? Поет?

— Не. Нямам талант за това.

— А за какво имаш талант?

— Не знам. Не всеки има талант.

— Така е. Въпреки всичко, което ни повтаряха като малки.

Ако се съди по това, което се виждаше, Коля изнасяше някаква лекция на войниците, събрани в полукръг около него, като ръкомахаше непрекъснато, за да подчертае думите си. В един момент посочи към мен и аз усетих как гърлото ми се сви, когато германските войници се обърнаха и ме погледнаха любопитно и развеселено.

— Какво им разправя, по дяволите?

Вика сви рамене.

— Ако не внимава, ще го застрелят.

Войниците не изглеждаха съвсем убедени, но Коля продължи да ги придумва и най-сетне един от тях оправи ремъка на карабината си „МР40“ на рамото и се затича към края на конвоя, като поклащаше глава все едно и сам не можеше да повярва, че е послушал този умопобъркан руснак. Коля кимна на останалите, събрани около него, пусна някаква последна шега, която ги накара да се усмихнат широко, и се върна при нас, без да бърза.

— Нацистите те обожават — каза му Вика. — Да не им цитираше „Моята борба“?

— Веднъж се опитах да я прочета. Много е скучна.

— Какво им каза?

— Казах им, че предлагам облог на хер Абендрот. Обзаложих се, че моят приятел, петнайсетгодишно момче от по-долнопробната част на Ленинград, може да играе без царица и въпреки това да победи техния щурмбанфюрер на шах.

— Аз съм на седемнайсет.

— О, така ли? Нищо, петнайсет е по-обидно за противника.

— Шегуваш ли се? — попита го Вика, като гледаше Коля с наведена настрани глава и го чакаше да се усмихне и да обясни, че не е направил такава глупост, разбира се.

— Не се шегувам.

— Не мислиш ли, че той ще се зачуди откъде знаеш, че е тук? Откъде знаеш с какъв чин е; откъде знаеш, че играе шах?

— Мисля, че ще се зачуди за всички тези неща. И това ще предизвика любопитството му и ще го накара да се хване.

— На какво се обзаложи? — попитах го аз.

— Ако той спечели, може да ни застреля на място.

— Той може да ни застреля на място, когато си поиска, тъпак такъв.

— И войниците това казаха. Разбира се, че може. Но аз им казах, че щурмбанфюрерът е мъж на честта, принципен човек. Казах им, че вярвам на неговата дума и на състезателния му дух. Те много си падат по тези глупости за кръв и чест.

— А какво ще спечелим ние, ако го победя?

— На първо място, той ще ни пусне и тримата.

Коля забеляза как го гледаме и ни прекъсна, преди да се обадим:

— Да, да, мислите си, че съм идиот, но всъщност вие двамата сте идиоти. Сега не можем да играем, защото конвоят е в движение.

Ако имаме късмет, партията ще се играе довечера, някъде на закрито, далеч от всичко това.

Коля махна с ръка, за да покаже германските войници, които се тълпяха наоколо, бърбореха помежду си и пушеха; хибридните камиони, натоварени с продоволствия; тежката артилерия.

— Но той никога няма да ни пусне.

— Много ясно, че няма да ни пусне. Но ще имаме много по-добра възможност да го убием. А ако боговете ни се усмихнат, може би дори ще имаме възможност да избягаме след това.

— „Ако боговете ни се усмихнат“ — повтори Вика, като се подиграваше на помпозния му тон. — Ти не виждаш ли как се развива тази война досега?

Механиците бяха оправили веригата на самоходната гаубица. Шофьорът и останалите от звеното скочиха обратно в кабината. След няколко секунди двигателят се разкашля и се събуди, механичният звяр се раздвижи и разпука леда, който се беше образувал по стоманените пластини на веригите му. Пехотинците сякаш не бързаха да се връщат по камионите си, но след като за последен път се провикнаха един към друг с дрезгавите си гласове, офицерите издадоха последните си предупреждения, а конвоят се повлече напред, войниците си дръпнаха за последно от цигарите, захвърлиха ги и се покатериха обратно в каросериите, покрити с брезент.

Войникът, който беше отнесъл съобщението на Абендрот, се върна тичешком при своята част. Когато видя, че го гледаме, той ни кимна и се усмихна. Лицето му беше розово и голо, с кръгли бузи, така че не ми беше трудно да си го представя като гологлаво, ревящо бебе. Той ни извика нещо — една-единствена дума на немски, — преди да настигне своя камион, който вече беше потеглил, и да протегне ръка, така че един от сънародниците му да го издърпа в каросерията.

— Довечера — каза Коля.

Нашите пазачи вече ни се бяха развикали, макар и да знаеха, че не разбираме какво ни говорят. Беше ни ясно какво искат да кажат. Пленниците отново се подредиха в колона, Вика се отдалечи от нас и всички зачакахме конвоят да отмине. Когато покрай нас мина командирската кола, аз се опитах да видя Абендрот, но стъклото на прозореца беше заскрежено.

Едва тогава си спомних за нещо, което ме човъркаше през цялото време, и се обърнах към Коля.

— А какво е второто нещо, което поиска от него?

— Хм?

— Ти каза, че ако го победя, на първо място ще ни пусне. Какво е второто нещо, което поиска?

Той сведе поглед към мен, невярващо сключил вежди, че не мога да се сетя.

— Не е ли очевидно? Една дузина яйца.

23

ВЕЧЕРТА НИ НАСТАНИХА ЗАЕДНО с останалите военнопленници в една кошара за овце в покрайнините на Красногвардейск. Миришеше на мокра вълна и изпражнения. Германците ни бяха дали няколко съчки за подпалки и повечето от хората се бяха събрали около малкия огън, който гореше боязливо по средата на кошарата. Тази вечер всички бяха прекалено уморени, за да говорят за бягство. Вяло се оплакваха от това, че германците не ни бяха дали нищо за ядене след онази бисквита на сутринта, мърмореха какво ще бъде времето на следващия ден и скоро всички заспаха на студената земя, сгушени един в друг, за да се топлят. Вика, Коля и аз седяхме облегнати на неравната дървена стена, треперехме от студ и спорехме дали играта ще се проведе наистина.

— Ако той изпрати да ни повикат — каза Вика — и ако наистина ни заведат при него, мога да ви обещая, че ще ни претърсят за оръжие.

— Нали вече са претърсили пленниците. Какво ще си помислят, че сме намерили пистолети в кошарата?

— Този човек знае, че е мишена. И е много внимателен. Ще намерят пистолетите.

Отговорът на Коля беше една скръбна пръдня, басова и тържествена като нота, изсвирена на духов инструмент. Вика стисна очи за няколко секунди, като дишаше през устата. През това време аз се взирах в бледите й червени мигли на светлината на огъня.

— Във всеки случай — каза накрая тя — ще намерят пистолетите.

— Тогава какво да направим, да го удушим?

Тя пъхна ръка под гащеризона си, извади финската кама от калъфа на колана си и се зае да копае едно малко гробче в замръзналата земя. Когато стана достатъчно дълбоко, тя зарови пистолета си и протегна ръка за пистолета на Коля.

— Искам да го задържа.

Тя остана с протегната ръка и накрая той се предаде.

След като покри с пръст и двата пистолета, тя разкопча гащеризона си и си свали колана. Коля леко ме побутна. Гащеризонът се беше смъкнал от раменете на Вика; под него беше облечена с дебела вълнена карирана риза и две долни фланелки с дълги ръкави, но за миг аз видях ключицата й, която се раздвижи под кожата, покрита с мръсотия. До този момент никога не бях забелязвал ключицата на друго човешко същество; нейната приличаше на протегнато крило на чайка в полет. Тя повдигна вълнената си риза и двете фланелки под нея почти до гърдите, притисна ги с брадичката си и стегна колана върху голата си кожа. Така калъфът на ножа беше притиснат върху гръдната й кост, така че, когато свали фланелките и вълнената риза обратно върху него и отново си закопча гащеризона, беше невъзможно да се различи формата на оръжието.

Тя ме хвана за ръката и я притисна към гърдите си.

— Усещаш ли нещо?

Аз поклатих глава и Коля се засмя.

— Грешен отговор — каза той.

Вика ми се усмихна. Ръката ми все още беше притисната в гърдите й, през всичките пластове дрехи. Беше ме страх да я помръдна и ме беше страх да я задържа там.

— Не го слушай, Льова. Той се е родил през гъза на майка си.

— Искате ли да ви оставя насаме? Аз мога да отида да се гушна при стария Едик. Изглежда ми самотен.

— А моя нож? — попитах я аз.

— Бях забравила за твоя нож.

— Нека аз да го взема — каза Коля. — Аз знам какво да правя с него.

— Не — каза Вика. — Теб ще те претърсят най-старателно. Ти си единственият от нас, който прилича на войник.

Тя се приведе напред и аз отдръпнах ръката си, като вече бях сигурен, че съм пропуснал някаква възможност, макар и да не знаех каква е била тя или къде е изчезнала. Вика свали калъфа на ножа от ботуша ми и го претегли в ръката си, за да прецени размера и формата му. Най-сетне го напъха дълбоко в ботуша ми, под чорапа. После отново огледа ботуша. Не се виждаше нищо. Тя потупа с ръка по кожата и кимна на себе си.

— Можеш ли да вървиш нормално?

Изправих се и направих няколко крачки. Усещах как върхът на калъфа се забива в крака ми, но ми се струваше надеждно скрит, притиснат от чорапа и ботуша ми.

— Погледни го само — каза Коля. — Безшумният убиец.

Аз отново седнах при Вика. Тя докосна мекото място под ухото ми и прокара пръст по гърлото ми, като спря под другото ухо.

— Ако отвориш такава рана — каза ми тя, — никой никога няма да може да я затвори.

* * *

СТАРШИТЕ ОФИЦЕРИ ОТ АЙНЗАЦГРУПЕ А бяха реквизирали сградата на градския партиен комитет — запуснат лабиринт от малки кабинети с обелен линолеум на пода, точно над опожареното полицейско управление. В сградата вонеше на дим и дизелови изпарения, но германците вече бяха възстановили захранването и бяха запалили пещите на отоплението; на втория етаж беше топло и уютно, ако не се смятаха следите от засъхнала кръв по стените. Няколко часа след като заровихме пистолетите, двама войници от планинския батальон ескортираха трима ни до залата за съвещания, където се бяха събирали членовете на комитета, преди градът да падне в ръцете на германците, за да обсъждат нарежданията отгоре и да съставят заповеди за надолу. Големите прозорци с по четири стъкла гледаха към неосветената главна улица на Красногвардейск.

По стените все още висяха портрети на Ленин и Жданов, които изглеждаха недокоснати, все едно строгите им изражения бяха толкова безразлични на германците, че дори не си бяха направили труда да ги свалят или да ги заличат.

Абендрот седеше в далечния край на дългата маса и пиеше някакъв прозрачен алкохол от тежка кристална чаша. Когато влязохме в помещението, той кимна, но не понечи да се изправи. Сивата му островърха шапка — с черен кант и сребърен череп под германския орел — беше оставена на масата. Между шапката и почти празната бутилка без етикет, от която си наливаше алкохол, вече чакаше шахматна дъска с подредени фигури.

Очаквах да видя някой изискан естет с вид на университетски преподавател, но Абендрот беше едър мъж, с телосложението на тежкоатлет, а яката му се впиваше във вените на дебелия му врат. Тежката кристална чаша изглеждаше мъничка като играчка в ръката му. Не изглеждаше на повече от трийсет години, но късо подстриганата коса по слепоочията му беше бяла, както и четината на брадичката му. На десния му пагон блестяха двете рунически светкавици на СС; на левия се виждаха четирите звезди, които показваха неговия чин; между тях на врата му висеше орден „Железен кръст“ в черно и сребърно.

Беше поне малко пиян, макар че движенията му си оставаха съвършено координирани. Още от ранна детска възраст се бях научил да разпознавам пияниците — дори умелите пияници, които носеха на алкохол. Баща ми не беше голям пияч, но всичките му приятели бяха такива — поети и драматурзи, които не си бяха лягали трезвени нито веднъж през целия си съзнателен живот. Някои ставаха сладникаво сантиментални, целуваха ме по бузите, разрошваха ми косата и ми казваха какъв късмет имам да съм син на този баща. Други бяха студени и дистанцирани като небесни спътници в орбита и само чакаха да се върна в стаята, която делях със сестра си, за да оставя големите на спокойствие да спорят за Литбюро или за поредната провокация на Манделщам. Някои започваха да завалят думите след една-единствена чаша водка, а на други започваше да им се разбира едва след като пресушат първата си бутилка.

Очите на Абендрот бяха малко по-блестящи, отколкото трябва. От време на време се усмихваше без видима причина, развеселен от някаква смешка, която си казваше наум. Той не откъсна поглед от нас, докато не пресуши чашата си, после потърка ръце една в друга и сви рамене.

— Сливов шнапс — каза ни той.

Руският му беше доста прецизен, макар че не правеше усилие да прикрива акцента си, точно както колегата си от Айнзацгрупен от училището.

— Собственоръчно произведен от един старец, когото познавам лично. Най-добрият алкохол на света. Вече си нося по един сандък навсякъде, където пътувам. Някой от вас говори немски?

— Аз — каза Коля.

— Къде го научи?

— Баба ми беше от Виена.

Нямах представа дали това беше вярно, но той го каза с такова убеждение, че Абендрот сякаш го прие за истина.

— Waren Sie schon einmal in Wien?

— Nein.

— Жалко. Много красив град. И все още никой не го е бомбардирал, но това няма да продължи дълго. Очаквам англичаните да го направят още преди края на годината. Някой ви е казал, че играя шах?

— Един от вашите колеги в училището. Мисля, че беше оберщурмфюрер. Говори руски почти толкова добре колкото вас.

— Кюфер? С мустачките?

— Точно така. Беше много…

Коля се поколеба, все едно не беше сигурен как да продължи, без да каже нещо обидно.

— …приятелски настроен.

Абендрот се вторачи в Коля в продължение на няколко секунди, после изсумтя, едновременно развеселен и отвратен. Той закри устата си с опакото на ръката и се оригна, преди да си налее нова чаша шнапс.

— Не се съмнявам в това. Да, наистина е много приятелски настроен, този Кюфер. И как стана дума. за мен?

— Аз му казах, че моят приятел е един от най-добрите шахматисти в Ленинград, и той каза…

— Твоят приятел евреин?

— Ха, той също се пошегува така, но не, Лев не е евреин. Проклет е да има нос като техните, но да няма техните пари.

— Изненадан съм, че Кюфер не е пожелал да разгледа члена на момчето, за да установи расата му със сигурност.

Без да откъсва поглед от мен, Абендрот каза нещо на немски заради войниците, които ме погледнаха любопитно.

— Разбра ли какво казах току-що? — обърна се той към Коля.

— Да.

— Преведи го на твоите приятели.

— „Работата ми е да разпознавам евреите, когато ги видя.“

— Много добре. И за разлика от нашия приятел Кюфер аз мога да разпозная и едно момиче. Свали си шапката, скъпа.

В продължение на няколко секунди Вика не помръдна. Не смеех да погледна към нея, но бях сигурен, че обмисляше дали да не посегне към ножа. Това щеше да бъде безсмислен жест — войниците щяха да я застрелят, преди да е направила и една крачка, — но към този момент вече изглеждаше, че не ни е останало нищо друго освен безсмислени жестове. Почувствах как Коля се напрегна до мен — ако Вика посегнеше към ножа, той щеше да се хвърли към най-близкия войник и тогава всичко щеше да свърши много бързо.

Неизбежността на смъртта не ме изплаши толкова, колкото би трябвало. Страхувах се твърде отдавна; бях прекалено изтощен и твърде гладен, за да почувствам нещо със силата, която заслужаваше. Но ако страхът ми беше намалял, това не беше защото смелостта ми се беше увеличила. Тялото ми беше толкова отслабнало, толкова уморено, че краката ми трепереха от усилието да стоя прав. Не можех да събера сили да се тревожа за нищо, включително и за съдбата на Лев Бениов.

Вика най-сетне свали кепето си от заешка кожа и го стисна в ръце. Абендрот пресуши половината от съдържанието на чашата си на една глътка, сви устни и кимна.

— Ще бъдеш хубава, когато ти порасне косата. Сега вече всичко е наяве, нали така?

Той се обърна към Коля:

— Кажи ми нещо. Говориш немски доста добре, а не можеш да четеш на руски?

— Винаги ме заболява главата, когато се опитам да чета.

— Разбира се. А ти… — той се обърна към мен — ти си един от най-добрите шахматисти в Ленинград, но също не можеш да четеш? Това е странна комбинация, не мислиш ли? Повечето шахматисти, които познавам, са съвсем грамотни.

Отворих уста, като се надявах от нея да потекат лъжи със същата лекота, с която това се случваше от устата на Коля, но Абендрот вдигна едната си ръка и поклати глава.

— Не си прави труда. Минали сте изпита на Кюфер добре, аз уважавам това. Оцелели сте. Но аз не съм глупак. Единият от вас е евреин, който се преструва, че не е такъв; другата е момиче, която се преструва на момче; и всички, предполагам, се преструвате на неграмотни. И въпреки вниманието на нашата бдителна планинска пехота и лично на уважавания оберщурмфюрер Кюфер, всички тези измами са останали незабелязани. Но в крайна сметка вие пожелахте да се срещнем, за да играем шах. Пожелахте да бъдете забелязани от мен. Това е много необяснимо. Вие не сте глупави, това е ясно, в противен случай вече щяхте да бъдете мъртви. Нали не очаквате наистина да ви пусна, ако спечелите тази игра? А и тази дузина яйца… дузината яйца е най-необяснимият елемент от цялото уравнение.

— Давам си сметка, че нямате власт да ни пуснете — каза Коля. — Но си помислих, че ако моят приятел спечели играта, може би ще е възможно да кажете една добра дума на началниците си…

— Разбира се, че имам власт да ви пусна. Въпросът не е в… аха — Абендрот посочи към Коля и кимна, като едва не се усмихна. — Много добре. Много умно от твоя страна. Да подразним суетата на германеца. Да, нищо чудно, че Кюфер толкова те е харесал. Обясни ми това за яйцата.

— Не съм ял яйце от август. Ние постоянно си говорим за храната, която ни липсва, и аз просто не можех да си избия от главата мисълта за пържени яйца. През целия ден, докато газех през снега, не можех да мисля за нищо друго.

Абендрот потропа с пръсти по масата.

— Добре, нека да видим какво имаме тук. Вие тримата сте доказани лъжци. Измислили сте някаква съмнителна история, така че да се сдобиете с правото на частна аудиенция…

Той хвърли поглед към войниците си и сви рамене:

— Донякъде частна аудиенция със старши офицер от прословутата Айнзацгрупе А. Очевидно разполагате с някаква информация, която искате да изтъргувате.

За момент настъпи тишина, после Коля каза:

— Не схващам.

— Мисля, че схващаш. Може би знаете кои от военнопленниците са болшевики или сте чули плановете за движението на Червената армия. Не можете да ни предадете тази информация пред останалите руснаци, така че си уреждате тази среща. Уверявам ви, че подобни неща се случват много често. Вашите сънародници явно нямат търпение да предадат другаря Сталин.

— Ние не сме предатели — каза Коля. — По една случайност това момче е много добър шахматист. Чух, че вие също играете шах. И видях възможност в това.

— Точно на този отговор се надявах — каза Абендрот и се усмихна.

Той пресуши остатъка от чашата си с шнапс и наля остатъка от бутилката в нея, като я вдигна срещу светлината, за да погледне алкохола.

— Боже мой, това е истината. Седем години в дъбова бъчва…

Той отпи нова глътка, но този път малка и търпелива, защото не искаше да стигне твърде бързо до края на последната чаша. След като помълча, за да се наслади на шнапса, той тихо каза няколко думи на немски. Един от войниците насочи своята карабина „МР40“ към нас, докато другият пристъпи напред и се зае да ме претърсва.

Когато бяхме в кошарата, ножът ми се струваше надеждно скрит, но докато стоях там и войникът ме претърсваше, не можех да мисля за нищо друго освен за твърдия кожен калъф, който се забиваше в кожата на крака ми. Той претърси джобовете на старото палто на баща ми, провери под мишниците ми, под колана и надолу по краката. После зарови пръсти в ботушите ми и страхът ми се върна, приел формата на мълния от чист ужас, сякаш искаше да ми се подиграе за безразличието, което бях изпитвал преди пет минути. Опитах се да дишам нормално и да запазя спокойно изражение на лицето си. Войникът опипа пищялите ми, не намери нищо и продължи с Коля.

Чудя се за колко го е пропуснал — колко милиметра е имало между върховете на пръстите му и калъфа на ножа. Беше момче, с една или две години по-голям от мен, а по лицето му имаше цяло съзвездие от малки кафяви бенки. Не се съмнявам, че съучениците му го бяха подигравали заради тях. Беше ги гледал в огледалото, мрачен и засрамен, и се беше чудил дали няма да може да ги свали с бръснача на баща си. Ако предишната нощ беше спал с петнайсет минути повече, ако беше преглътнал още една лъжица супа за вечеря, може би щеше да има достатъчно енергия, за да си свърши работата както трябва и да намери ножа. Но той не успя и неговата небрежност промени всичко — и за двама ни.

Когато свърши с претърсването на Коля, той пристъпи към Вика. Другият пехотинец се пошегува с него и се разсмя на собственото си остроумие. Може би искаше да подразни момчето, така че да плесне Вика по задника или да я щипне по гърдите, но тя го гледаше със студените си немигащи очи и той изглеждаше притеснен, докато я претърсваше — далеч не толкова обстойно, колкото беше претърсил Коля и мен самия. Осъзнах, че момчето сигурно беше девствено; беше също толкова притеснено от близостта на женското тяло, колкото бях и аз.

След като боязливо я потупа по краката, той се изправи, кимна на Абендрот и отстъпи назад. Щурмбанфюрерът го погледна за момент и устните му се извиха в лека усмивка.

— Мисля, че го е страх от теб — каза той на Вика.

Той почака няколко секунди, за да види дали тя ще му отговори, и когато тя не го направи, отново насочи вниманието си към Коля.

— Ти си войник — не мога да те освободя, защото ще се върнеш в Червената армия и ако убиеш някой германец, родителите му ще обвиняват мен.

Той погледна към мен.

— А ти си евреин; съвестта ми не ми позволява да те освободя.

Но ако спечелиш играта, ще пусна момичето. Това е най-доброто предложение, което мога да ви направя.

— Давате ли ми дума, че ще я пуснете? — попитах го аз.

Абендрот потърка сребристата четина на брадичката си с кокалчетата на пръстите. На безименния му пръст проблясна венчална халка, уловила светлината на крушката над главата му.

— Значи харесваш момичето. Интересно. А ти, червенокосо момиченце, харесваш ли евреина? Няма значение, няма значение, да не бъдем вулгарни. И така… ти не си в положение, от което можеш да поставяш условия, но да — имаш думата ми. Още от Лайпциг не мога да си намеря достоен партньор за игра. Тази страна има най-добрите шахматисти в света, а все още не съм видял и един от тях.

— Може би сте ги застреляли всичките, преди да стигнат до дъската — обади се Коля.

Аз затаих дъх, защото бях почти сигурен, че това е било прекалено, но Абендрот кимна.

— Възможно е. Все пак работата е по-важна от играта. Ела — каза ми той, — седни. Ако наистина си толкова добър, колкото твърди твоят приятел, може да те задържа при себе си, за да има с кого да играя.

— Почакайте — каза Коля. — Ако той спечели, ще я пуснете и ще ни дадете яйцата.

Търпението на Абендрот започна да се изчерпва. Ноздрите му се разшириха, когато се приведе напред, макар и да не повиши тон.

— Предложението ми беше повече от щедро. Наистина ли настояваш на тази глупост?

— Аз вярвам в моя приятел. Ако той загуби, застреляйте ни. Но ако спечели, искаме пържени яйца за вечеря.

Абендрот отново каза нещо на немски и по-възрастният войник заби дулото на карабината си в тила на Коля.

— Искаш да преговаряме, така ли? — попита го Абендрот. — Добре, нека да преговаряме. Ти явно си мислиш, че си в позиция да преговаряш. Но не си. Ако кажа две думи, ще се превърнеш в труп. Да? Две думи. Даваш ли си сметка колко бързо ще стане? Ти ще се превърнеш в труп, ще те изнесат навън, а аз ще играя шах с твоя приятел. А след това може да заведа червенокосата в стаята си, да я изкъпя и да видя на какво прилича, когато не е толкова мръсна. Или пък няма да я къпя, може би тази вечер ще ми се иска да чукам животно. Когато си в Рим, нали така беше? А сега си помисли, момче. Помисли си много внимателно, преди да си отвориш устата. За твое добро, за доброто на майка ти, ако кучката още е жива, първо си помисли.

Някой друг щеше да вземе решение да не настоява повече и да си затвори устата веднъж завинаги. Коля не се поколеба повече от една секунда.

— Естествено, че можете да ме убиете, когато си поискате. Това е безспорно. Но мислите ли, че моят най-добър приятел ще може да играе прилично, след като е видял мозъка ми по масата? Искате ли да играете срещу най-добрия шахматист в Ленинград? Или срещу едно изплашено момче, което се е напикало в крачола? Той не може да спечели свободата ни, добре, разбирам, все пак сме на война. Но поне му дайте шанс да спечели вечерята, за която си мечтаем.

Абендрот се вторачи в Коля, като бавно потропваше с пръст по масата — единственият звук в стаята в този момент. После най-сетне се обърна към войника с бенките и издаде някакво кратко нареждане. След като младият германец му отдаде чест и излезе от стаята, щурмбанфюрерът ми направи знак да седна на стола в ъгъла на масата срещу него. Сетне кимна на Коля и Вика и посочи към столовете в другия край на масата.

— Седнете — заповяда им той. — Цял ден сте ходили, нали така? Седнете, седнете.

Той се обърна към мен:

— Да хвърлим ли ези-тура?

Без да дочака отговор, той извади монета от джоба си и ми показа орела със свастика между ноктите от едната страна и номинала от другата — петдесет райхспфенига. После подхвърли монетата във въздуха с палеца си, улови я, плесна я върху опакото на другата си ръка и вдигна поглед към мен.

— Орелът или цифрите?

— Цифрите.

— Не ти ли харесва нашият орел? — усмихна се леко той.

После отмести ръката си и ми показа нацисткия герб.

— Аз ще играя с белите. И не се тревожи — можеш да си задържиш царицата.

Той премести пешката пред царицата си с две полета напред и кимна, когато му отговорих с огледален ход.

— Някой ден ще започна играта по друг начин — каза той.

После премести пешката от линия „с“ с две полета напред, като ми предлагаше да я взема.

Царски гамбит. Поне половината от всички партии, които бях изиграл през живота си, бяха започнали с тези ходове. С тази комбинация започваха и аматьори, и гросмайстори — все още беше твърде рано да се каже дали германецът умееше да играе. Отказах да взема пожертваната пешка и преместих пешката пред царя си с едно поле напред.

През годините съм изиграл хиляди шахматни партии срещу стотици различни противници. Играл съм на одеяло в тревата на Лятната градина, на турнири в Двореца на пионерите, на двора на „Киров“ срещу баща ми. Когато играех за шахматния клуб „Спартак“, си пазех записите от всички партии, но ги изхвърлих, след като спрях да се състезавам. Нямаше никакъв смисъл да изучавам старите си партии — не и след като осъзнах, че съм средна категория. Но ако ми дадеш хартия и химикалка, дори днес мога да напиша алгебричната нотация на цялата ми партия срещу Абендрот.

На шестия ход извадих царицата си от последния ред, което сякаш го изненада. Той се намръщи и почеса четината на горната си устна с нокътя на палеца си. Бях избрал този ход, защото смятах, че е добър, но освен това и защото можеше да му се стори слаб — все още никой от двамата не беше определил умението на противника си, а ако той смяташе, че аз съм слаб играч, може би щях да успея да го подмамя да допусне съдбоносна грешка.

Той промърмори нещо на немски и премести коня си от страната на царя — разумен ход, но не този, от който се опасявах. Ако ми беше взел пешката, щеше да задържи инициативата и да ме принуди да отговоря на неговата атака. Вместо това той играеше защитно и аз се възползвах от неговия ход, за да преместя офицера си в неговата територия.

Абендрот се облегна назад и се загледа в дъската. След като помисли една минута, той се усмихна и вдигна поглед към мен.

— Отдавна не съм играл добра партия.

Не казах нищо — гледах в дъската и си представях възможни поредици от следващи ходове.

— Няма нужда да се притесняваш — продължи той. — Независимо дали ще спечелиш, или ще загубиш, положението ти е сигурно. Една добра партия всяка вечер ще ми помогне да остана с всичкия си.

Той отново се приведе напред и премести царицата си. Докато разсъждавах върху следващия си ход, младият войник се върна, като носеше една дървена кутия, пълна със слама. Абендрот го попита нещо и войникът кимна, докато оставяше кутията на масата.

— Ти ми отвори апетита — каза Абендрот на Коля. — Ако спечеля, може и да изям един омлет от дузина яйца.

Коля, който седеше в другия край на масата, широко се усмихна, когато видя кутията с яйцата. Сега и двамата войници стояха зад него и Вика, отпуснали ръце на прикладите на полуавтоматичните си карабини. Коля се опитваше да следи партията от разстояние, но Вика не откъсваше поглед от масата. Лицето й никога не изразяваше много от истинските й чувства, но аз разбрах, че е раздразнена — и едва сега, с фатално закъснение осъзнах, че бях пропуснал една възможност. Когато войникът беше отишъл да донесе яйцата, за кратко бяхме имали числено преимущество над германците; те имаха огнестрелни оръжия, а ние имахме само ножове, но това може би щеше да се окаже най-добрата ни възможност.

Осем хода след началото на партията двамата с щурмбанфюрера започнахме да си разменяме фигури. Аз му взех една пешка; той ми взе един кон. Аз му взех един офицер; той ми взе една пешка. В края на тази размяна силите ни все още бяха поравно, но дъската се беше отворила и аз смятах, че моята позиция беше по-добра.

— Цигулари и шахматисти, а?

Преди се страхувах да го гледам, но сега го погледнах крадешком, докато анализираше положението на дъската. Отблизо можех да видя тъмните, подути полумесеци под лешниковите му очи. Имаше силна, квадратна челюст — погледната в профил, все едно очертаваше главна буква „L“. Той забеляза, че го гледам, и вдигна масивния си череп, за да отвърне на погледа ми. Аз бързо сведох очи към дъската.

— Твоята раса — поясни той. — Въпреки всичко останало от вас излизат прекрасни цигулари и шахматисти.

Прибрах царицата си и в продължение на следващите дванайсет хода и двамата прегрупирахме силите си, като отбягвахме директния сблъсък. И двамата направихме рокада, за да защитим царете си, докато се подготвяхме за следващата битка, събирахме фигурите си в центъра на дъската и се опитвахме да завладеем най-добрата територия. На двайсет и първия ход едва не се хванах в един елегантен малък капан, който ми беше подготвил той. Вече се канех да му открадна една незащитена пешка, когато си дадох сметка какво беше планирал германецът. Върнах офицера си и преместих царицата, за да й осигуря по-добър ъгъл за атака.

— Жалко — каза Абендрот. — Това щеше да е красива малка маневра.

Погледнах към другия край на масата и видях, че Коля и Вика не откъсват поглед от мен. Планът за действие така и не беше изказан с думи, но вече ми се струваше очевиден. Размърдах крак в ботуша си и усетих как калъфът на ножа на мъртвия пилот се забива в глезена ми. Колко бързо можех да измъкна острието? Струваше ми се невъзможно да успея да извадя ножа и да прережа гърлото на Абендрот, преди войниците да ме застрелят на място. А дори да ги нямаше войниците, които го защитаваха, Абендрот ми се струваше прекалено силен, за да го убия. Когато бях малък, бях гледал един атлет в цирка, който имаше ръце като тези на щурмбанфюрера — беше завързал на възел един гаечен ключ от дебела стомана и тъй като аз имах рожден ден, ми го беше подарил. С години пазих този усукан гаечен ключ, показвах го на приятелите си в „Киров“ и се хвалех как цирковият атлет ми беше разрошил косата и беше намигнал на майка ми. Един ден го потърсих, но не можах да го намеря; подозирах, че Олег Антоколски ми го беше откраднал, но така и не се сдобих с доказателства за това.

От идеята да извадя нож срещу толкова едър човек ме обхващаше паника, така че аз спрях да мисля за това и в продължение на няколко минути се съсредоточих върху играта. Няколко хода по-късно видях възможност за размяна на конете. Позицията ми беше малко неудобна, така че го принудих да направим размяната. Абендрот въздъхна, когато ми взе фигурата.

Не биваше да позволявам това.

— Добър ход! — провикна се Коля от другия край на масата.

Обърнах се и видях, че и двамата с Вика продължават да ме гледат, така че бързо се наведох обратно към дъската.

Как така бях избран за убиец? Нима Коля вече не ме познаваше? Абендрот трябваше да умре, не се съмнявах в това — и аз исках той да умре още откакто бях чул историята за Зоя.

Без никакво съмнение този човек беше убил хиляди мъже, жени и деца, докато беше следвал настъплението на Вермахта през цяла Европа. От Берлин го награждаваха с лъскави медали за това, че беше екзекутирал евреите, комунистите и партизаните от окупираните държави. Той беше мой враг. Но сега, когато го гледах от другата страна на шахматната дъска, докато въртеше венчалната си халка и мислеше за следващия си ход, аз не вярвах, че съм в състояние да го убия наистина.

Калъфът на ножа се забиваше в глезена ми. Щурмбанфюрерът седеше срещу мен, а яката на куртката му се забиваше в една синя вена отстрани на широкия му врат. Коля и Вика седяха в другия край на масата и чакаха да направя нещо. Като се има предвид колко ме разсейваха всички тези неща, аз успявах да играя прилично. Колкото и да беше безсмислен изходът от тази партия, за мен играта имаше значение.

Седях с лакът на масата, подпрял глава на ръката си, така че да не виждам Коля и Вика. На двайсет и осмия ход преместих пешката на линия „с“ на петото поле — агресивно настъпление. Абендрот можеше да я вземе с две различни пешки — от линия „b“ и от линия, d“. В шаха има едно старо правило, че играчите трябва да се стремят „да вземат към центъра“. Абендрот последва тази класическа стратегия и използва пешката си от линия „b“, като установи надмощието си в средата на дъската. Но точно както Тарраш беше казал: „Винаги поставяйте топа зад пешката, освен когато това е неправилно“, атаката към центъра винаги е добър ход, освен когато не е. Когато приключихме с размяната, всеки от нас беше изгубил по две пешки, броят на фигурите ни все още беше равен, но подобно на човек, който вече е погълнал отровата, но продължава да дъвче печеното месо, без да осъзнава сигурната си смърт, Абендрот не си даваше сметка, че беше допуснал една фатална грешка.

Далеч от мисълта да се предаде, германецът все още смяташе, че е в по-добрата позиция. С приближаването на ендшпила неговата пешка от линия „а“ беше сама в ъгъла на дъската и препускаше към последния ред, където щеше да я превърне в царица и да смаже защитата ми. Абендрот беше толкова посветен на мисията да се сдобие с втора царица, че с радост приемаше новите размени, които му предлагах. Как можеше да изгуби, когато има две царици в атака? Съсредоточен в своята пешка на линия „а“, той твърде късно осъзна, че и аз имах пешка в настъпление в центъра на дъската. В крайна сметка моята пешка от линия, d“ достигна до последния ред с един ход преди неговата пешка от линия „а“. Трудно е да победиш противник, който има две царици — освен ако не се сдобиеш пръв с втора царица.

Абендрот продължаваше да не разбира, че играта беше свършила, но тя беше свършила. Хвърлих поглед към Вика, обзет от глупава гордост при мисълта за неминуемата си победа, и видях как ръката й се скрива под гащеризона. Тя нямаше повече да ме чака да направя нещо, а се канеше да извади ножа си; а Коля беше сложил ръце на ръба на масата, готов да се изстреля на крака и да нападне в същия миг, в който го направи тя. Очите ми се срещнаха с тези на Вика и аз с внезапна яснота осъзнах, че ако остана неподвижен, скоро от разкъсаното й тяло върху издраскания линолеум на пода ще изтече и последната капка кръв.

Докато Абендрот се взираше в дъската и в рядко срещаното стълпотворение от царици, аз се престорих, че се почесвам по прасеца, и бавно пъхнах пръсти в ботуша си. Това не беше прилив на кураж, а точно обратното — моят страх от смъртта на Вика победи всичките ми останали страхове. Абендрот присви очи към своя цар и аз видях как се промени изражението му, когато си даде сметка за истинското си положение. Очаквах загубата да го разгневи. Вместо това лицето му се проясни от усмивка и аз за миг видях какъв е бил като малко момче.

— Това беше прекрасно — каза той и вдигна глава към мен. — Следващия път няма да пия толкова много.

Нещо, което видя в собственото ми изражение, го разтревожи. Той надникна над ръба на масата и видя ръката ми, пъхната в ботуша. Докопах дръжката и най-сетне успях да измъкна ножа от калъфа. Но преди да замахна към него, Абендрот се хвърли напред, събори ме от стола и ме повали на земята, като притисна ръката ми с ножа с лявата си ръка и се протегна за пистолета в кобура си с дясната.

Ако бях успял да извадя ножа по-бързо, ако бях извадил късмет и бях улучил сънната му артерия, ако се беше случило това чудо, Вика и Коля и аз щяхме да умрем. Войниците щяха да вдигнат карабините си „МР40“ и да ни заличат от лицето на земята. Бдителността на Абендрот — или моята несръчност, зависи от гледната точка — ни спаси. Войниците се хвърлиха напред, за да помогнат на своя щурмбанфюрер, който нямаше нужда от помощ, и забравиха за другите си пленници. Само за миг — но това се оказа достатъчно.

Абендрот извади пистолета си. От другия край на стаята се разнесе трясък и той погледна натам. Онова, което видя, го разтревожи повече от хилавия, изнемощял от глад евреин, който се гърчеше под него. Той се прицели — във Вика или в Коля, не можех да видя. Аз извиках и се протегнах към дулото на пистолета му с лявата си ръка, като сграбчих цевта в момента, в който той натисна спусъка. Пистолетът подскочи в ръката му и изстрелът едва не ме оглуши. Абендрот изръмжа и се опита да измъкне пистолета от вкопчените ми пръсти. Да се боря с него беше също толкова безсмислено, колкото да се опитвам да се боря с мечка, но аз стисках дулото на този пистолет с всичката сила, която ми беше останала. Следващите секунди бяха хаос от шум и насилие, крясъци на немски, проблясъци от дулата на оръжията и трополене на ботуши по линолеума на пода.

Раздразнен от упорството, с което продължавах да стискам оръжието му, Абендрот силно ме удари отстрани по главата с лявата си ръка. Като малко момче в „Киров“ бях участвал в няколко боя и боричкания, но те бяха от онези немарливи, безкръвни битки, характерни за момчетата, които са записани в клубове по шах. Досега никой не ме беше удрял в лицето. Стаята се размаза, пред погледа ми се стрелнаха светулки, Абендрот изтръгна пистолета си от ръката ми и го насочи право в очите ми.

Изправих се до седнало положение и забих върха на ножа си дълбоко в гърдите му, през джоба на гърдите на куртката му, под скупчените медали, така че острието потъна навътре чак до сребърния предпазител за пръстите.

Абендрот потръпна, примигна и сведе поглед към черната дръжка на ножа. Все още можеше да изпрати един куршум в мозъка ми, но да отмъсти за собственото си убийство сякаш вече не му се струваше толкова важно. Изглеждаше разочарован, ъгълчетата на устата му увиснаха надолу, а след това изражението му стана озадачено и той продължи да примигва равномерно, но дишането му се накъса. Искаше да се изправи на крака, но те не издържаха и той се прекатури настрани, като се измъкна от острието на ножа в ръката ми, а пистолетът му падна от отпуснатите пръсти. Широко отвори очи — като човек, който насила се опитва да не заспи, — отпусна длани на линолеума и се опита да изпълзи настрани от цялата тази жалка история, без да обръща внимание на нищо около себе си. Но не стигна далеч.

Обърнах се и видях Коля, който се боричкаше на пода с един от войниците, докато и двамата се опитваха да хванат както трябва полуавтоматичната карабина на германеца. Към този момент вече смятах Коля за майстор на ръкопашния бой, но явно никой не беше казал това на германеца и той имаше надмощие в схватката. Не си спомням как съм се изправил и съм изтичал да му помогна, но преди войникът да успее да насочи карабината си и да изпразни пълнителя в гърдите на Коля, аз вече бях на гърба му и забивах ножа в него отново и отново.

Най-сетне Вика ме издърпа от мъртвеца. Гащеризонът й беше подгизнал от кръв и преди логиката да проработи, аз предположих, че е била застреляна в корема. Не мисля, че казах нещо смислено, но тя поклати глава, накара ме да замълча и каза:

— Не съм ранена. Дай да ти погледна ръката.

Не разбрах защо искаше да направи това. Вдигнах дясната си ръка, в която продължавах да стискам окървавения нож, но тя меко я натисна обратно, хвана другата ми китка и задържа лявата ми ръка между своите. За пръв път видях, че половината от показалеца ми липсваше. Вика застана на колене до един от убитите войници — момчето с бенките, което сляпо се взираше нагоре в тавана с прерязано гърло — и отряза ивица вълнен плат от панталоните му. После се върна при мен и я стегна около пръста ми като турникет, за да спре кръвта.

Коля беше взел карабините „МР40“. Той подхвърли едната на Вика, задържа другата за себе си и грабна кутията с яйцата от масата. Чувахме гласове, които се провикваха на немски на различни места в сградата — объркани офицери, които се питаха дали изстрелът, който бяха чули в съня си, беше сънуван или истински. Коля отвори един от големите прозорци и се покатери на перваза.

— Бързо — каза той и ни направи знак да го последваме.

После скочи през прозореца и аз се втурнах след него. Вторият етаж не беше толкова високо, а под прозореца беше натрупан един метър сняг. Изгубих равновесие при приземяването и паднах по лице в снега. Коля ме издърпа на крака и избърса снега от лицето ми. Чухме автоматичен откос от залата за съвещания. Миг по-късно Вика скочи навън през прозореца, а от дулото на карабината й се виеше дим.

Затичахме се по-далеч от опожареното полицейско управление. Незапалените улични лампи се извиваха над главите ни като въпросителни знаци. От стария партиен комитет се разнасяха все по-силни викове и аз очаквах във въздуха около нас да запищят куршуми, но това така и не се случи. Пазачите, поставени на входа, явно бяха изтичали вътре, когато бяха чули изстрелите; докато осъзнаят грешката си, ние вече бяхме потънали в мрака.

Скоро стигнахме до края на малкия град. Завихме настрани от пътя и продължихме тичешком през замръзналите ниви, покрай силуетите на изоставени трактори. От Красногвардейск се чуваха форсирани автомобилни двигатели и гуми с вериги, които тежко се търкалят в снега. В неясната далечина пред себе си различавахме черната линия на величествения лес, който очакваше да ни приеме в себе си и да ни скрие от очите на нашите врагове.

Никога не съм бил голям патриот. Баща ми никога нямаше да позволи такова нещо, докато беше жив, а смъртта му направи необходимото това никога да не се случи. Изпитвах много повече привързаност и вярност към Питер, отколкото към нацията като цяло. Но през онази нощ, докато тичахме през неизораните ниви със зимна пшеница, фашистките нашественици бяха зад гърба ни, а пред нас беше тъмният руски лес, аз изпитах прилив на чиста любов към моята страна.

Тичахме право към гората, през замръзналите пшенични класове, под изгряващата луна и звездите, които се въртяха все по-далеч от нас, тичахме сами под безбожното небе.

24

ЕДИН ЧАС ПО-КЪСНО ПРОДЪЛЖАВАХМЕ да се оглеждаме през рамо и да се ослушваме за превозни средства с вериги, но колкото по-надълбоко влизахме в гората, толкова по-вероятно ни се струваше, че ще успеем да избягаме. Смучехме ледени висулки, които отчупвахме от клоните на боровите дървета, но нощта беше толкова студена, че не можехме да държим лед в устата си дълго време. Чуканчето на пръста ми започна да тупти в ритъма на сърцето ми.

Коля беше разкопчал армейското си палто и беше натъпкал под пуловера си кутията, пълна със слама, така че яйцата да не замръзнат. През последните няколко километра непрекъснато ме удряше по рамото и се усмихваше като луд под откраднатата си пухена ушанка, глупашки завързана под брадичката.

— Ти наистина ми показа нещо там вътре — каза ми той четири пъти поред.

Вече бях убивал хора и германският нож, натъпкан в ботуша ми, беше истинско оръжие, а не просто момчешки сувенир. Може би ще се представя в по-добра светлина пред теб, ако ти кажа, че усещах определена тъга и солидарност с убитите мъже въпреки необходимостта от това насилие. Обсипаното с бенки лице на момчето дълго остана в паметта ми, докато най-сетне не забравих как изглеждаше в действителност и можех да си припомням само спомена за него. Щурмбанфюрерът, който пълзеше към нищото, си остава ярък образ в паметта ми. Мога да изразя с думи всякакви благочестиви неща, за да те убедя, че съм чувствителен човек, и наистина вярвам, че съм чувствителен човек. Но дори при това положение през онази нощ не изпитвах нищо друго освен въодушевление от онова, което бях направил. Бях направил нещо — въпреки всички очаквания, въпреки собствената си дълга история със страха. В крайна сметка убийството на Абендрот нямаше нищо общо с отмъщението за Зоя или елиминирането на ключов офицер от Айнзацгрупен. Бях спасил живота на Коля и Вика. Бях спасил собствения си живот. Топлият ни дъх, който се кълбеше над главите ни, тежкото ни дишане, докато ботушите ни затъваха дълбоко в снега, всяко усещане, което изпитвахме по време на дългото си бягство — и самата възможност да изпитваме нещо, — в крайна сметка се дължеше на това, че когато се бях озовал притиснат до стената, аз бях проявил малко кураж. Най-гордият момент в целия ми живот беше тогава, когато спряхме да си поемем дъх и Вика, след като погледна пръста ми, за да се увери, че кръвотечението е спряло, прошепна в ухото ми:

— Благодаря ти.

В един момент Вика и Коля започнаха да спорят накъде да продължим. Вика сложи точка на спора, като нетърпеливо поклати глава и потегли, без да погледне дали ще я последваме. След историята с Мга аз вече нямах вяра в навигаторските способности на Коля, така че тръгнах след нея. Коля не отстъпи в продължение на цели осем секунди, преди да забърза след нас.

Някъде по пътя й разказах истинската причина двамата с Коля да се измъкнем от Питер, да прекосим фронтовата линия и в крайна сметка да се озовем в онази къща под бориките. Говорех тихо, така че Коля да не ме чуе, макар че не можех да си представя кого ще предам с този разказ. Разказах й за дъщерята на полковника, която се пързаляше по замръзналата Нева; за канибалите и зловещите им продоволствия, които висяха от веригите на тавана; за умиращото момче Вадим и неговия петел, който бяхме нарекли Любима; за противотанковото куче, което проливаше кръвта си в снега; и за мъртвия руски войник, който се беше сраснал с леда. Когато приключих с историята, Вика поклати глава, но не каза нищо, и аз се притесних, че съм й казал твърде много.

Докато я гледах как крачеше през гората, мълчалива и неуморна, с полуавтоматичната карабина на рамото, аз си спомних какво ми беше казал Коля предишната сутрин. Войната беше променила всички ни, но въпреки това ми беше трудно да повярвам, че едва седем месеца по-рано е била студентка по астрономия.

— Може ли да те попитам нещо?

Тя продължи напред, без да си прави труда да ми отговори. Нямаше време за нелепи въпроси като „Може ли да те попитам нещо?“.

— Коля казва, че си от НКВД.

— Това ли ме питаш?

— Май да.

— А ти как мислиш?

— Не знам — отговорих аз, но в момента, в който го казах, си дадох сметка, че всъщност знам. — Мисля, че е прав.

— Това притеснява ли те?

— Да.

— Защо?

— Заради баща ми.

Осъзнах, че тя всъщност не знаеше какво се беше случило с баща ми, така че тихо добавих:

— Те го прибраха.

Почти цяла минута вървяхме мълчаливо, докато се изкачвахме по един полегат хълм. Започнах да се задъхвам, а слабостта да се връща в краката ми, докато все повече се отдалечавахме от победата в Красногвардейск.

— Баща ти е бил писател, нали? В такъв случай има голяма вероятност да са го предали другите писатели. Полицаите просто са си вършили работата.

— Да. И тези от Айнзацгрупен също си вършат работата. Естествено, те сами са си избрали да вършат тази работа.

— Ако това променя нещо, те прибраха и моя баща.

— Наистина ли? Писател ли беше?

— Не. Беше от НКВД.

Отне ни почти цял час да се изкачим до върха на хълма и докато стигнем, в краката ми не беше останала никаква сила, но когато излязохме на голото било, аз видях защо Вика беше решила да тръгнем насам. Полумесецът светеше над безкрайните хектари гори и поля, които искряха под покривалото на леда и снега.

— Ето там — каза тя и посочи на север. — Виждате ли?

Далеч отвъд долината в краката ни, от другата страна на хълмовете, които скриваха тъмния хоризонт, към небето се издигаше тънка колона от светлина — толкова ярка, че осветяваше облаците високо над нея. Мощният лъч се раздвижи като блестяща сабя, която сечеше нощта, и аз осъзнах, че гледам прожектор на противовъздушната отбрана.

— Това е Питер — каза ни тя. — Ако се изгубите по пътя към къщи, това е вашата Полярна звезда.

Обърнах се към нея.

— Ти няма ли да дойдеш с нас?

— Край Чудово има един партизански отряд. Познавам командира им. Ще се опитам да се свържа с тях.

— Сигурен съм, че полковникът ще ни даде купони за теб, ако дойдеш с нас. Ние ще му кажем, че си ни помогнала, и той ще…

Тя се усмихна и се изплю на земята.

— Майната им на купоните. Питер не е моят град. Навън имат нужда от мен.

— Гледай да не те убият — каза Коля. — Мисля, че момчето е влюбено.

— Не вървете по пътя, докато се прибирате. И внимавайте откъде влизате в града. Сложили сме мини навсякъде.

Коля протегна ръката си към нея. Вика подигравателно завъртя очи при вида на този официален жест, но все пак я стисна през ръкавицата му.

— Надявам се да се видим отново — каза й той. — В Берлин.

Тя се усмихна и се обърна към мен. Знаех, че никога повече няма да я видя. Когато видя изражението на лицето ми, в нейните вълчи сини очи се появи нещо човешко. Тя ме докосна по бузата през ръкавицата си.

— Не гледай толкова тъжно. Днес ми спаси живота.

Аз свих рамене. Страхувах се, че ако си отворя устата, ще кажа нещо лигаво и глупаво — или още по-лошо, ще се разплача. Бяха минали пет години, откакто бях плакал за последен път, но никога не бях преживявал такава нощ и бях сигурен, че снайперистката от Архангелск ще бъде единственото момиче, което ще обичам през живота си.

Ръката й в ръкавицата все още беше на бузата ми.

— Кажи ми фамилията си.

— Бениов.

— Аз ще те намеря, Льова Бениов. Трябва ми само името ти.

Тя се наведе към мен и ме целуна по устните. Устата й беше студена, устните й бяха грапави от зимния вятър и ако мистиците имат право и ние наистина сме обречени да повтаряме до безкрайност жалкия си живот, поне винаги ще се връщам към тази целувка.

Миг по-късно тя вече се отдалечаваше от нас, с наведена глава и ниско нахлупено кепе от заешка кожа, пъхнала брадичка под шала си, дребничка във възголемия си гащеризон под древните борове, които се издигаха от двете й страни. Знаех, че няма да се обърне да ме погледне, но въпреки това продължих да я гледам, докато не се изгуби от поглед.

— Хайде — каза ми Коля, като ме прегърна през раменете. — Имаме да ходим на сватба.

25

СНЕГЪТ СЕ БЕШЕ РАЗТОПИЛ през деня и отново беше замръзнал през нощта, така че се беше образувала коварна ледена коричка, която хрущеше под краката ни на всяка крачка. Пръстът толкова много ме болеше, че ми беше трудно да мисля за нещо друго. Продължавахме да вървим, защото трябваше да продължаваме да вървим, защото вече бяхме стигнали твърде далеч, за да спрем, но аз не знам откъде черпех силата за всяка следваща крачка. Има някакво място отвъд глада, отвъд изтощението, където времето сякаш вече не спряло, а страданието и тялото като че ли вече не са свързани помежду си.

С Коля не се случваше нищо подобно. Той беше ял също толкова малко, колкото мен, макар че предишната вечер в бараката с неграмотните беше спал по-добре — беше му също толкова удобно, колкото ако беше на пухено легло в хотел „Европа“. Докато аз се влачех на север с наведена глава, Коля разглеждаше пейзажа под лунната светлина, все едно беше някакъв художник, излязъл на разходка. Сякаш цяла Русия беше само за нас. В продължение на цели часове не видяхме никакви други следи от човешко присъствие, ако не се броят изоставените ниви.

На всеки няколко минути той пъхваше ръка под палтото си, за да провери дали пуловерът му е затъкнат в колана на панталоните и кутията с яйцата е на сигурно място.

— Разказвал ли съм ти историята за дворната хрътка?

— Твоя роман?

— Да, но за това откъде идва заглавието?

— Сигурно.

— Не, мисля, че не съм. Главният герой, Радченко, живее в една стара сграда на Василевския остров. Всъщност е къща, построена за един от генералите на Александър, но вече се разпада и в нея живеят осем различни семейства, които се мразят помежду си. Една нощ, посред зима, в двора на къщата влиза едно старо куче, ляга до портата и решава да остане да живее там. Голямо старо куче, с посивяла муцуна и едно ухо, защото другото е било отхапано в някаква битка преди много години. Радченко се събужда късно на следващата сутрин, поглежда през прозореца и вижда кучето, което лежи с глава върху лапите. Става му жал за горкото копеле; навън е студено и няма нищо за ядене. Затова намира някакво парче стар салам и отваря прозореца в момента, в който в църквата започват да бият камбаните по пладне.

— Коя година е това?

— Какво? Не знам. 1883 година. Радченко подсвирква и кучето поглежда нагоре към него. Той му хвърля салама, кучето го изяжда на една хапка, Радченко се усмихва, затваря прозореца и се връща в леглото. Не забравяй, че към този момент не е излизал от апартамента си в продължение на пет години. На следващия ден Радченко още спи, когато в църквата започват да бият камбаните по пладне. Когато камбанният звън затихва, той чува лай под прозореца. И после пак. Най-сетне той изпълзява от леглото, отваря прозореца, поглежда надолу към двора и вижда хрътката, която гледа нагоре към него, с изплезен език, и чака да я нахранят. И Радченко намира нещо, което да хвърли на старото куче, и от този ден нататък всеки път, когато камбаните на църквата ударят по пладне, кучето чака да го нахрани под прозореца.

— Като кучето на Павлов.

— Да — каза Коля малко раздразнено. — Като кучето на Павлов, но поетично. Минават две години. Дворната хрътка вече познава всички, които живеят в къщата, и ги пуска без проблеми, но ако до портата се приближи непознат, старото куче се превръща в кошмар, ръмжи и трака със зъби. Хората от къщата го обожават, то ги пази, вече дори няма нужда да се заключват. Понякога Радченко пропилява по цял следобед, като седи на един стол до прозореца и наблюдава как кучето гледа хората, които минават покрай портата. Никога не забравя за техния ритуал по пладне и се снабдява с разни вкусни неща за ядене, които да подхвърля на кучето. Една сутрин Радченко още е в леглото и сънува прекрасен сън за една жена, на която се е възхищавал като малко момче, близка приятелка на майка му. Камбаните на църквата започват да бият и Радченко се събужда с усмивка, протяга се, отива до прозореца, отваря го и поглежда надолу към двора. Хрътката лежи на една страна до портата, съвсем неподвижна, и Радченко веднага разбира, че кучето е умряло. Не забравяй, че Радченко нито веднъж не го е докосвал, не го е почесвал зад ухото или по корема или нещо подобно, но въпреки това е започнал да обича старото псе и да го смята за верен приятел. Почти цял час Радченко се взира в мъртвото куче и най-сетне си дава сметка, че никой няма да го погребе. Това е улично куче; кой носи отговорност за него? Радченко не е излизал от апартамента си от седем години; от самата мисъл да излезе навън му се повдига, но още по-неприятна е мисълта да остави кучето да изгние на слънцето. Разбираш ли колко е драматично? И той излиза от апартамента си, слиза по стълбите, отваря входната врата на къщата, пристъпва навън на слънчевата светлина — за пръв път от седем години! — вдига голямото куче и го изнася от двора.

— Къде го погребва?

— Не знам. Може би в парка на университета.

— Няма да му разрешат.

— Все още не съм измислил тази част. Но ти пропускаш най-важното в историята…

— Освен това ще му трябва лопата.

— Така е, ще му трябва лопата. В теб има толкова романтика, колкото в някоя курва от гарата, знаеш ли? Може би дори няма да описвам погребението, как ти се струва? Ще го оставя на въображението ти.

— Това не е лоша идея. Може да стане прекалено сантиментално. С това умряло куче, не знам.

— Но ти харесва, нали?

— Мисля, че да.

— Мислиш, че да? Това е една прекрасна история.

— Хубава е, да. Харесва ми.

— А заглавието? „Дворната хрътка“? Сега разбираш ли защо е толкова страхотно заглавие? В апартамента на Радченко идват толкова много различни жени и непрекъснато се опитват да го накарат да излезе с тях, но той никога не го прави. За тях това се превръща в някаква игра; всяка иска да е първата жена, която го е подмамила да излезе от къщата, но нито една от тях не успява. Успява само кучето — старото тъпо улично псе.

— „Дворното куче“ изобщо нямаше да е толкова добро заглавие

— Не.

— Каква е разликата между кучето и хрътката?

— Хрътките ходят на лов.

Коля изведнъж ме сграбчи за ръката и ме спря, а очите му се разшириха. Отначало си помислих, че е чул нещо — ръмженето на двигателя на германски танк или далечните викове на войници — но това, което изискваше да му посвети цялото си внимание, явно се случваше вътре в него. Стискаше ме много силно, с леко отворена уста и изражение на крайно съсредоточаване, все едно трябваше да си спомни името на някое момиче, но беше стигнал само до първата буква.

— Какво? — попитах го аз.

Той вдигна ръка и аз продължих да чакам. Когато спирахме дори само за десет секунди, ми се искаше да легна в снега и да затворя очи, само за няколко минути, колкото да си почина малко и да размърдам пръстите на краката си, за да ги върна към живота.

— Идва — каза ми той. — Усещам го.

— Какво идва?

— Лайното! О, хайде, кучи сине, хайде!

Той бързо отиде зад едно дърво и аз останах да го чакам, като се олюлявах на вятъра. Искаше ми се да седна, но някакъв дразнещ глас вътре в черепа ми повтаряше, че е опасно да сядам, защото ако седна, никога повече няма да се изправя.

Когато Коля се върна, аз вече спях прав, а през главата ми преминаваше монтаж от несвързани сънища. Той ме сграбчи за ръката, като ме стресна, и на лицето му грейна широката казашка усмивка.

— Вече не съм атеист, приятелю. Ела, искам да ти го покажа.

— Шегуваш ли се? Не искам да го виждам.

— Трябва да го видиш. Със сигурност е рекорд.

Той ме задърпа за ръката, за да го последвам, но аз забих ботушите си в снега и се отпуснах назад с цялата си тежест.

— Не, не, хайде да продължаваме; нямаме време.

— Нима се боиш да видиш рекордното ми лайно?

— Ако не стигнем при полковника до изгрев-слънце…

— Но то е невероятно! Ще разказваш на децата си за него!

Коля продължаваше да ме дърпа, беше по-силен от мен и аз усетих как започвам да поддавам, но в този момент ръкавът на палтото ми се изплъзна между пръстите му и той падна на заледения сняг. Първоначалната му реакция беше да се разсмее, но той изведнъж спря, когато си спомни за яйцата.

— Мамка му — каза той, като вдигна очи към мен.

За пръв път от началото на нашето пътешествие видях в очите му нещо като истински страх.

— Не ми казвай, че си ги счупил. Само това не ми казвай.

— Аз съм ги счупил, така ли? И защо само аз да съм виновен? Защо просто не дойде да погледнеш лайното?

— Не искам да ти гледам лайното! — развиках му се аз, като вече не ме интересуваше дали през същата гора бродят врагове. — Кажи ми, че не са счупени!

Седнал на земята, той разкопча палтото си, извади кутията и я разгледа, за да провери дали е цяла, като прокара ръката си по летвичките на стените. После дълбоко си пое дъх, свали си дясната ръкавица и предпазливо пипна с голите си пръсти вътре в сламата.

— Е?

— Здрави са.

След като кутията отново беше на сигурно и топло място под пуловера на Коля, двамата продължихме на север. Той не спомена повече за историческото лайно, но аз бях сигурен, че ми се сърдеше, защото не бях отишъл да го видя. Сега, когато разказваше тази история на приятелите си, нямаше да има свидетел, който да я потвърди.

Всяка минута поглеждах нагоре, за да открия силния прожектор, който претърсваше небето. Понякога го изгубвахме от поглед за километър или два, скрит зад дървета или възвишения, но винаги го откривахме отново. С приближаването към Питер видяхме и други прожектори, но първият беше най-мощен — толкова ярък, че сякаш осветяваше луната, когато лъчът му преминаваше по далечните й студени кратери.

— Обзалагам се, че полковникът ще се изненада, когато ни види — каза Коля. — Сигурно вече ни смята за мъртви. Толкова ще се зарадва на яйцата, че ще го помоля за покана за сватбата на дъщеря му. Защо не? Жена му ще се влюби в нас. А може и да успея да танцувам с младоженката, да й покажа няколко стъпки, да й кажа, че нямам нищо против омъжените жени.

— Аз дори не знам къде ще спя тази вечер.

— Ще отидем при Соня. Изобщо не мисли за това. Сигурен съм, че полковникът ще ни даде някаква храна след всичко, през което минахме заради него, ще си я разделим с нея и ще се опитаме да запалим огън. А утре ще трябва да открия моя батальон. Ха, колко ще се изненадат момчетата, когато ме видят.

— Тя дори не ме познава, не мога да остана да живея при нея.

— Разбира се, че можеш. Нали вече сме приятели, Лев? Соня е моя приятелка, а ти си мой приятел; не се тревожи, у тях има предостатъчно място. Макар че сигурно няма да ти е толкова вълнуващо да нощуваш при нея, след като вече познаваш Вика, нали?

— Вика ме плаши.

— Мен също ме плаши. Но трябва да си признаеш, че доста я харесваш.

Усмихнах се, когато си спомних очите на Вика, плътната й долна устна, прецизната извивка на ключицата й.

— Тя сигурно си мисли, че съм много малък за нея.

— Може би. Но ти й спаси живота. Онзи куршум отиваше право в главата й.

— И на теб ти спасих живота.

— Не, аз щях да се справя с онзи фриц.

— Напротив, той беше хванал карабината и…

— В деня, в който някой префърцунен баварски редник ме победи в ръкопашен бой, аз…

Продължихме да спорим, като обсъждахме шахматната партия и хипотетичните ми грешки в нея, вероятните гости на сватбата на дъщерята на полковника и съдбата на четирите момичета, с които се бяхме запознали в къщата. Разговорът ме държеше буден и ми помагаше да не мисля за замръзналите си крака, които усещах сковани като кокили под тялото си. Започна да се развиделява, бавно и недоловимо, и след известно време стигнахме до един павиран път, където снегът беше отъпкан и можеше да се ходи по-лесно. Още преди слънцето да изгрее от изток, видяхме най-външния пръстен от укрепленията на Питер: окопите като черни рани в снега; драконовите зъби от циментови блокове; гъсталаците от ръждясали релси, изникнали от студената земя; цели километри бодлива тел, омотана между дървени колове.

— Едно ще ти кажа — каза ми Коля. — Ще искам едно парче от тази шибана сватбена торта. Няма да е честно иначе след всичко, което преживяхме.

Миг по-късно той каза „Какво правят?“ а един миг след това аз чух изстрела. Коля ме сграбчи за палтото и ме събори на земята. Над главите ни свиреха куршуми.

— Стрелят по нас — каза той в отговор на собствения си въпрос.

— Ей! Ей! Ние сме руснаци! Руснаци сме, не стреляйте!

Куршумите продължаваха да раздират въздуха над нас.

— Руснаци сме бе, майките ви, чуйте ме! Чувате ли ме? Чувате ли? Имаме документи от полковник Гречко! Полковник Гречко! Чувате ли?

Карабините замлъкнаха, но ние останахме проснати по корем, с ръце на главите. Зад укрепленията се разнесе гласът на офицер, който викаше нещо на хората си. Коля повдигна глава и се взря в окопите на няколкостотин метра северно от нас.

— Не са ли чували за предупредителни изстрели?

— Може би това са били предупредителните изстрели.

— Не, целеха се в главите ни. Просто не могат да стрелят, това е.

На бас, че са някакви мързеливци от фабриките. Сигурно миналата седмица са им раздали пушките.

Той сви ръце на фуния до устата си и се провикна:

— Ей! Чувате ли ме? Не искате ли да си пестите куршумите за фрицовете?

— Горе ръцете и бавно тръгнете към нас! — провикнаха се в отговор оттам.

— Нали няма да ни застреляте, когато се изправим?

— Няма, ако ни харесате!

— Майка ти ме харесва — промърмори Коля. — Готов ли си, лъвче?

Докато се изправяхме, лицето на Коля се изкриви от гримаса и той залитна, като едва не падна на земята. Хванах го за ръката, за да го задържа. Той се намръщи и изтупа снега от палтото си, преди да се завърти, за да се погледне отзад. И двамата видяхме дупката от куршума в дебелата вълна, на височината на хълбока.

— Хвърлете оръжието! — провикна се офицерът от далечния окоп.

Коля захвърли настрани карабината си „МР40“.

— Прострелян съм! — извика в отговор той.

После разкопча палтото си и се втренчи в дупката отзад на панталона си.

— Представяш ли си? Тези путки ме застреляха в гъза.

— Тръгнете към нас с вдигнати ръце!

— Застреляхте ме в гъза, идиоти шибани! Наникъде не мога да тръгна!

Държах Коля за ръката, за да му помогна да стои на краката си, той не можеше да отпусне тежестта си на десния крак.

— Трябва да седнеш — казах му аз.

— Не мога да седна. Как да седна, като имам куршум в гъза? Представяш ли си?

— Можеш ли да застанеш на колене? Не мисля, че трябва да стоиш прав.

— Знаеш ли как ще ми се подиграват в батальона? Застрелян в гъза от някакви шибани аматьори, пристигнали направо от поточната линия!

Помогнах му да се отпусне на земята. Лицето му се сви, когато дясното му коляно се блъсна в снега и разтърси целия му крак. Офицерите от окопа сигурно провеждаха някаква импровизирана конференция. Сега към нас се провикна нов глас, по-възрастен и заповеден.

— Останете на място! Ние идваме при вас!

Коля изръмжа.

— Да останем на място, значи. Да, точно това мисля да направя, след като в гъза ми се заби един от вашите шибани куршуми.

— Може да е излязъл от другата страна. Така е по-добре, нали? Ако е излязъл от другата страна?

— Искаш ли да ми събуеш панталоните и да провериш? — попита ме той, като успя да се усмихне със стиснати зъби.

— Да направя ли нещо? Какво да направя?

— Казват да се натиска. Не се притеснявай, аз ще го направя.

Той развърза подплатената си ушанка, свали шапката и я притисна към дупката от куршума. Наложи му се да затвори очи за момент, като дишаше тежко. Когато отново ги отвори, сякаш си спомни нещо; пъхна свободната си ръка под пуловера и извади кутията с яйцата, пълна със слама.

— Прибери я под палтото си — нареди ми той. — Дане замръзнат. И не ги изпускай, моля те.

Няколко минути по-късно видяхме една газка, която се приближаваше към нас — беше бронирана, с дебели зимни гуми и тежка картечница, монтирана отзад на колата. Картечарят държеше широката цев насочена към главите ни, когато колата наби спирачки до нас.

От газката скочиха един сержант и един лейтенант и се приближиха към нас с ръце на пистолетите в кобурите си. Сержантът спря до карабината „МР40“, захвърлена в снега. Разгледа я за момент, после се обърна към Коля.

— Нашите снайперисти са видели германското оръжие. Постъпили са както трябва.

— Снайперисти, така ли ги наричаш? На какво са ги обучавали, да стрелят на хората в гъза?

— Защо имате германско оръжие?

— Той губи кръв и има нужда от помощ — казах им аз. — Не може ли да ни разпитвате по-късно?

Лейтенантът ми хвърли един поглед, а плоското му отегчено лице не изразяваше никаква друга емоция освен лека враждебност. Главата му беше обръсната и не носеше шапка, все едно не забелязваше поривите на студения вятър.

— Цивилен ли си? И ми заповядваш? Мога да те екзекутирам на място за нарушение на вечерния час и напускане на града без разрешение.

— Моля ви. Другарю офицер. Ако останем още дълго време тук, той ще умре от загуба на кръв.

Коля бръкна в джоба си, извади писмото на полковника и го подаде на офицерите. Лейтенантът се зачете в него — отначало с неприязън, но после се стегна, когато видя подписа в долния край на листа.

— Трябваше да кажете нещо — промърмори той.

После махна с ръка на шофьора и картечаря да дойдат да ни помогнат.

— Трябвало да… аз крещях името на полковника, докато вие стреляхте по нас!

— Моите хора са постъпили както трябва. Вие настъпвахте към града с вражеско оръжие, а ние не бяхме предупредени…

— Коля — казах аз и сложих ръка на рамото му.

Той вдигна поглед към мен, като вече беше отворил уста да направи лейтенанта на салата. Но за пръв път през живота си разбра, че сега е моментът да си замълчи. Усмихна се и подигравателно завъртя очи, но после забеляза разтревоженото ми изражение. После проследи погледа ми надолу към снега, в който течеше кръвта му — единият крачол на панталоните му вече беше подгизнал от нея. Окървавеният сняг приличаше на захаросаните череши, които ми купуваше татко от летния панаир.

— Не се тревожи — каза Коля, като гледаше кръвта. — Не е толкова много, не се тревожи.

Шофьорът го хвана под мишниците, а картечарят — под коленете, и двамата го пренесоха на задната седалка на газката. Двигателят продължаваше да работи на празен ход.

Аз се свих между седалката на шофьора и задната седалка до Коля, който лежеше по корем, завит с палтото си, за да го топли. Подкарахме към окопите, а Коля затваряше очи всеки път, когато колата подскачаше от някаква неравност на пътя. Бях взел окървавената ушанка от ръцете му и я притисках към раната от куршума — опитвах се да го правя толкова силно, че да забавя кръвотечението, без да му причинявам болка.

Той се усмихна със затворени очи.

— Предпочитам Вика да си държеше ръката там.

— Много ли те боли?

— Случвало ли ти се е да те прострелят в гъза?

— Не.

— Ами, отговорът е да, много боли. Но се радвам, че не ме улучиха от другата страна.

Коля повиши глас:

— Моля ви, другарю лейтенант — ще благодарите ли от мое име на вашите снайперисти, че не ме простреляха в топките?

Лейтенантът, който седеше отпред до шофьора, продължи да се взира в пътя пред себе си и не отговори. Голата му глава беше нашарена с мънички белези.

— Всички жени в Ленинград също им благодарят — добави Коля.

— Ще те откараме в заводската болница — каза лейтенантът. — Там са най-добрите хирурзи.

— Отлично. Не се съмнявам, че от НКВД ще ви дадат медал. А след като ме оставите, моля да закарате моя малък приятел до остров Каменный. Той носи важна пратка за полковника.

Лейтенантът седеше в мрачно мълчание — беше ядосан, че трябваше да изпълнява заповедите на някакъв редник, но не искаше да рискува да си спечели могъщ враг. Спряхме до една барикада, укрепена с чували с пясък, и загубихме почти две минути, докато войниците спуснат една дървена платформа върху окопа, така че да можем да минем. Шофьорът им викаше да побързат, но те продължаваха да се размотават, изтощени и нехайни, като се караха как точно да спуснат платформата. Най-сетне преминахме от другата страна. Шофьорът настъпи газта и ние профучахме покрай картечните гнезда, окичени с чували с пясък.

— Колко далеч е болницата? — попитах го аз.

— Десет минути — отговори шофьорът. — Осем, ако извадим късмет.

— Гледай да извадиш късмет — каза Коля.

Очите му вече бяха стиснати непрекъснато, лицето му беше долепено към седалката, а русата му коса висеше на челото. През последната минута беше много пребледнял и не можеше да спре да трепери. Сложих свободната си ръка на тила му и усетих, че кожата му беше хладна на пипане.

— Не се тревожи — каза ми той. — Виждал съм приятели, които са губили по повече кръв и след една седмица ги изписваха от болницата, закърпени като нови.

— Не се тревожа.

— В човешкото тяло има много кръв. Колко е, пет литра?

— Не знам.

— Само изглежда, че съм изгубил много, но се обзалагам, че няма и литър. Може би един литър.

— Може би не трябва да говориш.

— Защо не? Какво лошо има да се говори? Слушай, трябва да отидеш на сватбата. Трябва да танцуваш с дъщерята на полковника и после да дойдеш в болницата, за да ми разкажеш. Искам подробности. С какво е била облечена, на какво е ухаела, такива неща. От пет дни непрекъснато си бия чекии с мисълта за нея, разбираш ли? Е, и веднъж за Вика. Извинявам се. Но нали видя какво направи в онази кошара, когато си стегна колана на гърдите? Видя, нали? Какво съм виновен аз?

— Кога имаше време за това?

— По време на безкрайния шибан път дотук. В армията човек се научава да си бие чекии в крачка. Пъхаш си ръката в джоба, не е толкова сложно.

— Докато сме вървели през нощта, ти си си бил чекии на Вика?

— Не мислех да ти казвам. Но ти през половината време вървеше като сомнамбул, стана ми скучно и трябваше да правя нещо.

Ето, сега се ядоса. Не ми се сърди.

— Естествено, че не ти се сърдя.

Шофьорът наби спирачките и Коля щеше да падне от задната седалка, ако не го бях задържал. Изправих се и погледнах навън през предното стъкло. Бяхме стигнали до началото на заводския комплекс „Киров" — истински град в града, където денонощно работеха десетки хиляди души. Тухлените стени на някои от работилниците бяха сравнени със земята от артилерийски снаряди и бомбите на Луфтвафе; навсякъде се виждаха избити прозорци, облепени с найлон; земята беше нашарена от кратери, пълни с лед. Но дори сега, когато бяха евакуирани хиляди работници, а хиляди други вече бяха мъртви или очакваха смъртта на фронта, дори сега комините продължаваха да димят, по алеите се тълпяха жени, които бутаха колички с въглища, а във въздуха отекваше шумът на стругове и хидравлични преси, които продължаваха да оформят стомана.

От една работилница, голяма като самолетен хангар, беше потеглила колона от току-що сглобени танкове „Т-34“. Бяха осем танка, все още небоядисани, които бавно преминаваха по мръсния сняг пред нас и ни препречваха пътя.

— Защо спряхме? — попита Коля.

Гласът му звучеше много по-слабо, отколкото преди една минута, и аз се изплаших, когато го чух такъв.

— Минават танкове.

— Те трийсет и четворки?

— Да.

— Това са добри танкове.

Танковете най-сетне отминаха и ние се изстреляхме напред. Шофьорът здраво беше настъпил газта и имаше сигурна ръка на волана, а освен това познаваше заводите — минаваше напряко зад работилниците за турбини и ускоряваше по изровените алеи край жилищата за работниците, бараки с ламаринени покриви и тумбести кюнци, — но дори на такъв майстор му трябваше време, за да стигне до другия край на огромния заводски комплекс.

— Ето там — каза най-сетне лейтенантът, като сочеше към един тухлен склад, превърнат в местната болница.

Той се обърна на седалката си и погледна Коля. Не можа да види лицето му и обърна въпросителен поглед към мен. Аз свих рамене, за да му покажа, че не знам.

— Дявол да го вземе! — извика шофьорът, като удари по волана и отново наби спирачките.

Един малък локомотив пухтеше по релсите, които минаваха по средата на заводския комплекс, като влачеше вагони, натоварени със скрап за леярната.

— Лев?

— Да?

— Близо ли сме вече?

— Мисля, че сме много близо.

Устните на Коля бяха посинели, а дишането му беше учестено и плитко.

— Има ли вода? — попита той.

— Някой има ли вода? — попитах аз и гърлото ми се сви, докато го казвах, така че прозвучах като изплашено дете.

Картечарят ми подаде една манерка. Развъртях капачката, обърнах главата на Коля настрани и се опитах да излея малко вода в устата му, но тя се разля по седалката. Той успя да повдигне малко главата си и аз излях малко вода в гърлото му, но той се задави и я изплю. Когато се опитах да му дам още, той ми отказа с леко поклащане на главата и аз върнах манерката на картечаря.

Дадох си сметка, че сигурно му е студено, свалих шапката си и я сложих на главата на Коля, като се засрамих, че не се бях сетил да го направя по-рано. Шофьорът ни се беше привел напред на мястото си, прегърнал волана, като нетърпеливо поклащаше глава, докато чакаше. Лейтенантът непрекъснато поглеждаше назад към Коля, все по-притеснен.

— Лев? Харесва ли ти заглавието?

— Кое заглавие?

— „Дворната хрътка“.

— Заглавието е хубаво.

— Може да се казва и просто „Радченко“.

— „Дворната хрътка“ е по-хубаво.

— И аз така мисля.

Той отвори очи, бледосините си казашки очи, и ми се усмихна. И двамата знаехме, че ще умре. Целият трепереше на задната седалка под палтото си, а зъбите му изглеждаха много бели на фона на посинелите му устни. Винаги съм вярвал, че тази последна усмивка беше подарък за мен. Коля не вярваше в божественото или в живота след смъртта; не мислеше, че отива на по-добро място, или на каквото и да било място. Не го очакваха ангели, които да го приберат. Усмихваше се, защото знаеше колко ме е страх от смъртта. Вярвам в това. Той знаеше, че ме е страх, и искаше да ми е поне малко по-лесно.

— Представяш ли си? Прострелян в гъза от собствените си хора.

Искаше ми се да кажа нещо, някаква глупава шега, с която да го разсея. Трябваше да кажа нещо, иска ми се да бях казал нещо, но все още не мога да измисля какво. Ако му бях казал, че го обичам, дали щеше да ми намигне и да отговори: „Нищо чудно, че ръката ти е на гъза ми?“

Дори Коля не можеше да задържи тази усмивка. Той отново затвори очи. И когато проговори отново, устата му беше съвсем пресъхнала и устните му бяха залепнали една за друга, докато се опитваше да оформи следващите си думи.

— Не си го представях така — каза ми той.

26

УНИФОРМЕНИ ОФИЦЕРИ И ЦИВИЛНИ със строги лица забързано влизаха и излизаха от имението на остров Каменни, като блъскаха входната врата зад белите колони на портика. Зад старото имение се извиваше река Нева, замръзнала и поръсена със сняг, като бяла змия, която се промъкваше през разрушения град.

Гологлавият лейтенант ме ескортира до едно от картечните гнезда пред имението, където зад чувалите с пясък седяха няколко войници и пиеха слаб чай от тенекиени купички. Командващият сержант прочете писмото на полковника, хвърли ми един поглед и ме попита:

— Носиш ли нещо за него?

Аз кимнах и той ми направи знак да го последвам. Лейтенантът се обърна и си тръгна, без да поглежда назад, като нямаше търпение час по-скоро да се измъкне от това, което му беше дошло до главата в тази проклета сутрин.

Накрая открихме Гречко в избата на имението, където бяха държали виното. Всички отлежали бутилки за тържествени случаи отдавна бяха изпити, но стените все още бяха нашарени с рафтове от теракота. Полковникът стоеше до един от своите подчинени офицери, който държеше списък и отмяташе точките от него една по една. Млади войници отваряха дървени касетки с железни лостове, бъркаха в хартията, накъсана за уплътнение, и вадеха консерви, буркани и чували от зебло, като съобщаваха на глас какво беше съдържанието им.

— Два килограма пушена шунка.

— Петстотин грама черен хайвер.

— Един килограм желирано телешко.

— Чесън и лук… теглото не е отбелязано.

— Един килограм бяла захар.

— Един килограм осолена херинга.

— Варен език, теглото не е отбелязано.

Цяла минута стоях и ги гледах, докато купчината хранителни продукти ставаше все по-висока — всички необходими съставки за легендарно пиршество. Моркови и картофи, оскубани пилета и буркани със сметана, пшенично брашно, мед, конфитюр от ягоди, буркани с ферментирал вишнев сок, консервирани манатарки, масло във восъчна хартия и двеста грама швейцарски шоколад.

Сержантът, който ме ескортираше, прошепна нещо на офицера до Гречко. Полковникът го чу и се обърна към мен. В продължение на няколко секунди остана намръщен, докато се опитваше да се сети откъде ме познава, а на челото му се очертаха дълбоки бръчки.

— Аха — каза той и лицето му се проясни от неочакваната му, прекрасна усмивка. — Малкият мародер! Къде е твоят приятел, дезертьора?

Не знам как реагира лицето ми на този въпрос, но полковникът го видя и разбра.

— Жалко — каза той. — Това момче ми харесваше.

Той зачака да направя нещо, но аз дълго време не можех да си спомня защо съм тук. Когато се сетих, разкопчах палтото си, извадих изпод пуловера си кутията, пълна със слама, и му я подадох.

— Една дузина яйца — казах му аз.

— Прекрасно, прекрасно.

Той подаде кутията на подчинения си, без да я погледне, и махна към деликатесите, натрупани на каменния под.

— Снощи ми доставиха провизии със самолет. Точно навреме. Знаеш ли колко услуги трябваше да похарча за тази сватба?

Подчиненият офицер подаде кутията с яйцата на един от младите войници и отбеляза нещо в списъка си.

— Още една дузина яйца.

Загледах войника, който се отдалечаваше с кутията.

— Вече имате яйца, така ли?

Подчиненият офицер провери в списъка си.

— Вече станаха четири дузини.

— Колкото повече, толкова по-добре — каза полковникът. — Сега ще можем да направим и рибник. Добре, дай на момчето от първокласните купони. Всъщност дай му два комплекта; нека да вземе и купоните на приятеля си.

Подчиненият офицер повдигна вежди, впечатлен от тази щедрост. После извади два комплекта купони от един кожен портфейл и ги разписа. Извади от джоба си мастилен печат, с който ги подпечата, и едва тогава ми ги даде.

— Ще станеш много популярен — каза ми той.

Погледнах купоните в ръката си. Всеки от двата ми даваше право на офицерски порцион. Вдигнах очи към избата. Коля щеше да знае кои реколти са предпочитали Долгорукови, какви бели вина са избирали за есетрата и кои червени са подхождали най-добре на еленското. Или ако не знаеше, щеше да си го измисли. Проследих с поглед войниците, които се качваха нагоре, понесли чували с ориз и дълги връзки дебели наденици.

Когато се обърнах към полковника, той ме гледаше право в очите. И отново разбра какво се четеше по лицето ми.

— Тези думи, които ти се иска да кажеш сега? Не ги казвай.

Той се усмихна и ме плесна по бузата с нещо като искрена топлота.

— И точно това, приятелю, е тайната на дългия живот.

27

ВЕЧЕРТА НА 27 ЯНУАРИ 1944 година над триста оръдия изстреляха едночасова канонада от бели, сини и червени ракети, така че блестящите им опашки от искри осветиха цял Ленинград, а цветовете на руския трибагреник се отразиха в златния купол на Исакиевската катедрала и всичките две хиляди прозореца на Зимния дворец. Обсадата беше свършила.

Стоях на покрива на блока на Соня, пиех евтино украинско вино заедно с нея и още десетина приятели и вдигах наздравици за Говоров и Мерецков — генералите, които бяха пробили германските линии. Към този момент вече бях в армията повече от една година. Висшестоящите ме бяха огледали, бяха решили, че не им приличам на пехотинец, и ме бяха зачислили в редакцията на армейския вестник „Червена звезда“. Работата ми през първата година беше да помагам на екипите от опитни журналисти, които пътуваха на фронта, като събирам анекдоти и цитати от войниците от различните части, които посещавахме. Носех пушка, но никога не я бях използвал. Отрязаният ми пръст ми пречеше само когато печатах на пишещата машина. В крайна сметка получих повишение и започнах да изпращам в редакцията на „Червена звезда“ свои собствени репортажи, а там един редактор, когото никога не бях срещал лично, ги превръщаше в здрава патриотична проза. Баща ми щеше да ненавижда цялата тази работа.

В нощта, в която свърши обсадата, на покрива на Соня, след като бяхме изпили прекалено много вино и бяхме крещели, докато не ни пресипна гърлото, аз я целунах по устата. Целувката беше повече от приятелска и по-малко от еротична. Когато се отдръпнахме един от друг с усмивка, за да прикрием неудобството си, аз разбрах, че и двамата сме си спомнили за Коля. Представям си, че той щеше да се зарадва да ме види как целувам хубаво момиче, щеше да ми даде съвети за техниката на целуване и да настоява да я притисна по-настоятелно — но въпреки това и двамата си помислихме за него и повече никога не се целунахме по този начин.

Няколко дни след като се бях върнал в Питер с яйцата за полковника, аз бях разбрал, че жилищната сграда „Киров“ се беше срутила цели няколко часа след като бомбите бяха паднали върху нея. Повечето от обитателите й бяха оцелели, включително Вера Осиповна и близнаците Антоколски. В крайна сметка се срещнах и с тримата, но зимата ни беше променила и нямаше много, което да си кажем. Надявах се Вера да изпитва лека вина за това, че беше избягала, без да се обърне, след като я бях спасил на портала, но тя не спомена нищо за това и аз също не повдигнах въпроса. Тя вече си беше спечелила място в оределите редици на градския оркестър и го задържа през следващите трийсет години. И двамата близнаци се отличиха в сраженията на осма гвардейска армия на генерал Чуйков и стигнаха чак до Берлин. Има една известна снимка, на която единият от тях пише името си на стената на Райхстага, но не мога да ти кажа дали беше Олег или Гриша. От всички деца, които живееха на петия етаж на „Киров“, май аз съм успял най-малко в живота.

През лятото на 1945 година вече живеех в един голям апартамент до Московската гара заедно с двама други млади журналисти. Евакуираните жители на града вече се бяха върнали в Питер, включително майка ми и сестра ми, но градът си остана доста по-рядко населен, отколкото беше преди войната. Хората казваха, че водата на река Нева все още има вкус на трупове. Момчетата отново се прибираха тичешком от училище, като размахваха чантите си. Ресторантите и магазините по „Невски проспект“ отново бяха отворени, макар че почти никой нямаше пари, които да харчи в тях. На държавни празници всички се разхождахме нагоре-надолу по улицата и зяпахме новите стъклени витрини, зад които бяха изложени лакомства от марципан, ръчни часовници и кожени ръкавици. Онези от нас, които бяха преживели обсадата, по навик стояха на южния тротоар, макар че почти от две години не бяха падали снаряди.

В една прохладна августовска вечер, когато северният вятър носеше от Финландия уханието на борови иглички, аз седях сам на масата в кухнята и четях една книга от Джек Лондон. Съквартирантите ми бяха отишли да гледат някаква нова пиеса в театър „Пушкин“; аз също бях поканен, но нямаше съвременен руски драматург, когото да харесвам толкова, колкото Джек Лондон. Когато стигнах до края на книгата, реших да я прочета още веднъж от началото и този път да се опитам да разбера как я беше написал. „Бък не четеше вестници, иначе щеше да знае каква беда застрашава…“

Не вдигнах поглед от книгата, когато чух първото почукване на вратата. Момчето, което живееше през няколко апартамента от нас, често се забавляваше вечер, като тичаше нагоре-надолу по коридора и чукаше на всички врати. И без това всички, които познавах, направо щяха да влязат — ключалката на вратата беше счупена, а рядко имахме гости. Третото почукване най-сетне разкъса магията на Лондон. С известно раздразнение оставих книгата на кухненската маса и отидох да се скарам на момчето.

В коридора стоеше една млада жена, оставила куфара си до краката, и държеше един малък кашон. Беше облечена с жълта памучна роля с щамповани бели цветя. Сребристото водно конче на огърлицата й се люлееше под ключиците, а гъстата й червена коса се спускаше на вълни по загорелите рамене. Тя ще ти каже, че не беше избрала специално тази рокля, нито огърлицата, че не си беше измила косата и лицето и не си беше сложила малко червило.

— Не й вярвай. Никой не изглежда толкова добре по случайност.

Тя ми се усмихна — онази влудяваща извивка на устните, която изглеждаше по-скоро самодоволна, отколкото мила, а сините й очи се взираха в мен, за да видят дали ще я разпозная. Ако бях малко по-добър в тази игра, може би щях да се престоря, че не съм я познал, може би щях да кажа нещо като „Здравейте, кого търсите?“

— Не си толкова кльощав, колкото беше преди — каза тя. — Но все още си твърде кльощав.

— Имаш коса — отговорих аз и веднага съжалих за това.

От три години и половина я сънувах — буквално, защото тя крачеше във възголемия си гащеризон през половината от сънищата ми, които си спомнях — и когато най-сетне пристигна наистина, аз не можах да измисля нищо повече от „Имаш коса“?

— Донесох ти подарък — каза тя. — Гледай какво са измислили.

Тя отвори капака на кашончето. Вътре имаше дванайсет яйца, удобно разположени в отделни гнезда. Имаше бели яйца, кафяви яйца и дори едно яйце, изпръскано на петънца като старческа ръка.

Тя затвори капака и отново го отвори, доволна от функционалната му простота.

— Така е много по-добре, отколкото да се слагат в слама — добави тя.

— Можем да направим омлет — предложих аз.

— Да направим?

Тя се усмихна, подаде ми кашончето, вдигна куфара си и зачака да отворя вратата по-широко, за да влезе вътре.

— Трябва да знаеш едно нещо за мен, Льова. Аз не готвя.

Благодарности

Щедьовърът на Харисън Солсбъри „900 дни“ си остава най-добрата книга за обсадата на Ленинград, която съм чел. Тя постоянно беше до мен, докато пишех „Градът на крадците“, и аз я препоръчвам на всеки, който иска да научи повече за Питер и неговите обитатели по време на Великата отечествена война. В не по-малка степен съм задължен и на Курцио Малапарте и на неговата странна, но гениална творба „Kaputt“ която дава един съвсем различен поглед към същите събития. Неговите описания на германската тактика срещу партизаните — наред с много други неща — се оказаха съществени за написването на тази история. Бих искал да благодаря на тези покойни господа за техните книги. Ако съм описал нещо както трябва, те заслужават повече благодарности от мен.

Content

Дейвид Бениоф
Градът на крадците

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

Благодарности