Джон Лок

Смъртоносни xopa

Донован Крийд  #1

ПРОЛОГ

Пожарът тръгна от мазето на Грег и Мелани точно след полунощ, после безшумно запълзя нагоре по стълбите като хищник, дирещ храна.

Грег никога не бе чел статистиките, иначе би знаел, че домашните пожари могат да се превърнат в смъртоносни само за две минути и че шансовете му да се събуди са три към едно.

В негативна посока.

И все пак двамата с Мелани бяха още живи. Дали защото тя изпищя? Не можеше да е сигурен. Ала сега тя пищеше. Сънен, дезориентиран, раздиран от кашлица, Грег тръгна с препъване към вратата. Като милиони други и той беше гледал филма “Обратна тяга“ и макар точният термин за явлението, изобразено там, да беше “критична точка на възпламеняване“, а не “обратна тяга“, научил бе достатъчно, за да допре опакото на дланта си до горния ръб на вратата, до дръжката и до процепа между вратата и касата, преди да я отвори.

В същото време Мелани се претърколи до ръба на леглото и грабна мобилйия си телефон от гнездото му за зареждане върху нощното шкафче. Набра 911 и прихлупи с длан слушалката. Сега, когато Грег бе в движение, тя се почувства по-добре - като част от екип, а не като армия от един воин. Само мигове по-рано Мелани бе изляла паниката си върху тялото на дълбоко заспалия Грег с ритници, юмруци и крясъци, за да го събуди. Когато най-сетне той започна да се размърдва, тя го зашлеви силно няколко пъти през лицето.

Сега действаха заедно. Мълчаливо бяха оценили ситуацията и си бяха отредили един на друг конкретни задачи в безмълвния си план. Той щеше да вземе децата; тя щеше да повика пожарникарите.

Мелани не чуваше никакъв звук от телефона и се почуди дали не е набрала погрешно. Прекъсна обаждането и започна отново. Внезапна гореща вълна ѝ подсказа, че Грег е отворил вратата. Мелани вдигна поглед към него и очите им се срещнаха. Задържа взора му за миг и времето сякаш спря, докато помежду им премина нещо съкровено. Беше за част от секундата, но успяха да вкарат в нея осемте си години брак.

Грег стисна челюсти и ѝ кимна окуражително, сякаш да ѝ каже, че е видял какво става зад вратата и че всичко ще бъде наред.

Мелани не му се върза. Познаваше този мъж още от първата седмица в колежа, наясно бе с всичките му изражения. В очите му бе съзряла безпомощност. И страх.

Грег се извърна от нея, прикри лице и се хвърли в издигащите се пламъци. Тя не можеше да чуе оператора от 911 през оглушителния шум, но чу как Грег тичаше по стълбите и викаше децата.

Тя изкрещя “Обичам те!“, но думите ѝ бяха погълнати от огнената стихия. Горещината изгаряше разраненото ѝ гърло. Мелани бързо затвори уста и отново насочи вниманието си към телефона. Имаше ли някой на линията? Застана на колене и длани, обви с пръсти слушалката и изкрещя съобщението си възможно най-отчетливо на диспечера, за когото се надяваше, че я слуша.

И тогава чу трясъка - онзи, който звучеше като рухващи колони във фоайето. Мелани прецени, че идва ред на стълбището.

Стаята на децата беше точно над нея. Мелани инстинктивно вдигна поглед, за да отправи молитва, и видя плътен стелещ се дим да обгръща тавана. Издаде дълъг и пронизителен вопъл. Ужасна мисъл се прокрадваше към съзнанието ѝ. Тя си наложи да я отпрати.

Мелани изпищя отново - крещеше за момиченцата си, за Грег и продължи да крещи, макар горещият въздух да изпълваше устата и дробовете ѝ и да заплашваше да я довърши.

Ала Мелани нямаше намерение да умира. Не и тук в спалнята. Не и без семейството си. Разкашляна и задавена, тя запълзя решително към вратата.

Теорията, че въздухът е по-добър близо до пода, очевидно не важеше за пожарите в мазета, защото през дъсчените подове се вдигаха гъсти сиви кълба пушек. Дробовете на Мелани протестираха с болка, когато горещината и пламъците ѝ причиниха недостиг на кислород. Пулсът ѝ блъскаше яростно във врата. Коридорът, на някакви си три метра и половина разстояние, бе станал почти непроходим в миговете, откакто Грег я беше оставил. През този мъничък прозорец от време пламъците бяха удвоили височината и силата си и всепоглъщащата им горещина изсмукваше толкова много кислород от въздуха, че тя едва успяваше да запази съзнание.

Докато се приближаваше към вратата, прозорецът на спалнята се пръсна с трясък. Горещи стъкла я блъснаха в гърба като картечен откос, а по лицето, шията и раменете ѝ се посипаха кристалчета от разтопени шрапнели. Тласъкът повали Мелани на хълбок. Тя изпищя от болка и инстинктивно сгуши тялото си на кълбо, за да се защити. Кожата, покривала финото ѝ лице, вече я нямаше и голото месо се пържеше от убийствената жега.

Това щеше да е краят за Мелани, ако се бореше само за собствения си живот, ала тя се бореше за Грег и близначките и отказваше да ги изостави. Мелани отново нададе крясък, този път от гняв. Изправи се на длани и колене, проправи си път до прага, оттам изпълзя до началото на стълбите и погледна нагоре.

Стълбището представляваше истински пъкъл, долната му част практически я нямаше. Сърцето на Мелани подскочи. Тя викна семейството си и се ослуша за отговор. Не последва такъв.

Тогава изведнъж ѝ хрумна идея, сякаш пошепната от ангел. Изправи се на крака и се добра до тоалетната. Пусна крановете и намокри кърпите за гости. После с олюляване се върна до мястото, където преди бяха стълбите. Събрала последни капчици енергия, тя изкрещя “Грег!“ и запрати с всичка сила кърпите нагоре през издигащите се пламъци към детската стая.

Беше ли я чул? Беше ли отговорил? Тя не би могла да каже.

Спешните екипи пристигнаха четири минути след обаждането до телефон 911. Съседи, чули сирените, се скупчиха на улицата и наблюдаваха ужасени.

По-късно, при възстановката на събитията на местопроизшествието, пожарникарите установиха, че Грег се е добрал до стаята на децата, отворил е прозореца и е провесил на него чаршаф, за покаже мястото на спасителите. Имал бе самообладанието да постави двете момиченца на пода под себе си, преди да умре.

Пожарникарите, влезли в стаята през прозореца, бяха впечатлени да открият, че лицата на момичетата са покрити с мокри хавлиени кърпи. Решиха, че тъкмо това е спасило живота им през онази нощ, макар едната от близначките да почина по-късно в болницата.

***

- Да му се не види! - възкликна Огъстъс Куин. - Адски печено копеле си, не мога да ти го отрека! - Фразата далеч не беше от класата на Шекспир, но Крийд вече трябваше да е мъртъв, а не беше. - Викам, стига за тази вечер - рече Куин.

Бяха от противоположните страни на затворнически решетки, на двайсет метра под земната повърхност. Отне известно време, но Донован Крийд се изправи с олюля- ване и от предимството на това си ниво се ухили на страховития гигант, обслужващ устройството за изтезания.

- Колко дълго? - попита Крийд. - Осем секунди?

Грамадният грозник кимна.

- Хайде този път да са десет.

- Ще умреш - отбеляза Куин.

Макар двамата мъже да работеха заедно от години, думите на Куин бяха изречени простичко, без следа от сърдечност или загриженост.

Крийд предполагаше, че за Куин това е чисто и просто бизнес. Крийд бе платил на приятеля си да упражни мъчението и Куин изказваше мнението си относно продължаването му. Дали го беше грижа, че Крийд може да умре тази нощ? Крийд се замисли над въпроса за минута.

Оръжието Ей Ди Ес, или Система за активен отпор, бе разработено като контрамярка срещу практиката на терористи да използват цивилни като живи щитове по време на Иракската война. Ей Ди Ес е ефективен до четиристотин метра и изстрелва невидим лъч, който прониква в кожата и мигновено довежда до кипване всички телесни течности. Идеята е била проста: насочваш оръжието към тълпата, натискаш спусъка и всички падат на земята, обезумели от болка. Освобождаваш спусъка, събираш оръжията и се справяш с терористите. Мигове по-късно всички се връщат към нормалното си състояние. Уви, по време на изпитателната фаза се разнесе слухът за войници, претърпели необратими сърдечни увреждания и спукани далаци. Когато се намесиха правозащитните организации, общественият протест стана толкова бурен, че се наложи оръжието да бъде унищожено.

Донован Крийд бе сред първите, изпробвали оръжието Ей Ди Ес, без да получи трайни увреждания на органи или тъкани. Още от първото си излагане на оръжието се увери, че то има огромен потенциал като подръчно устройство за мъчения, в случай че можеше да бъде модифицирано в размер, удобен за държане в ръка. С тази цел Крийд бе убедил военните да уредят изчезването на един от оригиналните прототипи за достатъчно дълго време, та неговият екип от експерти да го превърне в са- моделно приспособление.

Оръжието, понастоящем насочено срещу Крийд през затворническите решетки, беше едно от трите, произведени към настоящия момент. Другите две бяха заключени в таен сейф на пет метра разстояние. Тези три оръжия бяха второ поколение, което означаваше, че бяха много по-малки от оригинала, но не толкова малки, колкото да обслужват крайната му цел. И все пак всяка фаза изискваше изпробване с живи хора.

- Въобще не вярваш, че може да умра - подхвърли Крийд. - Просто си огладнял.

Куин игнорира забележката.

- Двеста войници са се подложили на изпитание на оръжието - изрецитира той. - Четирийсет и шест от тях са с опит на бойното поле...

- Стара новина - махна пренебрежително Крийд.

Куин се обърна с лице към видеокамерата.

- Държа да се знае за протокола, че те съветвам да спреш.

- Не ставай смешен - смъмри го Крийд. - Ако си тръгнеш, просто ще измисля начин да го направя сам.

- Тъй де, за това говоря - поясни Куин. - Ако си тръгна и припаднеш, кой ще спре лъча?

Крийд погледна изпитателно тъмните безжизнени очи на гиганта в търсене на пословичния грам човечност.

- Ти какво - рече той, - да не би да се размекваш?

Куин не отговори и Крийд осъзна, че ако въобще имаше отговор, той нямаше да дойде от очите на Куин. Очите на Куин не бяха прозорци към душата му. Те бяха лобно място на всяко веселие.

- Виж сега - продължи да обяснява Куин, - ако натискам спусъка, докато умреш, всеки наемен убиец, всеки наказателен отряд и половината въоръжени сили в страната ще ме погнат да ме загробят.

- О, по дяволите, Огъстъс, тези типове се опитват да ме убият всеки път щом изобретят нова играчка. Не забравяй, че ми плащат добре за тази гадост.

- Авансово, надявам се.

Обърнат към камерата, Крийд заяви:

- Ако умра тази нощ, преследвайте този грозен кучи син и го убийте като куче, така му се полага.

Крийд намигна на страховития си приятел и разтърси крака.

Куин сви рамене.

- Това последното винаги мога да го премонтирам.

Той задържа погледа на приятеля си за секунда, после погледна хронометъра си и натисна спусъка.

Десет секунди по-късно Донован Крийд лежеше по гръб безжизнен, макар крясъците му да продължаваха да отекват между стените на затворническата килия.

Огъстъс Куин, човек напълно необременен от сантименталност, остави Крийд където се беше строполил и извади видеокартата от камерата. Утре щеше да разпрати копия до Агенцията за национална сигурност, ЦРУ и Департамента по вътрешна сигурност.

Куин понечи да пъхне видеокартата в джоба си, но замръзна, когато чу тих звук. При отсъствието на сигурност предпочиташе да не провира огромното си тяло през тясната врата на килията, но все пак ставаше дума за Донован Крийд, затова Куин влезе с неохота, коленичи на пода и опипа китката на Крийд за пулс. Като не откри такъв, обгърна главата на мъртвеца в гигантската си длан и приближи ухо до устата на Крийд.

От нея се откъсна пресеклив шепот:

- Само толкова ли ти е силата?

Стреснат, Куин отскочи назад.

- Ах ти, копеле! - изрече той за втори път тази нощ.

Един ден щеше да пие в рокерски бар или да виси на месарска кука нейде си, а някой щеше да го попита кой е най-коравият тип, когото е срещал в живота си.

Куин щеше да отвърне: Донован Крийд, и щеше да приведе десетки примери за издръжливостта на Крийд, като щеше да остави тези най-скорошни събития за финал. Щеше да го разкаже точно както се случи тази вечер, нямаше нужда да разкрасява нещата, и щеше да завърши разказа си с тази последна реплика на Крийд: “Само толкова ли ти е силата?“. Слушателят му щеше да се усмихне, защото заключителните фрази на Крийд винаги бяха крилати.

Както се оказа, това не бяха финалните думи на Крийд.

- Този път - промълви той - задръж дванайсет секунди.

Куин въздъхна.

- Да си бях донесъл сандвич - изпъшка той.

Куин не се бои от нито един човек или животно на света, с изключение на мъжа в краката му. По-конкретно бои се от онова нещо у него, което тласка Донован Крийд всяка нощ да спи в затворническа килия, когато е в централата си във Вирджиния, или по тавани и тесни пространства в домовете на нищо неподозиращи непознати през останалото време. Куин не може да проумее кое подклажда безумното желание на Крийд да тренира устойчивостта си на мъчения, като назначава тези ужасяващи среднощни сеанси, за да играе ролята на опитно свинче за последното изобретение в сферата на смъртоносните оръжия.

Куин се връща обратно през вратата на килията и отново поставя видеокартата в камерата. Взира се в диафрагмата и натиска бутона за записване.

Обективът показва неприветлива затворническа килия с размери метър и осемдесет на три. До лявата стена има тясно легло с гол дюшек, разделено от тоалетната чиния с мивка от неръждаема стомана. Армираните стени от сгуробетонни тухли и бетонният под са боядисани в казионно сив цвят. Предната страна на килията представлява решетка от петсантиметрови железни пръти. Централната секция може да бъде плъзната встрани за влизането и излизането на затворника. Таванът е висок, с флуоресцентно осветление под решетка, така че затворниците да не се изкушават да замерят лампата с храна или дрехи в опит да получат парчета стъкло, които да използват като оръжие.

Решетката дифузира светлината в зеленикаво сияние, което леко изкривява образа на мъжа, проснат посред затворническата килия. В този миг той отново се надига и се изправя на крака.

1.

Събудих се посред крясък, рязко се надигнах и скочих от койката си като подпален. Мозъчните ми клетки вибрираха, претоварени от паника и жестока болка. Направих няколко несигурни стъпки и се блъснах в решетките на килията си. Сграбчих ги силно, сякаш животът ми зависеше от това. Отне ми минута, но в крайна сметка си спомних, че бях прекарал предишната вечер във флирт със смъртоносния лъч.

Мобилният ми телефон иззвъня. Игнорирах го, отидох до тоалетната чиния и повърнах всичко, което беше вътре в мен, включително евентуално и далака си. Звъненето спря дълго преди да съм в състояние да проверя кой ме търсеше. Девет души в света имаха номера ми, а този не беше един от тях. Който и да бе, каквото и да искаше, можеше да почака.

От затворническата ми килия в Бедфорд, Вирджиния отиването на работа беше толкова лесно като да влезеш в асансьор и да натиснеш бутон. Точно това и направих и мигове по-късно дюзите на парния душ в офиса ми работеха с пълна сила. След няколко минути ми стана ясно, че тялото ми няма да се съвземе от само себе си, затова излязох изпод душа и изтръсках дузина таблетки “Адвил“ в шепата си.

Погледнах се в огледалото. Обикновено като се чувствах толкова зле, имах нужда от шевове, и то много. Опрях лакти на ръба на умивалника и отпуснах глава върху бицепсите си.

Оръжието Ей Ди Ес не само оправда надеждите ми, но ги и надмина. Знаех, че в предстоящите седмици ще овладея тази проклетия, но за момента тя направо ми разказваше играта. Питах се дали висшестоящите костю- мари ще са доволни или разочаровани да научат, че бях оживял след първия сеанс.

Когато помещението най-сетне спря да се върти, преглътнах хапчетата. После се обръснах, облякох се и звъннах по интеркома на Лу Кели.

- Научи ли вече нещо за Кен Чапман? - попитах.

Последва кратка пауза. После Лу каза:

- Много нещо дори. Искаш ли го сега?

- Добре, давай - въздъхнах аз.

Подпрях вратата на кабинета си, така че Лу да може да влезе, без да се налага да звъни. После се затътрих до кухнята и сипах в блендера няколко кубчета лед и вода. Добавих протеин на прах и шепа покрити с шоколад бадеми, завъртях скалата на най-висока степен и натиснах старт бутона. Когато Лу пристигна, вече сипвах гъстата течност във висока пластмасова чаша.

Лу държеше дебела картонена папка в ръка.

- Категория “климатична прогноза“ за сто долара - обяви той и постави папката на плота пред мен.

- Какви са възможностите за избор?

- Гръмотевична буря, поледица, облачно и слънчево - отвърна Лу Кели.

Служебният ми апартамент беше над земята, но тъй като прозорците са опасни за живота, нямах такива. Стените ми бяха шейсет сантиметра дебели и напълно звукоизолирани, така че не можех автоматично да изключа гръмотевична буря. Все пак беше началото на февруари, а и вчера бях излизал. Отпих от протеиновия шейк. Вчера беше ясно и слънчево.

- Избирам “облачно“ - казах.

- Защо ли си правя труда? - намръщи се Лу. Извади от джоба си две банкноти по петдесет долара и ги постави до папката.

- Няма нищо по-лошо от болестното увлечение по хазарта - рекох.

Лу посочи папката.

- Нищо чудно да си върнеш думите назад - възрази той и почука два пъти с показалец по нея, за да подчертае казаното.

Лу Кели беше мой помощник и висококвалифицирано момче за всичко. Бяхме заедно от петнайсет години, като включим и мизерстването ни в Европа в служба на ЦРУ. Глътнах още веднъж от протеиновия шейк и се втренчих в папката.

- Резюмирай основното - казах.

- Дъщеря ти е била права да не се доверява на този тип - заяви Лу.

Кимнах. Разбрах в мига, когато отговорих на телефонното обаждане миналата седмица, че нещо не е наред. Кимбърли, която по принцип добре преценява хората, особено когато опира до гаджетата на майка си, бе почувствала потребност да ми разправи за любопитен инцидент. Каза ми:

Тази вечер Кен счупи чаша в ръката си. В един момент държеше питието си, а в следващия ръката му беше пълна с кръв!

Продължи да ми обяснява как майка ѝ (бившата ми съпруга Джанет) направила подигравателна забележка, която би трябвало да предизвика ответна реакции у новия ѝ годеник. Вместо това Чапман сложил ръце зад гърба си, взрял се в празното пространство и не казал нищо. Когато Джанет ядосано изфучала навън от стаята, Чапман стиснал чашата толкова силно, че тя се раздробила в ръката му. Кимбърли била на второто ниво над дневната и станала свидетел на сцената.

- Нещо не му е наред на този, татко. Той е... - Тя замлъкна, като търсеше думата. - Знам ли? Пасивно-агресивен? Циклофреник? На сбъркан ми прилича.

Съгласих се с нея и обещах да го проуча.

- Не ме издавай пред мама, че съм ти казала, чу ли? - предупреди ме Кимбърли.

Лу Кели, застанал пред мен, се прокашля.

- Добре ли се чувстваш?

- Прекрасно! - отвърнах и плеснах с ръце. - Да чуем какво си научил.

Лу ме погледна изпитателно за момент. После подхвана:

- Кен и Катлийн Чапман са разведени от две години. Кен е на четирийсет и две, живее в Чарлстън, Западна Вирджиния. Катлийн е на трийсет и шест, живее в Норт Бъргън, работи в Манхатън.

Махнах с ръка да спра бърборенето му.

- Основното - припомних му.

Лу Кели се смръщи.

- Основното е, че нашето момче Чапман има сериозни проблеми с овладяването на гнева си.

- Колко сериозни?

- Най-редовно е биел жена си.

- В минало време ли? - попитах.

- Има доказателства, че се е поправил.

- Какви доказателства? Емпирични или фармакологични?

Лу ме изгледа доста продължително, както ми се стори.

- Откога държиш тези думи в главата си с надеждата да ги използваш?

Ухилих се и отвърнах:

- Богатият речник е сигурен знак за интелектуално превъзходство.

- Трябва да ти се е отворило много място в главата сега, след като ги изкара навън - закова ме той.

- Давай да продължим - подканих го. - Имам главоболие.

- Че как няма да имаш? - подхвърли той. После добави: - Според писмото, което психотерапевтът му е представил в съда, Чапман е преодолял агресията си.

- Химически дисбаланс вероятно - предположих.

- Нещо от този род - потвърди Лу.

Върнах на Лу парите му и прекарах няколко минути в разлистване на полицейските снимки и докладите за домашно насилие. Снимките на Катлийн Чапман биха изглеждали непоносимо брутални по всички стандарти, но насилието бе мой постоянен спътник и бях виждал далеч по-лоши гледки. Все пак бях изненадан от нарастващото си съчувствие към нея заради понесените травми. Постоянно се връщах към две от снимките. Изглежда, развивах симпатия към бедното създание, което преди години бе събрало куража да се втренчи безизразно в обектива на полицейския фотоапарат.

- Какво се казва на жена с две насинени очи? - промълвих.

Лу сви рамене.

- Не знам. Според теб какво се казва?

- Нищо - отвърнах. - Вече ѝ е казано два пъти.

Лу кимна. С него често използвахме черен хумор, за да се изолираме от бруталността на професията ни.

- Както гледам, май ѝ го е казал към сто пъти - промърмори той.

Извадих двете снимки от папката и погладих с показалец лицето на Катлийн. И тогава изведнъж ме осени. Подадох снимките на Лу.

- Накарай експертите да отстранят синините и да приложат възрастова прогресия, та да видим как изглежда тя днес.

Той ме стрелна с подозрение, но не каза нищо.

- И после я сравни с тази жена.

Отворих мобилния си телефон и прерових снимките, докато открия нужната. Подадох телефона си на Лу.

- Какво мислиш? - попитах го.

Той задържа телефона ми в дясната си ръка, а снимките на по-младата Катлийн в лявата. Очите му се местеха от екранчето на апарата към фотографиите. После промълви:

- Все едно са близначки.

- Съгласен съм - потвърдих.

Взех си телефона и започнах да въвеждам команди с бутоните.

- Е, коя е? - обади се Лу. - Питам за жената, чиято снимка ми пращаш по имейл.

Свих рамене.

- Просто една позната. Приятелка.

- У експертите може да възникнат въпроси по повод този проект - предупреди той.

- Кажи им просто, че се опитваме да внедрим момиче в терористична група.

Той продължи да изучава снимките на Катлийн още известно време.

- Двойничка?

- Именно - отговорих. - И още нещо, Лу.

- Казвай - вдигна поглед той.

- Поръчай го на експертите за вчера.

- Какво ново под слънцето? - измърмори с въздишка Лу и се обърна да си върви.

- Почакай - спрях го. - Ами ако Катлийн не е била първата жертва на Кен Чапман?

- Предполагаш, че е кръшкал по време на брака си ли?

- Може би. Или пък е ходил с някоя след развода си, преди да срещне Джанет. Можеш ли да проучиш това?

- Заемам се веднага - обеща Лу.

Когато си отиде, насочих отново вниманието си към информацията в папката. Докато четях подробностите от полицейските доклади, в главата ми постоянно изникваше една и съща мисъл: Ако не направя нищо, след две-три години може да пострада Джанет, а дори и Кимбърли.

Не можех да повярвам, че Джанет възнамерява да се омъжи за този сбъркан тип.

Припомних си нещо, което Кимбърли каза преди месец, когато ми разправяше за годежа на майка си. Според нея майка ѝ не била влюбена в Чапман.

- Защо ще се омъжва за човек, когото не обича? - попитах я.

- Струва ми се, че мама предпочита да е нещастна, отколкото самотна.

2.

Сградата на щатския капитолий в Чарлстън, Западна Вирджиния е от жълтеникав варовик, добиван в Индиана. Куполът ѝ се издига на височина осемдесет и седем метра и има 23,5-каратово златно покритие. Стоях точно под него в ротондата на капитолия, загледан в статуята на сенатор Робърт Бърд, когато чух токчетата ѝ да потракват по мраморния под.

Алисън Дейвид.

- Наричайте ме Али - каза тя и протегна ръка.

Поех я и се представих.

- Какво мислите за нашия капитолий?

Али Дейвид беше облечена в тъмносин жакет с три-четвърти ръкави и подхождаща му тясна права пола. Сатенената ѝ блуза беше с кръгло деколте, загатващо обещание за прекрасно оформени гърди. Изискваше известно усилие да не проточа лиги, докато се възхищавах на добре подбрания ѝ тоалет.

- Внушителен е. Но ме смущава статуята.

- Защо?

- Наясно съм, че в Западна Вирджиния и игла не можеш да хвърлиш, без да попаднеш на сграда, кръстена на някого - обясних. - Но си мислех, че трябва да си мъртъв поне от петдесет години, за да ти издигнат статуя.

Тя се усмихна и ми намигна.

- Ние в Западна Вирджиния си имаме договорка със сенатор Бърд. Той ни праща мръвката, а ние му позволяваме да кръщава прасетата.

Алисън Дейвид беше от типа жени с кариера, които, без да казват или вършат нещо извън обичайното, създаваха впечатление на създания с ярко изявена сексуалност. Запитах се дали у нея е естествен феномен, или го е култивирала целенасочено.

- Така ли ми се струва - попитах, - или наистина ръката на славния ви сенатор сочи право към моя джоб?

Тя ми отправи лека насилена усмивка, но си личеше, че губя интереса ѝ. Дребнотемието не ми е силна страна.

- И тъй - рекох, - къде ще ме заведете да обядваме?

- Някъде наблизо - отвърна тя.

Изчаках да продължи, но тя реши да не го прави. Неспособен да измисля нещо духовито, което да кажа, се примирих с неутрален отговор:

- Звучи чудесно.

Което я накара да повдигне вежда и да ме изгледа някак особено.

Повървяхме заедно една пресечка и влязохме в “Гьоза“, малък японски ресторант, който се оказа по-изискан, отколкото предполагаше безличният му екстериор. Вътре по яркочервените стени висяха стилни японски литографии. Осветлението беше приглушено, но достатъчно ярко, за да може да се прочете менюто. В центъра на ресторанта облечен в бронзов ламинат суши-бар отделяше готвачите от посетителите, а остъклените хладилни витрини над него излагаха на показ спретнато подредени морски дарове. Имаше две свободни двойни маси с бели ленени покривки. Али избра едната и седнахме.

- “Гьоза“? - изрекох въпросително.

Али сведе очи и ми се усмихна по начин, който ме накара да се зачудя дали “гьоза“ не е някоя мръсна дума.

- Гьоза - обясни тя - е популярен вид пирожка в японската кухня. Яде се с ръка като кнедлите, но е с различен пълнеж. Повечето хора поръчват онези с месо или морски дарове, но аз предпочитам вегетарианските.

Появи се сервитьорка и Али действително поръча вегетарианска гьоза. Попитах дали паешките рулца са автентични.

Сервитьорката изглеждаше объркана и отвърна:

- Наши рулца тук люти. Много, много люти! Да, истински паешки рулца.

- С паяк? - уточних аз.

- Да, да - закима тя. - Паяк. Много люто.

Престорих се на шокиран.

- Ама да не твърдите, че вътре има истински паяк?

Али Дейвид обходи с очи помещението. После отправи към сервитьорката кисела усмивка и двете си размениха погледи по женски, сякаш коментарът ми затвърждаваше извода, който вече си бяха направили за мен. Али предложи:

- Може би е по-добре да превеждам.

- Да, моля ви - казах аз.

- Паешкото рулце е съставено от специални раци с мека черупка - обясни тя.

- Съставено?

- Точно така.

Като че долових бегло раздразнение в гласа ѝ.

Али не беше приключила с мен.

- Паешки рулца е просто името на ястието - натърти тя, - нищо повече.

После, сякаш не можеше да се въздържи, добави:

- Как изобщо ви хрумна нещо подобно?

Свих рамене.

- Змиорката е змиорка, нали така? И тонът си е тон, не е ли вярно?

Али Дейвид погледна часовника си.

- Не искам да прозвучи грубо, но имам ангажимент в един часа, а вече е дванайсет и петнайсет. Искахте да говорим за Кен Чапман, нали? - каза тя.

- Така е.

Не бях равнодушен към обстоятелството, че сервитьорката продължаваше да чака търпеливо поръчката ми.

- За мен... - Отново прегледах набързо менюто.

- Няма да е зле да е днес по някое време - подхвърли Али.

- Мисля да опитам... паешките рулца - рекох.

- Боже милостиви - измърмори Али.

- Много, много люти - предупреди сервитьорката. - Не препоръчвам.

- Но нали ги има в менюто - възразих. - Значи хората могат да ги поръчват.

- Да, да - отвърна тя и посочи към едър мъж, който седеше сам на суши-бара. - Той вече поръча. Ще сервира на него съвсем скоро.

- Тогава съм сигурен, че няма нищо страшно - усмихнах ѝ се аз.

Тя кимна и хукна да подаде поръчката.

- Винаги ли сте толкова... - Али затърси дума, предаде се, после опита отново. - Възможно ли е да сте толкова задръстен?

Свих рамене и я погледнах, но тя отклони очи и се престори на заинтересувана от обзавеждането. Заговорих, за да запълня мълчанието:

- Срещахте ли се с Чапман, преди разводът му да е окончателен?

Тя пое дълбоко въздух и изрече бавно:

- Не. Кен беше официално разделен със съпругата си, когато се запознахме.

Пред нас бяха поставени фини чаши от бял порцелан и черни лакирани купички за супа. Взех моята чаша и я наклоних, за да видя не пише ли отдолу “Изработено в Китай“. Не пишеше.

- Колко време се срещахте? - попитах.

Али вдигна очи и се втренчи в мен.

- Бихте ли ми казали пак какво общо имат срещите ми с Кен с националната сигурност?

- Както обясних по телефона, просто изграждаме профил - поясних. - В момента господин Чапман е сгоден за жена, чийто бивш съпруг беше оперативен агент на ЦРУ.

Али разшири очи и сведе гласа си до театрален шепот.

- Това противозаконно ли е? - попита и извъртя очи със същата гримаса, която толкова често прави дъщеря ми Кимбърли. Само че при Али тя не бе израз на досада, а на присмех.

- Противозаконно? Не и само по себе си - отвърнах и думите ми прозвучаха превзети дори на самия мен.

- И все пак - каза тя - просто като се е срещал с мен и се е сгодил за друга жена, Кен някак е успял да стане заплаха за националната сигурност! Може би е редно да се обадя в службата на сенатор Бърд и да бия тревога.

Разговорът не течеше в предвижданата от мен посока. Тя се опитваше да ми се подиграе и успяваше. Също така беше по-умна от мен, а мразя, когато се случи така. Оставаше ми да направя само едно: да грабна инициативата. Изиграх си коза, милостиво дарен ми от Бог: втренчих се в деколтето ѝ.

- По времето, когато излизахте с Кен Чапман - обърнах се към циците ѝ, - той бил ли ви е някога?

- Не.

- Сигурна ли сте?

- Разбира се, че съм сигурна!

- Но сте запозната със случая му, нали?

Тя въздъхна.

- Тук горе съм, перверзнико.

Неохотно преместих фокус към лицето ѝ. Али каза:

- Кен сподели с мен обвиненията на Катлийн във физическо насилие скоро след като започнахме да се срещаме.

- И?

- И обясни какво се е случило.

Чаках я да продължи.

- Сигурно искате да чуете неговата версия - предположи.

- Тъкмо затова бих път чак до Чарлстън - отвърнах ѝ.

- А не за паешките рулца?

Усмихнах се и поклатих глава.

- Нито за ротондата на капитолия?

- Колкото и трудно да ви е да го приемете, не.

Сервитьорката ни се приближи, понесла тежък поднос, който остави на портативна стойка. Наля ароматизиран зелен чай в чашите ни и димяща супа мисо в купичките. Али взе бяла керамична лъжичка и разбърка супата си. Аз отпих от чая и мигом бях отвратен от натрапчивия му вкус. Огледах се за нещо, в което да изплюя противната течност, но накрая се предадох и я преглътнах. Направих физиономия, за да демонстрирам какви са чувствата ми към чая. Али отново извъртя очи, като потвърди нещо, което вече знаех за чара си: макар и силно заразен за жените, понякога изискваше инкубационен период.

Мобилният ми телефон зазвъня. Погледнах номера и го прибрах в джоба си, където той продължи да звъни.

- Вие сте дразнеща персона - обяви Али. - Казвал ли ви го е някой?

Напомних ѝ, че от нея се очаква да ми разправи версията си за сагата на Кен Чапман. Тя извъртя очи. Въздъхна. Намръщи се. Но накрая заговори.

- Кен бил женен около година - започна Али, - когато установил, че Катлийн е психически нестабилна. Имали спор, крещели си взаимно и той пренощувал в хотел. На следващия ден, когато се прибрал вкъщи да се извини, я заварил окървавена и насинена.

- Твърдял е, че не помни да я е бил?

- Сама си е нанесла побоя.

- Моля?

- Това бил начинът ѝ да се накаже, задето го ядосала.

Извадих няколко снимки от джоба на сакото си и ги подредих на масата.

- Това изглежда ли като нещо, което жена би си причинила сама? - попитах.

Погледът на Али избегна снимките.

- Не съм специалист - призна тя. - Но изглежда достоверно и не е било изолиран случай. Твърде често по време на брака им Кен се прибирал у дома след работа и заварвал жена си самонаранена поради разни причини. Когато се опитал да я принуди да се подложи на лечение, тя отишла в полицията и казала, че Кен я е пребил. Това се превърнало в модел. Като го клеветяла в полицията или заплашвала да го направи, била способна да контролира и манипулира отношенията им.

Седях и я гледах невярващ. Ченето ми увисна и нищо чудно да съм бил със зяпнала уста през цялото време на отговора ѝ.

Али присви устни и опита супата си с невероятно секси маниер, сякаш ѝ прилагаше френска целувка. Беше удивително какво успяваше да прави с устата си, докато поемаше течността от лъжицата. Сложете две жени една до друга и ги накарайте да вкусят супа. Другата жена може да е два пъти по-сексапилна от Али. Но от сто мъже Али ще спечели при деветдесет. Гарантирано.

- Ходите ли с някого сега? - попитах я.

- От интерес за националната сигурност ли питате?

- Личен въпрос е - отвърнах и добавих за баланс висо- коволтажната си усмивка.

- В такъв случай, да, ходя с някого.

Очевидно ме оскърбяваше или поне го правеше на уж. Истината бе, че дори не я харесвах и категорично не исках да ходя с нея. Просто исках да проверя дали бих могъл. Какво да кажа, може би е чисто мъжка черта, но ме впечатли как яде супа.

- А как бихте окачествила връзката си? - упорствах.– Бихте ли казали, че е сериозна?

- Да, бих - отсече тя. - Просто не бях сигурна преди този момент.

- Е, поздравления - избъбрих сухо.

- Е, благодаря - влезе в тона ми тя.

Неочаквано едрият клиент на суши-бара изкрещя:

- Мамка му! - После скочи от стола си, стисна гърлото си и се завъртя в кръг, сякаш левият му крак беше прикован към пода. - Света Богородице! - ревна той и изплю нещо на пода. Почти сигурен бях, че е паешкото рулце. Взе да подскача нагоре-надолу в някакъв мъртвешки танц, като кашляше и тръскаше ръце. После кресна отново: - Ще ви съдя, мръсници такива! Ще ви взема и последния цент!

Сервитьорката изтича от кухнята, хвърли му един поглед и рече кротко:

- Много люто, нали?

Той едва не я изпепели с очи.

- Да, люто е! Направо мегалюто! И знам, че не го препоръчваше. Но в Америка имаме закон срещу сервиране на киселина за акумулатори. Като приключа с вас, ще си мечтаете никога да не бяхте напускали Китай.

Сервитьорката и суши готвачът се спогледаха. Тя промълви:

- Ние японци, не китайци.

Вбесеният клиент отметна глава към тавана и изрева:

- Мамицата ви!

После се плесна два пъти по лицето, издаде лаещ звук и се изнесе на бегом. Повечето от клиентите се разсмяха. Али не се смееше, така че аз престанах да се хиля и смених темата.

- Полицията е повярвала на Катлийн, а не на Кен за побоите - казах.

- Не бихте ли го сторили и вие?

- Да, бих, и още как - отвърнах.

Опитах предпазливо супата и се зачудих дали „мисо“ не е японската дума за отлежали цяла седмица мръсни чорапи.

- Знам какво си мислите - рече тя. - Но имах причини да повярвам на историята на Кен.

- Като например?

- Никога не ме докосна с пръст. Никога не ми упражни словесен тормоз.

- И само това ли?

- Никога не го видях да губи контрол над себе си през време на цялата ни връзка. И макар Катлийн да продължаваше да го обвинява в тормоз, Кен никога не я напусна.

Повдигнах вежди и се вгледах да видя дали няма да се изчерви. Направи го, само леко. Тя току-що призна на практика, че се е срещала със съпруга на Катлийн, докато още е бил женен. И двамата си дадохме сметка, но само аз се усмихнах по този повод.

- Вижте, господин Крийд - каза тя. - Дали искате да го повярвате, или не, Кен е свестен човек. Винаги е бил насреща за съпругата си. Направи всичко възможно да убеди Катлийн да потърси лечение.

Погледнах снимките и подхвърлих:

- Изглежда, е бил много убедителен в това отношение.

Тя понечи да каже нещо, после се спря и хапна още малко супа. Погледна ме и поклати глава. На Али явно не ѝ пречеше мълчанието, на мен - още по-малко. Когато тя най-сетне заговори, гласът ѝ не трепваше.

- Може да ме мислите за глупава или наивна, господин Крийд. Но беше дело на Катлийн, не на Кен. И вие щяхте да сте сигурен, ако бяхте общували с него.

Сега, благодарение на Али, знаех какво би казал Кен Чапман на Джанет, ако го изобличах пред нея със снимките и полицейските доклади. Не можех да повярвам, че този боклук си е измислил оправдание, което превръща него в жертвата. Тоест можех да повярвам, но не можех да повярвам, че историята му е проработила. Но ето че това беше факт и така ме поставяше в затруднено положение. Ако не можех да използвам полицейските доклади, как тогава щях да спра Джанет да се омъжи за тази отрепка?

Винаги можех да го убия. Само че не можех. Тоест на Драго сърце бих го убил, но Джанет щеше да знае, че аз съм го извършил, и никога нямаше да ми прости. Не, инстинктът ми подсказваше, че Джанет трябваше да е тази, която да установи що за тип е Чапман. Нужно бе сама да го разкрие, и то по такъв начин, че той да не може да я преметне, както го бе сторил с Али Дейвид.

Сервитьорката донесе основните ястия. Али измърка със срамежлива усмивка:

- Нападай, Спайдърмен! Покажи им колко си печен.

Погледнах творението в чинията си. Беше пъстричко, но цветовете изглеждаха не на място в ястието и ми напомниха неумело гримирана жена. Побутнах няколко парченца с пръчиците за хранене и ми се стори, че зърнах малки клъбца дим. Реших все пак да се съсредоточа върху супата.

Когато излязохме от ресторанта, Али ми каза да не си правя труда да я изпращам до ротондата. Седнах на една близка пейка и я загледах как се отдалечава. След около двайсет стъпки тя вдигна ръка и помаха, без да се обръща назад. Чудех се откъде идеше тази ѝ увереност, че не съм спрял да ѝ зяпам задника.

Поседях известно време, замислен за бившата си жена Джанет. Беше ясно, че трябва да проявя творчество, за да ѝ помогна да осъзнае огромната грешка, която бе на път да направи, като се омъжи за Кен Чапман. Една идея се мотаеше в ума ми, но преди да я изложа на хартия, трябваше да установя контакт с Катлийн Грей, бившата съпруга на Кен Чапман.

Катлийн в момента живееше в Норт Бъргън, съвсем близо до Ню Йорк. Лу Кели бе проверил кредитната ѝ история и установи, че наскоро е подала молба за заем в местната си банка за закупуване на жилище. Заемът още не ѝ беше отпуснат и Лу предложи да се представя за банков служител като претекст да се срещна с нея. Разбира се, можело и просто да я заплаша, добави Лу. Благодарих му за съвета и обясних, че не ми е нужно да разчитам на заплахи или на паянтови лъжи. Истината, честността и изобилието от природен чар щяха да са моите съюзници.

Набрах номера ѝ.

- Ало - каза Катлийн Грей.

- Катлийн, казвам се Донован Крийд и съм от Департамента по вътрешна сигурност в Бедфорд, Вирджиния. Бих искал да поговоря с вас за бившия ви съпруг Кенет Чапман.

Връзката прекъсна.

Не беше проблем. Винаги можех да взема полет до летище “Ла Гуардия“ утре и със сладки приказки да си издействам среща за вечеря с нея. И след като тъй и тъй си бях извадил телефона, реших да набера загадъчното лице, което ми звънеше така упорито и което не биваше да има номера ми.

Натиснах бутоните на цифрите и зачаках връзка без никакво предчувствие за ефекта, който това просто действие щеше да има върху живота ми.

3.

- Господин... Крийд... благодаря... ви, че... ми... върнахте... обаждането.

Първо си помислих, че е шега. Гласът отсреща бе с метално звучене и насечен, сякаш човекът бе на респиратор или може би пациент с трахеотомия, който бе принуден да изтласква въздух през клапа в гърлото си.

- Откъде взехте номера ми? - попитах.

- Сал-ва-торе... Бона-дело - отвърна той.

- Колко ви взе за него?

- Пет-десет... хиляди... долара.

- Множко пари за един телефонен номер.

- Сал каза... че сте... най-... добрият.

Слабият металически глас не издаваше и следа от емоция. Всяка сричка бе изричана монотонно и ме дразнеше до полуда. Улових се, че искам да го имитирам, но устоях на импулса.

- Какво искате? - попитах.

- Искам... да ви наема...вре-...менно... както... прави... Сал.

- Как да съм сигурен, че мога да ви се доверя?

- Може... първо... да...ме... измъчвате...ако... искате.

Предложи ми да напише име и да ми го даде, а аз да го измъчвам, докато се уверя, че никога няма да го разкрие. Предполагаше се това да е доказателство, че никога няма да ме продаде по-късно, ако нещо се объркаше в деловото ни споразумение. Човекът очевидно беше смахнат, тоест много подобен на всички останали, с които си имах работа.

- Преди да продължим нататък, как да ви наричам? - попитах го.

- Вик-... тор.

- Има една слабост в плана ви - уведомих го. - Мъчението е само един от начините да ви накарат да говорите. Ами ако някой отвлече жена ви или децата ви, или приятелката ви? Ами ако заплашат да взривят забавачката, в която работи сестра ви? Повярвайте ми, Виктор, трудно е да оставиш любимите си хора да загинат от ужасна смърт, когато можеш да ги спасиш просто като разкриеш едно име.

Последва дълга пауза. После той каза:

- Аз... съм прикован... в инвалидна... количка. Нямам... никого... в живота си. Когато... се видим... ще... разберете.

Поразсъждавах над това за момент и реших, че вече разбирам.

- Предпочитам засега да огранича познанството ни до телефона - заявих. - Повярвах ви, че няма да проговорите. Нещо ми подсказва, че с радост бихте приели изтезания, а дори и смъртта.

- Много... сте... схватлив... господин... Крийд. И така... кога... можете... да... започнете?

Не се притеснявах да говоря свободно по мобилния си телефон. Малкото хора в света, способни да разбият защитата му, вече знаеха как си изкарвам прехраната.

- Имам трима клиенти - отвърнах. - Ако ме искате, ще бъдете четвърти по ред. Всеки контакт струва по петдесет хиляди долара плюс разходите, преведени авансово.

- Мога ли... аз... да реша... как... да станат... атентатите?

- В разумни граници - отговорих.

Виктор ми даде информация за първия обект. После ми сервира условие, с каквото не се бях сблъсквал: искаше да говори с жертвата минути преди екзекуцията. Обясних му, че това ще изисква отвличане, което ще ме натовари със сериозно бреме. Означаваше втори участник, повече време и повече излагане. Отказвах до момента, в който Виктор предложи да удвои хонорара ми.

Виктор продължи с обяснения как точно иска да го направя и защо. И докато говореше с металическия си глас, от който тръпки да те побият, въпреки убеждението си, че съм се сблъсквал вече с най-пагубното и черно зло, което светът може да сътвори, осъзнах как никога не съм срещал толкова отровно създание. Стигнах до мисълта, че би трябвало да изстържа недрата на ада със ситен гребен, за да изровя тъй пъклен план като неговия.

Казах му, че ще се заема.

4.

- Преди да се срещнете с тях, трябва да ги видите - каза ми Катлийн Грей, докато ме регистрираше. - Прави се заради децата, за да не се разкрещите пред тях или да отскочите в ужас - добави тя.

Центърът по изгаряния “Уилям и Рандолф Хърст“ към Нюйоркската презвитерианска болница е най-големият и натоварен център по изгаряния в страната, където всяка година се лекуват повече от хиляда деца. Научих това сведение и още куп други от брошура във фоайето, докато чаках да се появи бившата съпруга на Кен Чапман. Бях ѝ се обадил в службата и обясних, че трябва да се срещнем лично, преди да одобря заема ѝ за жилище.

- Дрън-дрън! - отсече тя. - Вие сте онзи от Вътрешна сигурност, дето ми звъня вчера. Хич не си правете труда да отричате, познах ви по гласа.

И все пак Катлийн се съгласи да се види с мен след работа в центъра по изгаряния, където отделяше като доброволка по два часа от времето си всеки вторник. Преведе ме през вратата на фоайето по един дълъг коридор.

- Кое ви накара да работите с жертви на изгаряния? - попитах я.

- След развода исках единствено да се махна от Чарлстън и да си намеря нови приятели, затова се преместих тук и си намерих работа. Ала не познавах никого. Един ден в службата предложиха билети за благотворително събитие и аз взех един, та да има къде да отида с надеждата да се запозная с някого.

- И?

- И ето ви вас! - Тя избухна в смях. - Е, вие сте лъжец, то се знае, но поне изглеждате добре. И всичко у вас крещи “необвързан мъж!“

Свърнахме вляво и поехме по друг коридор. Към него се включваха няколко коридора и аз се опитвах да запомня маршрута, в случай че се наложеше да се връщам сам. Лекари и сестри минаваха и заминаваха с целеустремена походка. Нисичка пълна сестра в светлосиня престилка смигна на Катлийн и млясна като за целувка, като минахме покрай нея. След няколко крачки наведох глава настрани и подхвърлих:

- Бас държа, че има нещо между вас.

- О, я стига! - скастри ме тя.

Аз повдигнах вежди, а тя се разкиска.

- Престанете с това.

Престанах.

- Кое ви кара да мислите, че съм необвързан? - попитах я.

- О, моля ви се! - разсмя се тя.

Минахме покрай прозорец. Небето отвън притъмняваше и силният вятър свистеше, сякаш атакуваше по-слабите места в дограмата. Катлийн бе дошла в болницата с дебело палто, което сега свали и закачи на дървена закачалка пред вратата на отделението. Натисна някакъв сребрист диск до входа и вратата се отвори.

- Не срещнах никой специален човек на благотворителното събитие - каза тя. - Но бях развълнувана от видео презентацията. Онази вечер изчетох брошурата от кора до кора и се запалих.

- Значи просто се появихте и ви взеха на работа?

- Да, горе-долу така стана. До този момент животът ми се движеше спираловидно надолу. Изпитвах самосъжаление, чувствах се жертва след цялата история с Кен. После срещнах децата с изгаряния и те ми вдъхнаха смирение с оптимизма и страстта си да оцелеят.

- Изглежда, сте си намерили дом.

Тя се усмихна.

- Да, точно това е правилната дума. Взех мигновено решение, което промени живота ми.

- И сега идвате тук всеки вторник?

- Да. Всеки вторник след работа за два часа.

Катлийн взе картонена подложка със закачен на нея лист хартия. Докато го изучаваше, аз пък се възползвах да поизучавам лицето и фигурата ѝ. Бях дошъл с очакването да видя плаха, прекършена жена, но разводът явно бе понесъл добре на Катлийн. Беше привлекателна, с големи очи и коса с цвят на мед, дълга малко до над раменете. Реших, че е естествена блондинка, защото носеше косата си разделена на път по средата и не зърнах там тъмни корени. Високо на челото ѝ имаше съзвездие от бледи лунички. Друга група лунички изпъстряха основата на носа ѝ. Тялото ѝ бе стегнато като на гимнастичка, излъчваше спокойствие и приветливост и нищо у нея не подсказваше за трудното ѝ минало, на което бях станал свидетел чрез полицейските снимки. Гласът ѝ беше уникален. Направо омагьосваше, особено когато разказваше за работата си като доброволка. Канехме се да влезем в отделението за лечение на изгаряния и въпреки притеснението си за онова, което щях да видя зад поредната двойна врата, установих, че ловя жадно всяка нейна дума.

- Болката, с която тези деца живеят всекидневно, е нещо, което вие и аз никога няма да изпитаме и да проумеем - каза тя. - А едва проходилите... Боже мой, няма как да не избухне човек в сълзи първия път щом ги види. Най-добре да ги разгледате през едностранно огледало, преди да се срещнете с тях, защото най-голямата вреда, която можете да им нанесете, е да им позволите да видят съжалението ви. Това подкопава самочувствието им и засилва страха им, че са чудовища, негодни за обществото.

Възхитих се на духа ѝ, но последното, което имах желание да правя, бе да гледам тежко обгорени деца. Катлийн го усети и заяви:

- Ако искате да ми говорите за Кен, налага се да участвате.

- Защо е толкова важно за вас да го направя? - попитах.

- Защото, макар да приличате на побойник, кой знае дали няма да се окажете човекът, който в крайна сметка ще направи голям принос.

- Да приемем, че не съм този човек. Какво тогава?

- Ако наистина сте от Вътрешна сигурност, догадките ми са, че през по-голямата част от времето не изпитвате доверие към хората. Мога да измисля и по-лоши неща от това да ви покажа прекрасни деца, които заслужават съчувствие, приятелство и насърчение.

- Приятелство?

Катлийн се усмихна.

- Би могло да се случи - каза тя. - И ако стане, ще промени и техния, и вашия живот.

- Но...

- Просто бъдете непредубеден - настоя тя.

Катлийн ме поведе през двойната врата в стая за наблюдение, която ми припомни онези в полицейските участъци. Само че тази не гледаше към помещение за разпити, а към пространство, отредено за игри. Тя ме попита дали съм готов. Поех дълбоко дъх, кимнах и жената дръпна завесата.

В помещението за игра имаше половин дузина деца. Наблюдавахме ги няколко минути как се забавляват с играчките и едно с друго. В един момент се обърнах към нея и видях, че ме гледа изпитателно. Не знам какво прочете Катлийн Грей в лицето ми онази вечер, но каквото и да беше, то я зарадва.

- Я гледай, Донован - подхвърли, - ти си бил роден за това.

Предположих, че говори за спокойната ми реакция на силно обезобразените деца. Разбира се, Катлийн нямаше как да знае, че тя до голяма степен се дължеше на професията ми, да не говорим за приятелството ми с Огъстъс Куин, човек с уникално страшно лице, далеч по-плашещо от всичко, което виждах в залата за игри.

Катлийн ме хвана за китката и каза:

- Е, хубаво, да вървим при тях.

Имам слабост към деца и рядко виждам необходимост да ги убивам. При все това, общо взето, се чувствам неловко в тяхно присъствие и вероятно отстрани изглеждам скован и неприветлив.

Тези деца бяха различни. Зарадваха се, като ме видяха. А може би се радваха на всеки новодошъл. Смееха се повече, отколкото очаквах, и изглеждаха запленени от лицето ми, особено от страховития белег, проточен от скулата до средата на шията ми. Всичките шест се изредиха да го опипат. Бяха наистина невероятни, до едно.

Ала, то се знае, имаше едно по-специално.

Ади беше шестгодишна. Покрита бе с бинтове и лъскаво мазило с цвят на лимонова кора. Не миришеше на гумени мечета или дъвка, а на хидроколоид.

Наясно бях какво имам пред себе си.

Според прочетеното в чакалнята изгарянията от четвърта степен засягат тъканите под най-дълбоките слоеве кожа, включително мускули, сухожилия и кости. Та такъв бе случаят с Ади.

С изключение на очите. Очите ѝ бяха незасегнати - огромни и изразителни.

Макар на близките да било казано, че Ади и близнач- ката ѝ Мади няма да преживеят първоначалното третиране, те учудващо оцелели. Били две обикновени деца, които трябвало да тичат нейде в двор, да играят на гоненица или криеница, но понякога съдбата ти отрежда горчив хап. Около обед на следващия ден Ади се стабилизирала, докато състоянието на Мади се влошило. Колебаела се между живота и смъртта, докато героичен екип се трудел над нея и отказвал да допусне тя да умре. Катлийн не била там, но ѝ разказали колко необикновено смело дете била Мади.

Накрая крехкото ѝ тяло я предало. Една сестра казала, че за пръв път видяла конкретен лекар да плаче и когато той се разридал, останалите от екипа рухнали. Всички били дълбоко развълнувани от борбеността на двете близначки, на двете храбри ангелчета. Твърдели, че не били виждали никого като тях и не очаквали да видят.

- Искаш ли да видиш рисунката ми? - попита ме Ади.

Погледнах към Катлийн. Тя кимна.

- С удоволствие ще я погледна - отвърнах.

Преди да ми я покаже, Ади държеше да направи някои пояснения.

- Всичките ни снимки с Мади изгоряха в пожара, затова нарисувах портрет на Мади, та новите ми приятели да могат да видят какви бяхме, преди да се изгорим.

Тя ми връчи нарисувано с цветни моливи момичешко лице.

- Това е Мади - каза. - Нали е много красива?

Не можех да се доверя на гласа си, затова само кимнах.

Когато напуснахме отделението, Катлийн ми каза:

- Обичам ги всичките, но Ади е тази, която ме насочи към молитвите.

- Какво ѝ се е случило? - попитах.

Катлийн пое дълбоко въздух, преди да отговори.

- Преди около две седмици къщата на Ади се запалила. Родителите ѝ, Грег и Мелани, загинали при пожара, докато се опитвали да спасят живота на момиченцата.

- И Ади е била в състояние да говори за това?

Катлийн кимна.

- Налице е и обаждането на Мелани до 911. Очевидно тя останала блокирана долу. Грег се добрал до детската стая и поставил мокри хавлиени кърпи върху лицата на децата, за да ги поддържа живи до пристигането на пожарникарите.

- Много умно, че се е сетил за кърпите - отбелязах.

- Ади отначало си помислила, че мокрите кърпи сами долетели в стаята. Когато ѝ обясниха, че майка ѝ ги е хвърлила, лицето ѝ грейна. До този момент си бе мислила, че майка ѝ е избягала.

И двамата останахме мълчаливи известно време.

- Имало е много обич в този брак - промълвих.

- Аз не съм го изживявала лично, но винаги съм вярвала, че в течение на един добър брак, особено когато се отнася за децата, съпрузите често извършват спонтанни актове на героизъм, които остават незабелязани за широката общественост.

- А в прекрасния брак, когато единият от съпрузите падне, другият поема щафетата - допълних аз.

Катлийн ми хвърли поглед, който можеше да се разтълкува или като любопитен, или като нежен.

- Учудваш ме, Крийд.

5.

- Това са истински малки бомби, съдържат по 490 калории - отбеляза Катлийн Грей.

Погледнах недоверчиво кубчето пилешко.

- Надали са чак толкова - рекох.

- Довери ми се - настоя тя. - Някога работех в тази верига в Чарлстън.

Часът бе 19:45 и седяхме в “Старбъкс“ на ъгъла на Трета и Източна шейсет и шеста. И двамата нямахме особен апетит, но Катлийн обяви, че винаги се черпела с малинова курабийка след дежурствата си в центъра по изгаряния. Отхапа от нея.

- Вкусно - похвали я. - Формално погледнато, това е малиново-кайсиева курабийка. - Тя наклони глава встрани и ме изгледа преценяващо. - Сигурен ли си, че не искаш да опиташ една?

Отговорих ѝ, че не искам.

- Има и друга причина да я откажа - добавих.

- Каква друга причина?

- Съкратеното ѝ название е “макак“.

Тя остана втренчена в мен за миг и на устните ѝ заигра лека усмивка. Видях ги да се раздвижват едва забележимо, сякаш пресмяташе наум.

- Странна птица си ти - подхвърли тя. - Знаеш си го, нали?

Отпих от кафето си и си отбелязах мислено, че вече познавам три от жените на Кен Чапман, като две от тях ме обявиха за странен в последователни дни. Третата от жените на Чапман беше бившата ми съпруга Джанет и мнението ѝ за мен не подлежеше на ремонт.

Някой отвори външната врата, при което вятърът довя дъждовни капки и температурата падна с десет градуса. Или така поне изглеждаше. Нещо зад нас привлече погледа на Катлийн и тя се изкиска.

- Баристата говореше с някого и те сочеше - каза ми. - Май е свързано с кафето ти.

Намръщих се и поклатих глава възмутено.

- Бариста - процедих.

Катлийн се засмя още по-силно, после направи присмехулна гримаса.

- Голям мърморко си! - упрекна ме.

- Звучи направо нелепо - настоях аз.

Къдравият ѝ смях се разля отново. Аз продължих да недоволствам.

- В тези модерни ресторанти цари такава претенциозност. Вчера видях клиент, който едва не умря от екзотично японско ястие. А тук... - Направих жест към кафе-машината. - Трябва да научиш нов език, за да похарчиш четири долара за чаша меланж.

- Меланж? - прихна тя. - Меланж ли чух? Боже мой, кажи ми, че не си пристигнал тук от шейсетте години с машина на времето.

Май ѝ харесваше да изговаря “меланж“, защото го каза още два пъти, докато се смееше неудържимо.

Другите клиенти ни поглеждаха, но аз още не бях приключил.

- Гранде - изръмжах. - Соло. Венти. Допио. Какво е „допио“ всъщност? Едно от седемте джуджета ли?

- Не - отвърна тя през кикот. - Но пък Мърморко, да!

От смеха бузите на Катлийн се зачервиха, а очите ѝ плувнаха в сълзи.

Отново се намръщих и ѝ предадох разговора.

- Просто си поръчах кафе. Тя ме попита с какъв размер, отвърнах: “Нормално“. А тя взе да ми изрежда, че имало гранде, венти, соло, допио, късо и дълго. Ти пък ме застреля с тези четиристотин и деветдесет калории. Та това е някакво квадратче пет на пет сантиметра!

Катлийн се вкопчи в масата.

- Ще се напишкам заради теб!

Когато смехът ѝ най-сетне утихна, тя ми каза, че ѝ дошло добре да се посмее след двата часа с децата. Разбирах какво иска да каже. Колкото и лош да е бил животът ѝ с Кен, успяваше да изпитва вина, че е била толкова облагодетелствана в сравнение с тях.

- Никак не ми е драго да прекъсвам купона - казах, - но трябва да ти задам няколко въпроса за Кен Чапман.

Тя се намръщи.

- Точно когато се забавлявахме така добре...

- Вярно.

- Много ми е неприятно да говоря за това - промълви.

- Знам.

Тя ме погледна и въздъхна.

- Добре, човече от сигурността. Ти даде своята лепта. Какво би искал да знаеш?

Близо час разговаряхме за брака ѝ с Кен Чапман. Труд- но ѝ бе да се връща към това и когато ме остави с колата си пред хотела ми, виждах, че е емоционално изцедена. Не я поканих да пийнем по нещо, нито тя предложи, затова пък ме попита искам ли да се видим на следващия Ден.

- Утре е Свети Валентин, ако не знаеш - рече.

Казах ѝ, че имам среща, което беше истина. Обясних ѝ, че ще трябва да си стегна багажа и още същата вечер да отида на летището - също истина. Тя кимна разсеяно, сякаш беше чувала вече обяснения от този род и бе ги очаквала от мен.

Пропуснах да ѝ кажа, че бях нает да убия някого на следващата сутрин. Казах ѝ обаче:

- След срещата си пак ще взема самолета до тук и ще те заведа на някое хубаво място за вечеря.

При тези ми думи лицето ѝ светна като на дете по Коледа и тя ме прегърна силно и сърдечно.

- Ще ти се обадя утре малко преди обед и ще уточним подробностите - обещах.

Час и нещо по-късно седнах на мястото си в самолета и след десет минути заспах дълбоко. Но точно преди дрямката да ме унесе, си помислих, че Катлийн Грей е най-доброто човешко същество, което бях срещал някога.

6.

Моника Чайлдърс не искаше да умре.

Беше малко след зазоряване в деня на Свети Валентин и се намирахме северно от Джаксънвил, Флорида в курорта “Амилия Айланд Плантейшън“. Кали бе заела позиция близо до деветата дупка на игрището, там, където главният път се пресичаше с пътеката за голф-количките.

Моника не беше терорист или заплаха за националната сигурност, но вече бях приел да я убия, та това беше положението. Тези поръчки на свободна практика означаваха пари в джоба ми. Макар да е благородно да се преструвам, че редовната ми работа е да убивам заподозрени терористи по нареждане на правителството, те ми плащат с ресурси, не с пари в брой. Естествено, предполага се ресурсите да се използват изключително за откриване и проследяване на терористи. Ала Дарвин, моят правителствен посредник, знае отлично как си печеля прехраната. Рядко протестира, защото убиването на цивилни в свободното време ме поддържа фокусиран и на ниво. Поне така си мисли той.

Дарвин ми осигурява безпрецедентна власт. Едно обаждане от него ми отваря врати, кара законови пречки да падат и като с магическа пръчка превръща “не“ в “да“. Макар да съм много изкусен в обработката на мястото на престъплението, при отнемането на човешки живот винаги е налице елементът на случайност. В редките случаи, когато нещо се обърква, на Дарвин може да се разчита, че ще прати екип да прибере трупа, да почисти мястото или да прикрие следите ми. Той дори контролира таен сектор на правителството, който снабдява мен и хората ми с дубльори. Естествено, дубльорите не знаят, че работят за нас, но остават в безопасност, докато са ни нужни. Дарвин има грижата за това. Група негови хора ги охраняват секретно. Аз самият охранявах един дубльор през първата година, след като напуснах ЦРУ. Вероятно ще го правя пак, когато се отегча на пенсионна възраст. Какви ги говоря: аз - пенсионер, ама че смешка!

Около седемдесет процента от приходите ми постъпват чрез Сал Бонадело, престъпния бос. Повечето от останалите идват от изпитване на оръжия за армията. Ала ето че в живота ми влезе Виктор Инвалида и ми обеща поръчки едва ли не до края на живота ми, при това толкова лесни за изпълнение, че и новак би се справил с тях. Типичните ми обекти бяха известни в обществото хора и често бяха нужни дни на планиране, а понякога и седмици. За разлика от тях поръчаните от Виктор убийства можеха да бъдат подготвени и осъществени за часове. Трябваше да внимавам да не прекаля с обмислянето им.

Виктор каза, че Моника не е извършила нищо нередно, и поиска да знае дали това представлява проблем за мен. Отговорих му:

- Очевидно се е провинила в нещо, иначе нямаше да искаш да умре. Това ми стига.

Нещо в забележката ми явно бе докоснало струнка у хитреца с металическия глас, защото той ме подкани:

- По-... под-...робно.

Залових се да обясня.

- Ние, наемните убийци, избягваме да съдим обектите си. В случая с Моника нито съм неин адвокат, нито съдия, нито съдебен заседател. Не ми се плаща да преценя виновна ли е или невинна. Плаща ми се да въздам правосъдие. Независимо дали поръчителят си ти, Сал, Департаментът по вътрешна сигурност или Ватман, стига ми само да знам, че за някого някъде Моника Чайлдърс е виновна в нещо и той я е осъдил на смърт. Работата ми е да изпълня екзекуцията.

Виктор ми каза къде да намеря Моника и как иска тя да умре. Информира ме, че тичала всяка сутрин на зазоряване и би го правила дори и докато е на почивка в “Амилия Айланд Плантейшън“. Така че Кали причакваше Моника край деветата дупка, издокарана в последна мода спортен екип на “Найки“. В допълнение носеше скъпи маратонки и часовник-хронометър за бегачи. Когато чу Моника да я приближава, тя се затича към нея, изчислила скоростта си така, че да стигне до кръстовището няколко секунди след минаването на Моника през него. Двете жени се забелязаха и си кимнаха. Кали заобиколи ъгъла, ускори и влезе в крачка с Моника.

- Ще възразите ли да потичам с вас? - попита Кали.

Моника стисна устни и се намръщи.

- Както виждате, не съм много бърза.

- Напротив, бърза сте! - възрази Кали. - Трябваше да спринтирам като варен бухал, за да ви настигна!

Моника сбърчи нос.

- Варен бухал? Надявам се, тази фраза не е дошла от действително събитие.

Кали се изкиска.

- О, боже мой. Аз също се надявам!

Моника пусна неволна усмивка.

- Във всеки случай този ритъм ме устройва - продължи Кали. - Плюс, че мразя да тичам сама, особено като не познавам местността.

И това стигаше да се създаде контакт: две много хубави и облечени по модата жени с обща страст към тичането. Представях си ги как бягат плавно по пътя на плантацията и равномерният шум от стъпките им добавя човешки контрапункт към утринните звуци на популацията от птици и насекоми на острова.

Моника стрелна със завист спътничката си.

- Имате съвършени крака! - отбеляза тя.

Кали, сварена малко неподготвена, отвърна:

- Много мило, че го казвате.

Моника ѝ отправи дружелюбна усмивка и каза:

- Модел сте, нали? Току-виж, съм ви намразила люто. - Разсмя се и добави: - В плантацията ли сте отседнали?

- Със съпруга ми пристигнахме снощи - отвърна ѝ Кали.

- Винаги ли тичате толкова рано?

- Всъщност не, но скоро пристигат роднините на мъжа ми, та искам да пробягам няколко километра преди това.

Начинът, по който процеди думите “роднините на мъжа ми“, накара Моника да се усмихне.

- О, господи - рече тя. - Неизбежното зло.

- Именно! - кимна Кали. - Между другото, аз съм Кали Карпентър.

- Здравей, Кали. Аз съм Моника Чайлдърс.

Двете напуснаха територията на курорта и свърнаха вляво по шосе A1A. Моника огледа магистралата и предложи:

- Да избегнем онзи ван. Не му е мястото там.

Кали се съгласи.

Тъкмо се канеха да се отправят в противоположната посока, когато Кали възкликна:

- Боже мой, това е семейството на съпруга ми! - После въздъхна. -Толкова ми беше тичането.

Моника забави крачка.

- Да го направим отново утре.

- Ела с мен! - внезапно предложи Кали с блеснали очи. - Искам да те представя. Ще отнеме само секунда и после ще си продължиш по пътя.

Както го бяхме планирали, Кали хукна напред, без да даде на Моника време да отговори. Моника почти не познаваше това момиче и, естествено, не би искала да си прекъсне тичането заради досадни роднини. От друга страна, нямаше да ѝ се ще да изглежда груба, затова разчитахме, че ще последва Кали до вана.

Тя така и направи.

Когато момичетата наближиха, отворих плъзгащата се врата на вана и излязох навън широко усмихнат. Бях облякъл подходящи според мен дрехи за ваканция - бяла риза с отворена яка и бежови ленени панталони с подхождащи им италиански мокасини. Когато отидох да взема Кали рано сутринта, тя ме посочи с пръст и се смя цяла една минута. Дори сега я виждах как се подсмихва за тоалета ми.

Докато чакаше да бъде представена, Моника прокара пръсти през късата си черна коса, оформена в модна прическа. Макар да знаех, че е на четирийсет и една, изглеждаше ми години по-млада. Беше в отлична форма, с дълбоки изразителни очи и тънка фигура, украсена от първокачествени импланти на бюста. Не бих я определил като ослепителна красавица, но във всеки случай беше хубавка и дори впечатляваща за възрастта си. Сигурно би се подразнила, ако чуеше мъж да добавя думите “за възрастта си“ при описание на външността ѝ, но така стояха нещата.

Кали ни запозна и подхвърли:

- Донован е красавец, нали? Виж само тази подкупва- ща усмивка и проницателните изумруденозелени очи.

- О, моля те - рекох и извъртях нагоре проницателните си изумруденозелени очи.

Моника се усмихна любезно. Бих предпочел Кали да се отдръпне и да ме остави аз да поема нататък, но тя се беше развихрила вече.

- А пък и тези дрехи - рече, като ми смигна. - Много са шик. Моника, как би определила този стил?

Моника се усмихна.

- Ммм... континентален.

- Морско ваканционен - уточних аз.

Моника нямаше търпение да си продължи тичането, но ми върна усмивката.

- Здравей, Донован - каза тя и протегна ръка.

Поех ръката ѝ и направих пресилен поклон, сякаш възнамерявах да я целуна. Кали се разкиска, а Моника погледна към нея и се изчерви. Понечи да каже нещо, но аз увеличих натиска върху ръката ѝ и внезапно в света ѝ нахлу лудешки хаос. Моника ахна и се опита да се освободи, но аз преместих тежестта си и с другата си ръка я стиснах над лакътя като с клещи. Преди съзнанието ѝ да осмисли какво се случваше, я метнах във вана с такава сила, че тялото ѝ се блъсна в отсрещната му стена и отскочи на пода.

С разширени от ужас очи Моника се устреми към вратата. Но аз вече бях във вана и блокирах пътя ѝ за бягство. Първоначално онемяла от неочаквания изблик на насилие, Моника се опита да крещи. Ръката ми вече беше на гърлото ѝ и го притисна толкова силно, че тя успя да издаде само тъничко цвърчене.

Очите на Моника трескаво търсеха Кали. Какво става тук? - сигурно се чудеше. Защо Кали не ѝ помагаше?

С лявата си ръка притиснах главата на Моника към металната планка на пода, а с дясната затръшнах вратата на вана. Тя се мъчеше да се изтръгне от хватката ми, така че приложих повече натиск, за да я държа на място. Чух някакво изхрущяване и предположих, че е хрущялът на ухото ѝ. Така или иначе, това ѝ отне волята да се бори. Гърдите ѝ се повдигаха и спускаха бързо, дъхът ѝ излизаше с хлипове като на дете след силен плач. Издаде приглушен стон като ужасено животно, уловено в капан: твърде уплашено, за да пищи, твърде дезориентирано, за да реагира.

Трябва да бе чула включването на двигателя и да бе усетила подскачането на вана. Някаква част от мозъка ѝ още функционираше и парченце от пъзела си дойде на мястото. Разбрах го по лицето на Моника: Кали караше вана, значи нямаше вероятност за бягство.

Нещо избълбука в гърлото ѝ и рефлексът я принуди да повърне. По брадичката ѝ се стече смесица от лиги, сополи и кръв и се провеси там като плътна нишка. Виктор щеше да е горд да види колко ниско падна Моника за толкова кратко време. Сякаш по команда рукнаха и сълзи. Тя заскимтя като малко момиченце:

- Моля ви, спрете! Причинявате ми болка! Моля ви! Пуснете ме!

Кали огледа магистралата и провери огледалото за обратно виждане, преди да намали скоростта. Беше направила рязък ляв завой в една пътека, която бяхме набелязали предварително. Хлътнахме сред гъсталака от борови клони и избуяли храсти, които удобно ни скриха. Кали се отдалечи на още сто метра, после с голямо усилие обърна вана на сто и осемдесет градуса отново към магистралата и го спря.

- Така е добре - заяви тя.

Остави двигателя включен, та отоплението да продължи да работи. После се полуобърна на седалката си, за да може да гледа.

- Моника - казах аз. - Ще ти позволя да се изправиш до седнало положение, ако обещаеш да не крещиш.

Тя кимна, доколкото ѝ бе възможно, и аз ѝ помогнах да се надигне. Отправи убийствен поглед към Кали. Кали сви рамене и изрече само с устни “Съжалявам“, след което ми връчи салфетка, за да я подам на бившата ѝ приятелка. Гледахме как Моника бърше лицето си, докато го докара до горе-долу прилично за обстоятелствата състояние. Предпазливо допря салфетката до ухото си. Потрепна от болка и свали ръка, за да разгледа кръвта. Не беше много, но все пак достатъчно да извика още сълзи в очите ѝ. Примигна и повечето останаха по ресниците ѝ, само няколко се стекоха по бузите ѝ. Не свалях поглед от нея, чаках я да си поеме дъх, да се поотпусне. Май се получи. Според мен тя хранеше някаква надежда, за която се бе вкопчила. В края на краищата защо бихме си правили труда да ѝ даваме салфетка, ако възнамерявахме да я убием, нали тъй?

Обадих се на Виктор.

- Тя е готова да говори - съобщих му.

Подадох телефона на Моника, а с Кали слязохме от вана и затворихме вратите му зад себе си.

- Видя ли изражението ѝ, когато ѝ подаде телефона? - попита ме Кали.

Кимнах. Не бих могъл да го опиша лесно: смесица от шок, объркване, надежда, страх. За пръв път имах подоб- но преживяване.

- Дали няма да се опита да се заключи от нас? - усъмни се Кали.

- Едва ли. Знае, че не може да стигне до предната седалка по-бързо, отколкото ще отворим.

Кали кимна. Наблюдавахме как нещастницата държи телефона до здравото си ухо и се напряга да чуе насечения металически глас от другата страна на линията. Познавах това чувство.

- Как върви с дубльорката?

- За теб ли? - попитах. - Още работя по въпроса.

Кали се засмя.

- Да бе, не се съмнявам.

- Не е лесно да се открие приятна сладурана с вид на библиотекарка като теб.

- Библиотекарка, а?

- Ами да, защо не?

- Последната ти “библиотекарка“ беше Фифи, френската курва, дето имаше татуировка на оная си работа с надпис “Чети по устните ми“.

Усмихнах се при спомена.

- Да, Фифи беше, но не помня да се е представяла като “френската курва“.

Кали се намръщи.

- Така им казваме ние, библиотекарките. Но не беше първата проститутка с татуировка на чатала. Помниш ли изобщо името на онази, другата?

Помнех го. Констанс би била идеалната дубльорка за Кали... с изключение на татуировката върху слабините ѝ, гласяща “Горещо ли е тук, или си въобразявам?“.

- Усилията ми заслужават повече уважение - изроптах аз. - Не е лесно да ти се намери дубльорка. Да не споменавам за подробните инспекции, които ми се налага да правя, като знам колко си придирчива за татуировки и разни такива.

- Не мога да възразя, опре ли до уличници, влагаш всичко от себе си в работата.

Вътре във вана, сгушена в далечния ъгъл, Моника бе свила колене към гърдите си. Сълзи се стичаха по бузите ѝ, а устните ѝ изричаха думи, които не можех да чуя. Известно време слуша, а после кротко захлипа.

- Какво ѝ казва според теб? - попита Кали.

Нямах представа и се смъмрих, че ме беше грижа.

- Следващата дубльорка има ли татуировка? - поинтересува се Кали?

- Жанин? Не знам още.

- Ама нямаш търпение да узнаеш.

- Преклонението ми пред детайлите е легендарно - уточних. - Датира открай време.

- Триперът също - вметна Кали.

Моника вдигна очи към мен иззад стъклото и кимна. Отворих вратата. Чух я да благодари на Виктор и се почудих какво ли означаваше това. Подаде ми телефона. Аз го долепих до ухото си.

- Крийд - изрекох.

- Знаеш... какво... да правиш - каза Виктор.

7.

Знаех какво да правя, но бях любопитен за едно-две неща. Попитах Моника дали познава Виктор.

- Знам кой е - отвърна тя.

- Откъде?

- От съпруга ми.

Кимнах. И тъй, Виктор я убиваше, за да накаже съпруга. В това поне имаше някаква логика. Не исках да задавам твърде много въпроси все пак. Въпросите водеха към отговори, отговорите водеха към съмнение, а съмнението е катастрофа за добрия поръчков убиец. Погледнах към Кали. Имаше вид, че ще се пръсне от любопитство.

- Разкажи ми за Виктор - подканих.

- Не мога. Ако го направя, ще ме убиеш.

С Кали се спогледахме. Кали не можа да се стърпи да мълчи повече.

- Тоя Виктор да не би да ти е казал, че ще те пуснем, ако си мълчиш за разговора си с него?

Моника изглеждаше объркана.

- Това подвеждащ въпрос ли е?

Кали ме погледна с изумление.

- Ама че извратен гадняр.

- Хей, дръж си устата - предупредих я. - Говориш за нашия работодател.

Около една минута тримата седяхме и се гледахме. Можех да я принудя да ми каже, но не исках да я измъчвам. Можех да го постигна и със заплаха, но това означаваше да ѝ дам фалшива надежда, а някак не ми изглеждаше редно. Реших да се откажа да узная мотива.

- Добре, Моника - рекох, - ти не ни каза за разговора си с Виктор, нито какво те свързва с него, така че се представи добре. Няма да те питам повече за това. Но отговори ми едно: защо гласът му е толкова странен?

- С парализирани ръце и крака е.

Кимнах.

- И все пак е някак неземен, има нещо повече.

Моника се бе поотпуснала, убедена, че ще бъде освободена. Беше спряла да плаче, а гласът ѝ звучеше по-си- гурно. Изглеждаше окуражена.

- Сигурно защото е много млад - промълви тя. - И е джудже.

С Кали се спогледахме.

- Джудже? - повторих.

Моника потрепери.

- Малък човек - поправи се тя. - Съжалявам, не исках да кажа това.

- Млад? Колко млад? - попита Кали.

Моника ме погледна, преди да отговори.

- Не знам - каза. - Малко над двайсетгодишен.

- Мъжът ти трябва да е направил нещо ужасно, та толкова да ядоса Виктор - подхвърлих.

Тя кимна и каза:

- Той спаси живота на Виктор.

8.

Леко положих главата на Моника обратно на пода и я задържах там. Помилвах я няколко пъти по косата, за да ѝ помогна да се успокои. И тя се успокои... докато не зърна спринцовката в свободната ми ръка. В този момент очите ѝ станаха огромни от ужас. Започна да се мята във вана. После изгуби контрол над мехура си. Твърде уплашена, за да я е грижа, пикаеше с всичка сила. Чух как урината шурти през дрехите ѝ и се стича гореща по бедрата ѝ. Поради плътната ни близост успя да намокри и крачола на моя панталон. Хвърлих на Кали поглед, изпълнен с раздразнение.

- Повярвай ми, Донован - промърмори тя, - това само може да подобри “морско-ваканционния“ ти стил.

Намръщих се и отслабих хватката съвсем леко, но все пак достатъчно и този път писъкът на Моника бе силен и пронизителен. Разбира се, полза от него нямаше сред тази пустош. Отново я поставих под контрол, разделих косата ѝ и забодох върха на спринцовката отстрани в скалпа ѝ. Няколко минути по-късно отворих страничната врата и блъснах Моника навън. Тялото ѝ се изтъркаля в някакви храсталаци и спря там. Тя се изправи с олюляване и успя да направи няколко несигурни крачки, преди да се строполи окончателно.

Кали включи на скорост, внимателно подкара вана между храстите и го върна на магистралата. Шофираше в рамките на позволената скорост в южна посока и скоро остави мястото на престъплението зад гърба ни.

- Тази беше истински боец - отбелязах аз, докато се премествах на предната пътническа седалка. - Много ме впечатли, като се изправи на крака.

Кали кимна.

Гумите на вана потропваха ритмично по неравния асфалт. Отминахме голф игрище отдясно и амбициозен комплекс от сгради отляво, който изглеждаше недовършен и изоставен. Няколкото входа към жилищни сгради, които отминахме, бяха скрити с буйна и гъста зеленина дори през февруари. Зачудих се що за хора плащаха тези астрономически цени, за да живеят на близо километър от плажа сред паяци и комари, без предимството на гледка към океана.

- Имаше разкошна коса - отбелязах.

- Много добре подстригана - съгласи се Кали. - И поддържана също така.

Помълча минута, преди да попита:

- След колко време мислиш, че ще я открие някой?

- Толкова близо до плантацията? Вероятно след два дни.

- Според теб дали ще забележат следата от иглата на скалпа?

- Това да не ти е “От местопрестъплението“? Надали патологът ще я види.

- И защо си сигурен?

- Убодох я в една от раните по главата ѝ.

Кали поразсъждава над казаното.

- Сигурно се е ударила, като я метна с главата напред във вана.

- И аз така предполагам - потвърдих.

Известно време пътувахме в мълчание, като се забавлявахме да гледаме пейзажа. Бяхме на шосе A1A, южно от остров Амилия, там, където двулентовият път минава направо през некултивиран пущинак и блата по протежение от двайсет и пет километра. Имаше нещо пър- вично в този отрязък земя, което сякаш обезсърчаваше почти непрекъснатата комерсиализация на терените от Джаксънвил чак до Саут Бийч. След няколко километра отминахме три кръста и грубо скована табела, която гласеше “Исус умря заради вашите грехове!“.

- Моника изглеждаше симпатична - обади се Кали. - Малко високомерна, но може би заради парите си. Или пък заради възрастовата разлика. И все пак я харесах. Имаше прекрасни маниери.

- Маниери? - изсмях се.

- Имаше предчувствие за вана - обясни Кали. - Само че не искаше да ме засегне и все пак дойде.

- И беше убита заради добрите си маниери.

- Харесах я - повтори Кали.

- Аз също я харесах - подхвърлих. - Преди да ме опикае.

Поставих две пачки банкноти в скута на Кали. Тя взе едната и претегли тежестта ѝ върху дланта си.

- Но това ми харесва още повече - отбеляза.

Зарязахме вана зад един изоставен хамбар на няколко километра отвъд спирката на ферибота. Извадихме експлозивите, скрити във взетата под наем кола на Кали, и ги разположихме из вана.

- Колко трябва да платиш за това чудо? - попита Кали.

- Четири бона - отвърнах. - Не аз обаче. Виктор.

Като по команда телефонът ми иззвъня.

- Прик-...люче-...но... ли е? - попита Виктор.

- Само секунда - казах. Седнах на седалката до шофьорската и Кали измина към половин километър, преди да паркира наетата кола.

- Достатъчно далеч ли сме? - попитах.

- Ако се отдалечим прекалено, ще изпуснем веселата част - отвърна тя.

Слезе от колата, набра номер на телефона си и ванът експлодира в далечината. Кали остана извън колата, докато почувства въздушната вълна от експлозията леко да обвява лицето ѝ.

- Ти си ненормална - казах на Кали. А на Виктор съобщих: - Готово.

- Добре - рече той. - Имам... още две... задачи... за теб.

- Вече?

Извадих от багажа си малък бележник и писалка и записах информацията. Имената, възрастта, занятията и адресите бяха толкова различни, та изглеждаше, сякаш са налучкани произволно. Попитах Виктор:

- Познаваш ли изобщо тези хора?

- Всичко... е част... от... голям... план - изрече той.

Покрих с длан микрофона и казах на Кали:

- Вземам си обратно думите, че си ненормална. - После попитах Виктор: - Има ли още много?

- Много... да - отвърна Виктор с чудатия си металически глас. - Да знаете... господин Крийд... злото е... навред... и...трябва... да бъде на-...казано.

9.

- Трябва непременно да видя Пикасо - заяви Катлийн.

- Значи ще го видиш - обещах.

- И метрдотела - добави тя. - Имат такъв, нали?

- Имат, и още как.

- Надут ли е? Надявам се да е непоносимо надут.

- Ще бъде, ако не му дам бакшиш - отвърнах.

Бяхме в Сийграм Билдинг на Източна петдесет и втора, във фоайето на ресторант “Четирите сезона“.

Тя докосна рамото ми.

- Донован, много си мил, но не е задължително да ядем тук. Не искам да се охарчваш толкова заради мен. Нека просто да пийнем, да погледнем картината и може би мраморния басейн. А после ще си поделим пица в “Анджелос“.

- Спокойно - рекох. - Богат съм.

- Наистина ли?

- Наистина.

“Четирите сезона“ е прочут, неподвластен на времето ресторант, единственият в Ню Йорк, окачествен като забележителност.

- Имаш предвид, че си просто богат - пожела да уточни тя - или сериозно богат?

- Достатъчно богат съм, за да платя всичко, което пожелаеш тази вечер.

Тогава искам Пикасо - засмя се тя.

Споменах ли, че харесвам тази жена?

Дадох името си на метрдотела и поведох Катлийн по коридора, където висеше гобленът на Пикасо още от откриването на ресторанта през 1959 година. Шест и половина метровият Пикасо представляваше централният квадрат на сценична завеса, създадена за парижката постановка на балета “Тривърхата шапка“ през 1920 година. Когато собственикът на театъра останал без пари, изрязал от завесата творението на Пикасо и го продал. Сега, при състоянието на икономическа криза, Катлийн бе чула, че гобленът ще бъде обявен на търг при първоначална цена осем милиона долара. Това можеше да е единственият ѝ шанс да го види.

- Боже мой! - пророни тя с внезапно пресипнал глас. - Обожавам го!

- В сравнение с другите му работи цветовете са приглушени - коментирах аз. - Но да, наистина е великолепен.

- Разкажи ми за него - подкани тя. - Впечатли ме.

- Пикасо е положил платното на пода и е рисувал по него с четка, прикрепена към дръжка на метла. За по-тънката работа използвал четка за зъби.

Катлийн плесна с ръце.

- Разказвай още! - поиска.

- Отнело му е три седмици да го нарисува.

Тя ме гледаше очаквателно.

- Носел трикотажни чехли, за да не размаже боята. - Помъчих се да си припомня какво друго бях чел по въпроса. Свих рамене. - Толкова знам.

Катлийн се усмихна и се притисна към мен.

- Добре се справи - похвали ме.

Пихме по едно на бара. Сред малката тълпа, която чакаше за маси, Катлийн забеляза Уди Алън, Барбара Стрейзанд и Били Джоуъл.

- Виждаш ли двамата до палмата? - казах. - Това са Ми- лард Филмор и Джаки Глийсън.

Тя изсумтя.

- Прочутите нюйоркчани, за които аз лъжа, поне са живи - отбеляза.

Дървета ограждаха белия мраморен басейн в основна- та зала за хранене и оберкелнерът ни настани до едно от тях. Завеси от метални брънки се спускаха покрай стените и леко се полюшваха под повея от климатиците.

- Фантастично е - каза тя, докато оглеждаше помещението. - Всичко е толкова елегантно, особено дишащите завеси!

- Особено те - съгласих се.

Глътнах наведнъж своя шот бърбън и наблюдавах как Катлийн отпива от мартинито си с нар. Сервитьорът ни бе донесъл питиетата и ни остави време да разгледаме менюто. Сега отново бе до нас, готов да вземе поръчката ни.

- Аз, разбира се, никога не съм била тук преди - каза Катлийн, - така че ти ще трябва да поръчаш за мен.

Кимнах.

- Да започнем с хрупкавите скариди - предложих.

- О, не, без мекотели с черупка - възрази Катлийн.

- Прощавай. Какво ще кажеш за фоа гра?

- Пастет от гъши дроб? Пфу!

- Ароматна яребица?

- Съжалявам, месо е.

- Може би ти трябва да избереш нещо - въздъхнах. Нищо чудно да бе доловила известно раздразнение в тона ми.

Катлийн се разсмя от сърце.

- Просто те занасям, Дони. На драго сърце ще опитам хрупкавите скариди.

Със сервитьора се спогледахме.

- Твърде възможно е тя да е ненормална - подхвърлих и отново предизвиках смях у Катлийн.

- Внимавайте с този - каза тя на сервитьора. - Голям мърморко е по ресторантите.

Сервитьорът се отдалечи, за да подаде поръчката ни.

- Дони? - рекох нацупено.

Тя покри ръката ми с длан.

- Добре, няма да те наричам Дони. Но ако ще започнем да се срещаме, трябва да имам галено име за теб.

Погледнахме се и аз извъртях ръката си, за да мога да уловя нейната. Тя леко наклони глава встрани и повдигна вежда.

Казах ѝ:

- Трябва да призная, че има нещо специално у теб... Пабло!

- О, господи! - разсмя се тя. - Добре, без прякори.

Опитах се да си припомня кога с Джанет се бяхме смели заедно за последен път.

- Значи има нещо у мен - повтори Катлийн. Очите ѝ блестяха весело. Намигна ми и отпи от коктейла си. - Ммм - издаде звук на наслада. После допря салфетката до устата си. Всичките ѝ изражения и маниери накуп никога нямаше да дадат резултат “великолепна“, но пък със сигурност я правеха прелестна, а на мен това ми стигаше. По дяволите, не можех да откъсна очи от нея.

- Давай, питай ме - подканих я аз.

- Какво да те питам?

- Всичко, което те вълнува. Чета го в очите ти.

Тя леко изкриви уста на една страна, нещо като полу-намръщване.

- Не искам да развалям момента - рече.

- Моментът все ще оцелее.

- Добре, приготви се тогава.

Дръпнах ръката си от нейната, сграбчих масата от двете страни и се престорих, че я стискам здраво.

- Давай, разнищи ме! - възкликнах.

Тя пое дълбоко дъх.

- Снощи в “Старбъкс“ ми каза, че Джанет и Кен са заедно. Тревожи те нравът му и онова, което може да ѝ причини, ако решат да се оженят.

Запазих мълчание.

- Обичаш ли я още? - попита тя.

- Не. Но не искам майката на дъщеря ми да се омъжи за човек, който бие съпругите си. - Тя направи гримаса и аз побързах да кажа: - Съжалявам. Дори не мога да си представя какво ти е било.

Катлийн носеше същото палто от предишната вечер. Беше ѝ студено и долу на гардероба не го даде на момичето. Ала сега се изправи, съблече го и го постави сгънато върху облегалката на стола си. Остана по бяла блуза, бежова кадифена пола и широк кафяв колан със златна катарама. Носеше много малко грим или просто не бе го освежавала наскоро, тъй като беше дошла направо от работа. За разлика от повечето жени това не я притесняваше. Облегна се назад и ме учуди, като взе ръката ми в своите и я целуна.

- Не му желая смъртта или нещо такова - каза. - Но Кен... - Тя въздъхна. - Кен вече не е част от живота ми. Разбира се, не минава и ден, в който да не мисля за него и ужасните неща, които ми стори. Но... - Тя направи пауза и усмивката ѝ бе едновременно горчива и умилена, докато по лицето ѝ танцуваха спомените. - Имаше и хубави моменти. В началото.

Кимнах.

После тя добави:

- Чух, че се е подложил на лечение, и това ме радва. Надявам се да е добре. Надявам се да намери душевен покой.

Отново кимнах.

Вече имах окончателен план как да се справя със ситуацията Кен-Джанет и сега си дадох сметка колко прав съм бил в решението си да не я замесвам.

Вечерята ни беше прекрасна, а после шофьорът ми ни закара до дома ѝ и тя ме покани да вляза. Катлийн живееше в скромна къща, разделена на две жилища. Нейното се състоеше от три помещения: кухня, дневна и спалня плюс баня. На дивана в дневната лежеше малка купчина книги. Тя ги вдигна и ги премести на масичката, та да има къде да седнем.

- Съжалявам, че обстановката не е по-приятна – каза тя.

- Не ставай глупава.

- Просто в този град всичко е толкова скъпо.

- Тук е прекрасно - казах.

И за мен наистина беше така. Когато съм във Вирджиния, спя в затворническа килия. Когато съм другаде за повече от ден-два, обикновено прониквам в домовете на непознати и спя на тавана им. Случва се да живея на нечий таван по цели седмици. В сравнение с това домът на Катлийн бе истински палат.

Мога да ти предложа джин с тоник, минерална вода, какао с обезмаслено мляко и диетична кока-кола - изреди тя.

- Имаш ли таван? - попитах я.

- Що за странен въпрос? - учуди се тя.

- Просто ми направи впечатление, че нямаш достатъч- но място за съхраняване на вещи.

- Имам половин мансарда и половин мазе - уведоми ме тя. - Печеля ли някаква награда с това?

Поставих длан върху бузата ѝ и се погледнахме.

- Не ме карай да ти ги показвам - рече ми. - Таванът е претъпкан с боклуци, а в мазето според мен има плъхове.

Попитах дали може да я целуна.

- Добре - съгласи се тя, - но само веднъж. И да не е целувка като в киното - добави.

10.

- Не ми харесва тонът ви, господин Крийд.

- Защо ли пък трябва да сте изключение? - промърморих.

Беше малко след осем сутринта. Седях в кафето на болницата и си бъбрех с Хейзъл, лелята на Ади.

- И каква точно е връзката ви с Ади?

- Тя ми е приятелка.

След като разбрах колко специална е Ади за Катлийн, бях дошъл в болницата да я видя. При разговор с една от медицинските сестри научих, че Грег, бащата на Ади, е спечелил десет милиона долара от лотарията на щата Ню Йорк преди шест месеца. Узнах също, че Хейзъл и Робърт Хюз възнамерявали да осиновят племенницата си след изписването ѝ от болницата, но се отказали при новината, че парите ги няма вече. Тъй че когато се появи леля Хейзъл, я причаках в кафето.

- Ние не сме богати хора, господин Крийд - беше ми казала Хейзъл. - На Ади ще са ѝ нужни специализирани медицински грижи до края на живота ѝ и да, разчитахме на наследството, за да ѝ ги осигурим.

- Може би интересът ви към благосъстоянието на Ади се е ограничавал само до наследството - бях подхвърлил, на което леля Хейзъл отвърна, че не харесвала тона ми.

- Какво стана с печалбата от лотарията? - попитах.

- Част от парите Грег похарчи за къщата, колите и кредитни карти. Останалите девет милиона бяха депозирани с условие за изплащане на суми през равни интервали от време.

Получих внезапно прозрение, от което мигом ми се сви стомахът.

Хейзъл продължи:

- Депозитът трябваше да осигурява щедри месечни суми до края на живота на Грег и Мелани. Но бе така структуриран, че изплащането на парите приключи със смъртта им.

- Можете ли да си припомните някои конкретни условия? - попитах.

- Не - отговори тя. - Но цялата тази работа ми се видя мошеничество.

- Кой може да ми каже повече?

Тя ме изгледа с подозрение.

- Предполагам, че адвокатът на Грег е в състояние да ви даде подробности.

Порови из ръчната си чанта и ми подаде визитка на някой си Гарет Ънгър, адвокат. Оставих на масата пари, които да покрият сметката за кафетата ни.

- Ще поговоря с Ънгър и ще ви уведомя, ако има някакво развитие.

- Не можем да си позволим да ви платим – предупреди тя.

- Приемете го като акт на добра воля от моя страна - успокоих я. - Впрочем бихте ли ми казали адреса на къщата? Не е зле да поогледам там.

- Кой точно сте вие? - попита тя.

- Човек, с когото шега не бива - отсякох.

Хейзъл ме изгледа загрижено и аз се усмихнах.

- Това е реплика от филм - поясних.

- Аха.

- “Принцесата булка“ - добавих.

- Нещо не ми звучи като сватбарски филм - усъмни се тя.

Извадих акредитивите си от ЦРУ и зачаках впечатлените ѝ възклицания. Вместо това тя се смръщи и рече:

- Досущ като нещо, дето може да се купи от панаирджийска сергия.

Поклатих глава.

- Няма значение. Както казах, приятел съм на Ади. Запознах се с нея чрез Катлийн, една от доброволките тук. Искам да помогна.

- И какво печелите от това?

- Добре, не ми казвайте - въздъхнах. - Извадих мобилния си телефон и се обадих на Лу. Когато ми отговори, казах му: - Преди две седмици е имало пожар в дома на Грег и Мелани Доус. - Продиктувах му фамилията по букви. - Двамата възрастни са загинали в пожара. Близначките им са откарани в Центъра по изгаряния към Нюйоркската презвитерианска болница. Нужен ми е адресът на изгорялата къща. Не, не съм сигурен за щата. Пробвай първо в Ню Йорк.

Привлякох вниманието на сервитьорката ни и я помолих да ми донесе лист и молив. Докато тя изпълни молбата ми, вече имах адреса. Затворих и се усмихнах на леля Хейзъл.

- Кой беше това? - попита тя.

- Иниго Монтоя[1].

11.

Вали Роуд в Монтклеър, Ню Джързи се простира на юг от резервата Гарет Маунтин до Блумфийлд Авеню. В един участък той минава край източната граница на кампуса на университета „Монтклеър“. Като идваш от запад от Ню Йорк, не би видял нищо от това по пътя си към пожарна- та, но направиш ли погрешен завой от магистралата, както стана с мен, можеш да се наслаждаваш на пейзажа. Това и вършех, когато мобилният ми телефон позвъни. Обаждаше се Салваторе Бонадело, престъпният бос.

- Жив ли си още? - попита Сал.

- Ако му викаш на това живот - рекох. Още беше сутрин, нямаше и десет часа. Бях напуснал кафето и леля Хейзъл преди по-малко от два часа.

- Чух разни неща - подхвърли той. - Яко си настъпил нечии пръсти.

Изчака реакцията ми.

- Джо Демео ли? - попитах?

Сал замълча, явно разочарован, че не той ми е съобщил новината.

- Не си го чул от мен - предупреди.

- Не ми казвай, че се боиш от Демео - подхвърлих. - Я какъв си грамаден, печен и космат.

Свих вляво по „Блумфийлд“ и се насочих на югоизток.

- Не е нужно да се плаша от човек, за да изпитвам респект от могъществото му. А имам... Как го казвате вие? Убедителни доказателства, че го притежава. И как тъй съм космат?

- Фигуративно казано - поясних.

Не бях сигурен, че пожарът в дома на Доус е умишлено причинен, но ми беше ясно, че ако е така, виновникът е Демео. А Демео знаеше, че проучвам пожара, и това потвърждаваше подозренията ми. И все пак бях стъписан колко бързо се бе разнесъл слухът.

- До колко време според теб ще цъфнат момчетата с косматите кокалчета?

- На нечий таван ли си или що?

- В кола под наем.

- Добре. Вероятно имаш към два часа. И все пак на твое място бих поглеждал в огледалото за обратно виждане.

- Благодаря за препоръката.

- Просто си браня... Как му викате? Капиталовложението.

- Демео лично ли ти се обади? Нали не знае, че имам бизнес с теб?

Сал замълча, после каза, като внимателно претегляше думите си:

- Той знае.

Бях блокиран в колона при кръстовището на „Блумфийлд“ и „Пайн“ и чаках смяната на светофара. Нямах за какво да мисля освен за коментара на Сал, иначе може би щях да пропусна подтекста. Но в случая ме осени мигом.

- Демео ти е предложил поръчка да ме очистиш.

- Да речем просто, че следващите две задачи ще ги свършиш... Как му викахте? Гратис.

Две задачи? Това означаваше...

- Отказал си сто бона?

Сал се засмя.

- Не е от любов към теб, тъй че не ми се размеквай. Просто нямам човек, дето да е... Как му викате? Достатъчно находчив, че да те извади от картинката. Плюс това къде ще намеря наемен убиец, толкова добър като теб? Освен може би онази руса хитруша, която използваш. Каза ли ѝ вече за мен?

Светофарът превключи на зелено и аз отново се влях в движението, докато стигнах до едно уширение пред бордюра.

- Трябва да затварям - съобщих.

- Чакай - спря ме Сал. - Разбрахме ли се за двете поръчки?

- Получаваш една безплатна - отговорих. - Вече си изкарал петдесет бона, като си дал номера ми на онова кръвожадно джудже.

- Кое точно?

- Да не би да познаваш повече от едно кръвожадно джудже? Вик-... тор - уточних, като имитирах новия си клиент.

Сал се разсмя.

- Срещнах се с малкия негодник. Носи прическа на пирги.

- Занасяш ме.

- Не, кълна ти се в Исус Христос, дълги противни пирги!

Приключихме разговора и аз спрях колата си, наета от “Авис“, на паркомясто за посетители, след което попитах едно от момчетата къде мога да открия началник Блонърт. Насочиха ме към кухненския сектор в сградата на пожарната. Влязох и попитах единствения, който седеше там, дали случайно не е началникът на пожарната.

- До октомври - отвърна той. - После ще съм просто Боб и ще живея в къща-сал в Сиатъл. Вие сте застрахователният агент, нали?

Кимнах.

- Донован Крийд от “Стейт Фарм“.

- В Сиатъл е студено по това време на годината - рече той. - Но не е по-зле от тук. Братът на жена ми е собственик на док в Портидж Бей, близо до университета.

Извади крака си изпод масата и го протегна към стола насреща си. Кафявите му кожени обувки бяха силно износени, но подметките им бяха нови. Вместо покана избута с крак стола настрани от масата, за да мога да седна.

- Били ли сте някога в Портидж Бей? - попита ме.

- Не съм имал честта - отвърнах.

Взех една чаша от стиропор от купчината край умивалника и си налях кафе от машината.

- Разбирам, че на някои не им харесва дъждовният климат, но за нас там си е почти рай.

Старата пластмасова маса, вероятно яркожълта в началото, бе изгубила цвета си след десетилетни петна от храна и кафе върху нея. Видът ѝ беше в тон с горчивото кафе с вкус на прегоряло.

- Как е кафето? - попита ме той.

- Не би било любезно да го критикувам. То се знае, след седем месеца ще пиете страхотно кафе всеки ден.

Той ми намигна и направи жест с вдигнат палец.

- А, значи и вие го знаете - рече. - Сиатъл има много прякори, но аз използвам „Града на кафето“. - Наслади се на тази мисъл за момент. - Може да не сте чували за марката “Тъли“, но е страхотно кафе.

Помълчахме за минута, двама души, отпиващи лошо кафе.

- Имате ли голям опит с пожари, господин Крийд? Питам, защото не очаквахме разследващ от страна на застрахователите.

- Изобщо ли? - вдигнах вежди.

За миг той се почувства неловко, но бързо се окопити.

- Исках да кажа, не толкова скоро.

Блонърт не приличаше много на началник на пожарна бригада. Беше по-скоро като кръстоска между Шерлок Холмс и Дядо Коледа. Имаше бяла коса, гъста бяла брада и очила с кръгли рамки и дебели стъкла. Усмивката му бе подкупваща и носеше смачкан костюм от кафяв туид, бяла риза и плетена вратовръзка. Липсваше му само лула и забележката “Елементарно, драги ми Крийд“.

Лу Кели ми беше уредил блиц среща, докато вземах колата под наем в Западен Манхатън. Лу бе пробутал на Блонърт легендата, че съм от “Стейт Фарм“, и Блонърт бе оставил Лу да почака доста дълго на линия, преди да съобщи, че е съгласен да ме приеме. Казал, че щял да прави инспекция на пожарната на Пайн Роуд, но ако съм побързал, можело да говоря с него преди акцията. Като го заварих облечен в костюм, а не в униформа, силно се усъмних, че ще провежда инспекция. За момента забелязвах, че ме оглежда изпитателно.

- Аз съм по-скоро клюкар, отколкото разследващ палежи - пошегувах се. - Говоря с пожарникарите, със съседите, оглеждам мястото. Накрая казвам на фирмата дали според мен пожарът е бил случаен. Разбира се, дори аз да го мисля за такъв, те изпращат експерт-счетоводител, който да провери застрахователните документи, за да види дали не е имало финансов мотив.

Началник Блонърт кимна.

- Ще ми се да можех да ви спестя труда - каза той, - но знам, че фирмата ви ще иска пълен доклад. И все пак разчитайте на думата ми, този пожар твърдо беше плод на случайност.

- Лично ли го проверихте?

- Нямаше как, медиите гърмяха за него. Ужасна трагедия - добави. - Цялото семейство е загинало, с изключение на едното дете, а и то е обгоряло до неузнаваемост.

- И не знаете да има мотив?

Лицето на началник Блонърт почервеня.

- Мотив ли? Кажете ми вие мотива! Да не би да се опитват да измъкнат от фирмата ви няколкостотин хиляди? Та те са спечелили десет милиона долара от лотарията само месеци по-рано! - Изглеждаше искрено разстроен от въпроса ми. - Да не мислите, че ще подпалят собствената си къща и ще убият родните си деца?

- Не, въобще не мисля такова нещо - отвърнах. - Истината е, че просто трябва да мина през процедурата. Първо ще се срещна с пожарникарите, присъствали на мястото, и ще им задам няколко въпроса. Предполагам, че са тук, след като обаждането е постъпило в тази бригада.

Той продължи да се взира в мен, докато гневът му се уталожи. Когато най-сетне заговори, гласът му бе ясен и отчетлив.

- Жълт пламък, сив дим. Наоколо не са се навъртали подозрителни лица. Не е имало отворени прозорци. Няма следи от нахлуване с взлом. Не е имало заключени врати и блокирани стаи. Пожарът е тръгнал от мазето. Не са открити разпалващи реактиви.

- Определено си знаете работата.

- Няма как иначе, върша я цял живот. Ако искате, ще ви дам две-три имена. Можете да кажете, че сте ги разпитали. Огледайте набързо мястото, щракнете няколко снимки и за вечеря ще сте си в Блумингтън.

- Строен план - съгласих се. - Но ще трябва да поговоря и с един-двама съседи.

Той кимна и аз му подадох писалката и бележника със спираловидно телче, който бях купил за случая. Купил бях и фотоапарат, който се мъдреше на предната седалка на взетата под наем кола, в случай че някой от пожарникарите пожелаеше да ме придружи до мястото. Началник Блонърт написа няколко имена в бележника.

- Три стигат ли?

- Достатъчно са ми.

Той откъсна празен лист от бележника и написа на него името ми.

- Може ли номера на мобилния ви телефон?

Дадох му го и се замислих за предупреждението на Сал. Виждах накъде отиват нещата.

- Трябва ли ви придружител дотам?

- Не, само на няколко пресечки е - отговорих. - Тръгвам и ви оставям да си вършите инспекцията.

Изправих се и протегнах ръка към него. Той се поколеба дали да не каже още нещо.

- Колкото до съседите - рече, - моите хора бяха на мястото четири минути и двайсет секунди след обаждането. Можете да го проверите: четири минути и двайсет секунди.

Изгледа ме със сериозни очи.

- Това е доста бързо - отбелязах, за да запълня мълчанието.

- Беше след полунощ - додаде той, - тъмно като в рог. Оградихме периметър и бързо избутахме съседите надалеч. Няма да ви кажат нещо различно, на което може да се разчита.

- Няма проблем, началник. Ще платим иска. Момиченцето вече е преживяло достатъчно. Междувременно ми спестихте време и труд и го оценявам. - Усмихнах се и този път той разтърси ръката ми. - Ще се видим в Сиатъл, началник.

- Аз ще съм там - каза той. - На Портидж Бей.

- И ще си сръбвате кафе с жена ви - допълних аз.

Той се усмихна и повтори жеста с вдигнатия палец.

- Точно така.

12.

Изгорелият дом на Грег и Мелани беше през един квартал от тузарския кънтриклуб “Ъпър Монтклеър“. Тук къщите бяха двуетажни, богаташки, с мазета, тухлени фасади и покриви от битумни шиндли. Не съм специалист, но бих ги оценил на около седемстотин и петдесет или дори осемстотин хиляди.

Слязох от колата и я заключих с дистанционното. Преди да се отправя към къщата и без да се взирам в нещо конкретно, обходих с поглед района и не ми хареса онова, което зърнах с крайчеца на окото си: Хонда Сивик, син металик, модел 2006 година, паркирана на място, където я нямаше секунди по-рано. Внезапно се извъртях, като се престорих, че съм забравил нещо в багажника. Не беше нужно да се старая за “Оскар“ в изпълнението си, тъй като имах там скрит умален модел “Смит енд Уесън“ 642.

Когато отворих багажника и взех пистолета, видях хондата да се движи към мен. Макар слънцето да се отразяваше в предното стъкло, забелязах, че я шофира жена.

Хондата спря на около три метра от моята кола, което означаваше, че заради положението ѝ не можех да видя нищо, без да покажа поне част от лицето си иззад вдигнатия капак на багажника. Хванах пистолета в дясната си ръка и зачаках. Можеше ли Демео да е пратил жена да изпълни задачата? Напъвах си мозъка. Имаше ли в бизнеса ни достатъчно дръзки жени, че да подкарат насреща ми посред бял ден и да опитат покушение срещу живота ми? Кали може би, но тя беше в моя отбор. За друга не ми идваше наум.

Внезапно чух вратата на колата да се отваря и всяка клетка в мозъка ми се напрегна за смъртоносна конфронтация. Изчаках да чуя стъпки и си помислих: да, Демео би могъл да изпрати жена. Ала той ме познаваше и знаеше на какво съм способен. Нима би пратил само един човек, за да извърши убийството ми?

В никой случай.

Което означаваше, че някой друг си проправя път зад мен и застава на позиция, за да отправи фаталния изстрел.

Което пък означаваше, че трябва да обърна глава и да видя какво става зад мен. Уви, точно когато се канех да направя това, я чух да слиза от колата и да върви към мен. Не смеех да погледна зад себе си, не смеех и да не погледна. Както се развиваха нещата, никак не ми харесваха шансовете ми.

Тя вървеше целеустремено, право към мен, но засега никой не се беше опитал да ме гръмне изотзад. Редица мисли минаха през ума ми и ме принуждаваха да взема светкавични решения. Щях да разчитам на умения и инстинкти за оцеляване, култивирани всекидневно в продължение на петнайсет години.

Тя се намираше някъде около предния ми десен калник, което в обичайния случай би ме накарало да направя движение вляво. Но не, тъкмо това очакваха от мен. На това разчитаха.

Само че вече бях погледнал в тази посока и не бях забелязал нищо тревожно. Какво пропусках? Какво имаше вляво от мен, което евентуално би могло да ме застраши?

Къщата.

Вероятно някой беше в къщата и изчакваше момент за добър прицел. Тя идва отдясно, аз се отмествам вляво и бум.

Напрегнат момент, изискващ мобилизация.

Изчаках още секунда, докато тя съвсем ме приближи, приклекнах, изместих се вдясно и надникнах над задния калник. И на ти теб изненада.

Беше Катлийн Грей.

- Донован, какви ги вършиш, по дяволите? - каза тя, като ми даде точно толкова време, че да пусна пистолета в багажника, без да го забележи. Нужни ми бяха няколко секунди да се съвзема и да нормализирам пулса си. Вдишах дълбоко и се изправих.

- От всички барове във всички градове на света тя да вземе да влезе точно в моя - издекламирах.

Тя не се хвана на разсейващия цитат.

- Това в багажника ти пистолет ли е? Господи, Донован! Ама вярно, какво си наумил?

- В какъв смисъл?

- Обади ми се една приятелка от Центъра по изгаряния. Лелята на Ади ѝ казала, че ще дойдеш да видиш къщата. Докато се свържа с Хейзъл по телефона, я деляха секунди да позвъни в полицията. Уверих я, че сигурно погрешно е изтълкувала разговора ви, но ето че си тук.

- Спокойно. Просто правя оглед.

- Моля? За какъв се мислиш, за таен детектив? Какво точно търсиш?

- Улики за палеж.

Това я стъписа за момент и я накара да млъкне. Обясних:

- Говорих с Хейзъл, защото исках да проверя дали някой е създал фонд за Ади. Исках да направя дарение.

- Представям си изненадата ти, когато си узнал, че семейството ѝ е спечелило от лотарията.

- Да, но после научих, че плащанията спрели със смъртта на родителите и че Хейзъл се е отказала да осиновява Ади.

- Какво общо има това с палеж?

Снижих глас и се огледах, за да съм сигурен, че никой не се е стаил наблизо.

- Може и нищо да не е - рекох, - но познавам един, който изкупува структурирани депозити. После убива полз- вателя и задържа парите.

Тя ме изгледа, сякаш бях побъркан.

- Звучи като филмов сценарий - отбеляза.

- Аха.

Тя поклати глава.

- Слушай, знам, че си някаква клечка от Държавния департамент, или от ЦРУ, или от Вътрешна сигурност, или все едно откъде. Само че това тук е Монтклеър, Ню Джързи, не Готъм Сити.

Запазих мълчание.

- Откъде знаеш, че предположенията ти са истина?

- Преди две години същият човек се опита да наеме мен за убийството.

Тя се облещи за миг. После избухна в смях.

- Хубаво, не ми казвай. Боже, Донован, такива ги плещиш!

Беше облечена във виненочервено палто до коленете, носеше фигурален чорапогащник, който изглеждаше много по-секси, отколкото звучи, и виненочервени боти.

- На работа ли ще се връщаш? - попитах я.

- Какво, и да пропусна голямата авантюра?

Отново огледах мястото около нас, със съзнанието, че времето ми изтича. Не след дълго началникът Блонърт щеше да се обади на Джо Демео, който като нищо щеше да прати неколцина гадняри да ме убият. Трябваше да измъкна Катлийн оттук, и то бързо.

- Имаш ли представа на какво ще заприличат ботите ти от саждите? - реших да я стресна.

- Боже, Донован, сигурно все с разни лигли движиш! Все ще намеря чисто място, откъдето да те наблюдавам как душиш и ми се фукаш. А после можеш да ме заведеш на обяд.

- Нека се разберем така - предложих. - Избери някой оживен ресторант и иди да ме чакаш там. Ще приключа тук до двайсет минути и идвам при теб.

Тя ме изгледа много продължително, после отклони очи към къщата.

- Погледни само тези цветя и плюшени животни край верандата - промълви. - Толкова е тъжно. - Известно време помълча замислена. - Знам, че я познавам само от две седмици, но тя е възхитителна. Ако някой на света заслужава майчина любов, това е Ади.

Кимнах.

- Избери сепаре, ако имат, и гледай от моето място да има видимост към главната улица.

- Ама ти сериозно ли?

- Напълно. Искам да мога да виждам също така тоалетните и кухнята.

Тя се поколеба. За секунда се побоях, че съм я уплашил. После тя сви рамене и подхвърли:

- Никак не си лесен, ще знаеш.

- Знам.

- Обещай, че ще дойдеш.

Обещах.

Тя посочи ресторант и ми обясни как да стигна до него. Понечи да тръгне, после се обърна с палава усмивка и каза:

- Целуни ме.

Позволих си и аз да се усмихна.

- Добре - казах, - но да не е като на кино.

Наблюдавах я, докато се отдалечаваше с колата, и продължих да оглеждам, за да се уверя, че никой не я следва. После се залових с огледа на къщата. Повечето външни стени си бяха на място, но отвътре всичко бе опустошено. Не можах да сляза в мазето, нито да се кача на втория етаж, но части от него бяха паднали в главната спалня. Отне ми по-малко от десет минути да разбера какво се беше случило и как точно, но все пак разговарях с един от съседите.

13.

- Е, добре, прозорецът на мансардата е бил отворен - рече Катлийн. - Но какво доказва това?

Бяхме в “Закусвалнята на Нели“, точно мой тип заведение, макар и на светлинни години от обстановката в “Четирите сезона“. Отвън приличаше на вагон-ресторант на влак. Вътре човек имаше чувството, че се е върнал в петдесетте години. Не че съм бил роден през петдесетте години, но така си представях ресторантите от онова време: лъскави, с изобилие от хромирани повърхности, сепарета с пластмасови стени, маси с лесен за почистване ламинат, усмихнати и приветливи сервитьори в бели ризи, с черни папийонки и бели хартиени шапки. На масите имаше менюта в пластмасови калъфи, подпрени на мини джубоксове с богат избор от рокендрол музика. Предлагаха се пържени лучени кръгчета, печен боб, царевичен хляб, разни бърканички, клуб-сандвич, свински пържоли, гювеч, спагети с кюфтенца и пържено пиле. Сред напитките фигурираха черешова и ванилова кола, жива бира и старомодни млечни шейкове. На щанда на бара под стъклени похлупаци бяха изложени шоколадов фъдж, курабийки с шоколад, черешови и лимонови белтъчени торти и кокосови пайове. При всеки от пайовете липсваше по едно парче, та клиентът да види какво има вътре. След като сервитьорът взе поръчките ни, шътнах на Катлийн, за да го чуя как ще ги предаде на готвача. Тя извъртя очи.

- Един каубой с шпори без Томи, клуб с майонеза, кре- миран, спести си тревата.

- Какво значеше това, за бога? - попита Катлийн.

Обясних със сияещо лице:

- Автентичен език от закусвалня. “Каубой с шпори“ е моят омлет с пържени картофи. “Без Томи“ означава, че не искам кетчуп. “Кремиран“ ще рече да препече хляба. “Спести си тревата“ е начин да каже, че не искаш маруля към клуб-сандвича си.

- Откъде ги знаеш тези неща? - смая се тя. - И защо ти е притрябвало да ги знаеш?

- Кажи си го - подканих я.

- Кое да си кажа?

- Че съм забавен.

Тя ме гледа, докато в ъгълчетата на устата ѝ заигра усмивка.

- Наистина си забавен - призна. - Сега ми отговори защо отвореният прозорец на мансардата означава нещо и ми кажи какво друго откри.

- Добре. Първо, пожарът изисква три неща, за да гори: кислород, източник на гориво и топлина. Това се нарича триъгълник на огъня. Подпалвачът трябва да манипулира един или повече от тези елементи, за да имитира случаен пожар. Този пожар например е подпален в края на януари, а прозорецът на мансардата е отворен. Кой оставя отворен прозорец през януари?

- Може би пожарникарите са го отворили след това.

- Не. Отворил го е подпалвачът, за да осигури приток на кислород.

От джубокса в отсрещното сепаре пееше Род Стюарт. Маги Мей бе откраднала душата му, а такава болка му беше излишна.

- Кажи ми, че имаш нещо повече от отворен прозорец - настоя тя.

- В мазето има поне две изходни точки на пожар. Също така под паркета в главната спалня, под леглото, видях закръглени ръбове. Открих още в коридора и ловя бас, че по стълбището е било пълно с такива.

- И какво?

- Това, че някой е използвал циркуляр, за да пробие дупки в дъските. Което е създало въздушния поток за подхранване на пожара и го е накарало да се разпространи много по-бързо, отколкото е нормално.

- Да, бе - усъмни се тя. - Ако някой е вършал из цялата къща, отварял е прозорци и е дълбал дупки, особено пък под леглото, не мислиш ли, че Грег и Мелани биха го чули?

- Подготвителната работа е извършена по-рано, преди да са се прибрали у дома. Не биха забелязали отворения прозорец или пробитите под леглото дупки. Стълбището е било постлано с мокет, така че дупките са били скрити. Подпалвачът вероятно е проникнал в мазето, преди те да се приберат, така че да не рискува да ги събуди по-късно. Забелязах, че вратите към мансардата бяха отворени, а Грег и Мелани биха забелязали това, когато отидат да завият децата вечерта. Така че подпалвачът трябва да е изчакал семейството да заспи. Промъкнал се е нагоре по стълбите, отворил е вратите към мансардата и е напръскал килима в детската стая с газ.

- Какво? Прощавай, Коломбо, ама откъде знаеш, че е напръскал килима?

- Вдигнах част от него и познай какво видях.

- Петно, което наподобява Исус на велосипедче с три колелета?

- Не, открих модел в обгарянето.

- Модел в обгарянето - повтори тя.

- Когато изсипеш запалителна течност върху килим, тя попива във влакната. Щом пламне, отдолу на пода остават концентрирани обгорели места.

Катлийн се намръщи, все още неубедена.

- А какво беше това със съседа и цвета на дима?

- Цветът на дима и пламъците ти казва кое го кара да гори. Дървото гори с жълт или червен пламък и изпуска сив или кафяв дим.

- И какъв е проблемът? Съседът твърди, че е видял жълт пламък.

- Да, но също така е видял черен дим.

- Е, и?

- Черният дим означава газ.

Сервитьорът ни донесе поръчаните ястия и ги нареди на масата. Аз нападнах омлета си, но Катлийн седеше, загледана в мен. Лицето ѝ бе станало сериозно.

- Донован, при всички тези подробности това едва ли ти е първият подвиг - заключи тя. - Очевидно знаеш много за палежите. Спомена, че този тип се опитал да те наеме преди две години.

- Е, и?

- Да убиеш хора.

Не знаех какво да кажа, така че изчаках тя да заговори. Погледна ме така, сякаш искаше да попита нещо, но не бе сигурна, че има желание да чуе отговора.

Когато дъщеря ми Кимбърли беше на осем, понечи да ме попита за Дядо Коледа. Преди да е изрекла гласно въпроса си, аз я погледнах в очите и я предупредих:

- Не ме питай нищо, ако не си готова да чуеш истината.

Кимбърли реши да не пита. Катлийн, от друга страна, държеше да знае.

- Причинявал ли си това на някого? - попита тя. - Палил ли си къща?

- Яж - подканих я. - Сандвичът изглежда страхотно.

Тя не отговори, затова вдигнах поглед към нея и видях очите ѝ да прогарят дупка в душата ми.

- Правил ли си го? - повтори.

Дадох знак на сервитьора да се приближи и му подадох банкнота от двайсет долара.

- Преди да направиш каквото и да било друго - казах му, - трябва да ми донесеш руло изолирбанд или лепенки за изолация. - Той кимна, прибра парите и се забърза към кухнята. Аз се обърнах към Катлийн. - Вършил съм някои ужасни неща, за които се надявам никога да не се налага да ти говоря. И да, обучаван съм да подпалвам пожари. Но не, никога не съм го правил.

- Заклеваш ли се?

Заклех се. За щастие това беше истина. И все пак реших да си премълча колко близо съм бил до това на няколко пъти. А и много добре съзнавах, че като се кълна за миналото, не изключвах това да се случи в бъдеще.

Тя ме гледа втренчено известно време, преди да кимне бавно.

- Вярвам ти - каза. - Слушай, сигурна съм, че си гадняр от световна величина. Не бих се учудила, ако си убивал хора за ЦРУ преди години и Бог да ми е на помощ, но бих могла дори това да преглътна в зависимост от съпътстващите обстоятелства. Само че откакто започнах да работя с децата в Центъра по изгаряния... е, ти знаеш.

Знаех, наистина.

Сандвичът на Катлийн беше нарязан на четири парчета. Тя хвана едното и взе да го изучава.

- Ами началникът на пожарната? - попита. - Ако ти си прав, значи той греши, а нали той е специалистът?

Набодох няколко картофчета и ги сложих в устата си. Нищо не може да се сравни с вкуса на пържените картофи от закусвалня.

- Слагат в олиото мазнина от хамбургери - обясних. - Това насища картофките с аромат. Искаш ли да опиташ?

- Не. Кажи за началника на пожарната.

Сервитьорът се върна с ролка прозрачна лепенка и каза, че веднага се връща с нови питиета за нас. Кимнах му и започнах да омотавам пръстите на дясната си ръка.

- Какво правиш?

- Вземам мерки да не си изкълча костите на ръката.

Тя ми демонстрира озадачения си поглед и продължи да наблюдава как омотавам лепенка около китката си. След като приключих с това, извадих от портфейла си тънка пластмасова ивичка и я наместих върху дланта си от кутрето до китката.

- Би ли ми прикрепила това? - помолих я.

- Ти си ненормален - заяви тя, но омота ръката ми, като фиксира пластмасовата ивица. Сгънах длан да я изпробвам и реших, че ще свърши работа.

- Кажи за началника на пожарната де - настоя тя.

- И той участва.

- Какво?

- Платили са му пост фактум. Не са искали да го правят, но се е налагало.

- Какви ги говориш?

- Подпалвачът е бил изкусен. Единствената причина да изглежда немарлив е, че пожарникарите са пристигнали на мястото много бързо. За четири минути и двайсет секунди, ако можеш да си го представиш. Още пет минути, и пожарът е щял да погълне всички улики. Началникът е знаел, че е било умишлен палеж, вероятно и някои от хората му са знаели. Така че поръчителят на пожара, а по мои догадки това е Джо Демео, е трябвало да се разбере с началника.

- Казваш, че споменал за пенсионирането си.

- Той само за това говореше.

- Значи този тип, Джо Демео, е дал на началника достатъчно пари да си затвори очите.

- Предполагам, че парите са били премия, нещо като награда, че е постъпил правилно. Демео вероятно е привлякъл вниманието на началника, като е заплашил жена му, децата, внуците.

Съставът на пластмасовата пластина, прикрепена към ръба на дланта ми, бе изобретен от инженерен екип от Университета на Мичиган към средата на 2007 година. Яка е като стомана, а същевременно тънка и гъвкава като хартия. Изработена е от глина и нетоксично лепило и имитира молекулярната структура на черупките на ракообразните. Нанослоевете пластмаса са наредени като тухли и са съединени от подобен на лепило полимер, който създава водородни връзки между пластовете. Нужни са няколко часа да се изгради тънката пластина от триста слоя, която винаги държа в портфейла си.

Катлийн, която ме гледаше как изучавам ръката си, попита:

- Ако началник Блонърт е замесен в прикриването на случая, защо не е унищожил уликите? Минаха две седмици.

- Предполагам, че не е имал възможност при целия този медиен интерес, бдения със свещи и хора, които прииждат денем и нощем да оставят ритуално разни предмети на моравата.

- Но той трябва да е знаел, че застрахователната компания ще прати някого да разследва.

- Точно в това е въпросът. Призна, че не очаквал някого толкова скоро, което ми подсказа, че никой още не е подал иск. А ако е подаден такъв, някой в застрахователната компания или е измайсторил фалшив доклад, или отлага разследването.

- Сигурен ли си, че този Демео има чак такова влияние?

- Дори и много по-голямо.

Тя отново погледна към парчето сандвич в ръката си, но не го вкуси.

- Нещо те измъчва - отбелязах. - Какво е то?

- Ти в опасност ли си? - попита тя.

- Възможно е. Началникът вероятно се е обадил на Демео сутринта веднага след като моят човек уреди срещата. Демео сигурно му е казал да се срещне с мен и да разбере какво съм намислил.

- Но Демео не знае ли, че работиш за правителството? Не му ли идва наум, че ще го издадеш?

Усмихнах се.

- Тези неща не са черно-бели, както може да си помисли човек. Да се отстрани Джо Демео няма да е лесно. Убил е достатъчно хора да напълнят цяло гробище.

Очите на Катлийн започнаха да се замъгляват.

- Да не вземеш да ми умреш сега?

- Не и нарочно - отвърнах. - Но девет милиона долара са много пари дори за Джо Демео.

- Какво ще направи той?

- Ще прати бандити да се опитат да ме убият.

Тя върна неначенатото парче сандвич в чинията.

- Донован, уплашена съм. Ами ако наистина прати хора да те убият?

- Аз ще ги убия пръв.

- Можеш ли да го направиш?

- Мога - усмихнах се.

- Сигурен ли си? - попита тя. - И дори не те е страх?

- Никак - отвърнах, като се постарах да звуча ни най-малко уплашен.

После я помолих да ми помогне да омотая пръстите и китката на лявата си ръка.

- Защо правим това? - попита тя.

- Не се обръщай - казах, - но бандитите на Демео са тук.

По лицето ѝ пробяга паника.

- Какво? Къде? Колко са?

- Двама на паркинга и един в кухнята.

- Мили боже, Донован! Какво ще правим?

- Каквото трябва.

- Ще повикаме полиция ли?

- Не. Правилното в тази ситуация е първо да бъде убит онзи в кухнята.

- Да бъде убит?! - Изрече го по-високо, отколкото бе възнамерявала.

Забелязах една двойка наблизо да поглежда към нас. Катлийн понижи глас.

- Защо първата ти мисъл е да го убиеш?

- Не искам да ми се промъкне изотзад, докато нападам другите.

- Възнамеряваш да нападнеш другите? Тренирани убийци? Никакви такива! - отсече тя. - Ще повикам полиция!

Поставих обвитата си в лепенка ръка на лакътя ѝ и поклатих глава.

- Не прави от мухата слон. На мен това ми е работата.

Тя изглеждаше... всичко наведнъж. Гневна. Уплашена.

Раздразнена. Бизнесменът на отсрещната маса се изправи. Заговори на Катлийн, като вкара в тона си заплашителна нотка, та да ме респектира.

- Добре ли сте? Имате ли нужда от помощ?

Тя го погледна, после премести очи към мен и останахме взрени един в друг. Усмихна се на мъжа и поклати глава в знак на отрицание. Отново се отпусна на мястото си, пое дълбоко дъх и го изпусна бавно. Когато проговори, гласът ѝ бе изтънял, но спокоен:

- Добре.

- Госпожо? - настоя бизнесменът.

- Добре съм, честна дума - каза Катлийн и човекът си седна обратно за голямо облекчение на съпругата си. При това беше постъпил както е редно: защити жена в беда, впечатли съпругата си. Ако всичко минеше добре, вероятно и двамата щяхме да се уредим със секс тази нощ.

- Добре ли си вече? - попитах.

- Имам ти доверие.

Кимнах и насочих внимание към чинията си. Беше трудно да довърша мазните си пържени картофи с омотани в лепенка ръце, но се справих някак. После попитах:

- Ще го ядеш ли този сандвич?

14.

- Ще искате ли десерт? - притеснено се поинтересува келнерът ни.

- Как ти е името, синко? - попитах го.

- Джаред, господине.

Подадох на Джаред един “Бенджамин Франклин“ и го попитах дали е видял едрия тип в кухнята, онзи с тъмния костюм и черната риза, дето надзърташе през стъклото на всеки трийсет секунди. Лицето на Джаред помръкна. Опита се да ми върне стотачката.

- Никак не искам да се забърквам в това - каза.

- Не поглеждай към кухнята - предупредих го. - Просто ми отговори. Къде е застанал по отношение на вратата?

- Като влезете през вратата, ще ви се падне отдясно.

- Вратата се отваря надясно - отбелязах. - Значи при влизането ми той ще е скрит от поглед, нали така?

- Да, господине. Какво смятате да правите?

- Създаде ли ви неприятности вече?

Джаред снижи гласа си до шепот.

- Успя да наплаши всички. Има пистолет.

- Някой повика ли полиция?

- Не се осмеляват. И не мога да ги обвиня.

- Добре - рекох. - Ето какво ще направим.

- “Ние“ ли, господине?

- Точно така, синко. Днес ти ще станеш герой.

Споделих плана си с Джаред и Катлийн. Тя попита:

- Какво е “целувка от Глазгоу“?

- Ще ти кажа после.

- При положение, че планът проработи.

- Ще проработи. Тези не са от най-добрите хора на Демео.

- Откъде знаеш?

- Първо, познавам най-добрите му хора и те са в Ел Ей да го охраняват. Второ, тук са трима.

- Е, и?

- Ако наистина ги биваше, двама щяха да му стигнат. Онзи в кухнята е най-малко опитният. Има роднинска връзка с единия от бандитите на паркинга, вероятно е малкият му брат. Видях приликата им. Това сведение ще ни е от полза. - Свалих си колана и отмерих около трийсет сантиметра от катарамата. Забих върха на ножа си там и го завъртях, за да направя малка дупка. После го провесих около шията си и попитах Джаред: - Готов ли си, синко?

Той погледна към ръцете ми. Подути. Погледна Катлийн. Тя сви рамене. Пак погледна към мен. Кимнах му. Той отвърна:

- Да, господине.

Изчаках бандита пак да надникне през прозорчето. Когато приклекна зад вратата, аз скочих на крака. Джаред се отправи към кухненската врата с решителна крачка, а аз го последвах по петите. Когато отвори, извъртях се и нахълтах вътре гърбом. Останалото се случи в реално време, в последователност, и макар да не видях всичко, чувах или усещах да се разиграва около мен. Джаред наведе глава и хукна през кухнята, като крещеше до бога. Една сервитьорка изпищя и рухна на пода в припадък. Готвачите замахаха с ръце и се разбягаха във всички посоки. Приклекнах, за да се запазя от десния ъперкът, дето и баба ми щеше да го предусети.

Задачата на Джаред бе да изтича на паркинга с крясъци “Боже мой! Той е мъртъв!“. Това щеше да разсее бандитите и да ги отклони от първоначалния им план, което бе важно, защото основният урок, усвоен от всеки успешен уличен боец, е, че не бива да водиш схватка с опонентите ти по начина, по който те се опитват да те атакуват.

Доверявах се на Джаред, че ще изпълни ролята си, и се съсредоточих върху своята. Докато кухненският бандит се опитваше да си възстанови равновесието, изгубено при неуспешното замахване към мен, аз се изправих в пълен ръст и с все сила го блъснах с чело в основата на носа, при което го строших на мига.

Целувката от Глазгоу.

Бях я правил хиляда пъти в гимнастическия салон, но само двайсетина пъти в реалния живот. Целувката от Глазгоу винаги е печеливш ход дори срещу опитни бойци, в случай, че не я очакват. Никога не бих я пробвал срещу истински професионалист, но този тип беше по-лесен за удряне и от боксовата круша в салона.

Инерцията, която бях създал, отведе челото ми надолу към скулите му, което означаваше, че фрагментите от носа му ще последват същата траектория. Той се строполи сгърчен на пода. Забелязах издутина от пистолет на кръста му под сакото. Затъкнах оръжието му в панталона си, преобърнах тялото му с крак и погледнах лицето му. Не го познавах, но сега дори жена му или любовницата му не би го разпознала. Кръвта, рукнала от носа му, се разпростираше настрани по лицето му като смес за палачинки, изсипана в нагрят тиган.

Счупването на нечий нос в основата му по този начин предизвиква учудващо голяма болка, зашеметява го и замъглява погледа му, което ми дава време да обмисля други варианти. Като да сваля колана от раменете си, за го омотая около врата му, да го затегна с катарамата и да дръпна главата му в обратната посока с крака си. Натиках дебелата му шия в тесния клуп, създаден чрез пробитата малко преди това дупка.

Бандитът се задушаваше. Кръвта пръскаше от лицето му като от отвора за издишване на кит и догадките ми бяха, че ще е мъртъв до две минути. Дръпнах го с тласък да се изправи на крака, но той беше твърде тежък да го държа с една ръка, при това се въртеше и риташе, отворих вратата, поставих я помежду ни, прехвърлих колана през горния ѝ ръб и го задържах на място, като дърпах колана с лявата си ръка. По този начин вратата вършеше повечето от работата и бандитът висеше от предната ѝ страна, а аз бях от задната. Притеглих го и заедно се притиснахме към стената, което бе подходящата позиция, тъй като двамата бандити от паркинга току-що бяха нахлули през задния вход на кухнята с извадени револвери.

Първото, което зърнаха, бе как партньорът им виси на колан от вратата, дави се и плюе кръв, стиска се за врата, рита и се задъхва. Второто, което зърнаха, бе моята подаваща се иззад него глава.

Онзи, който приличаше на брат на умиращия бандит, изкрещя “Рей!“. Другият ме нарече с мръсна дума и заплаши да ме застреля, ако не освободя Рей. Всички останали в кухнята отдавна бяха залегнали на пода и бяха намерили прикритие - всички освен припадналата сервитьорка. Тя започваше да се свестява. Клиентите в предната част на закусвалнята едва сега осъзнаха, че в кухнята се случва нещо много лошо. Чух врявата, каквато вдига група от непознати помежду си хора при опит да вземат решение. Ако бяха умни, щяха да последват примера на Катлийн и бързичко да се скрият под масите.

- Ето как ще стане - казах на въоръжените мъже. - Пускате пистолетите си и ги ритате по пода към мен. Иначе Рей ще умре от задушаване.

- Не си давам пистолета никому - презрително процеди приятелят на Рей.

Присвих очи да го видя по-добре.

- Това “Монстър Магнум“ ли е? - попитах. - По дяволите, не те виня, страхотно оръжие е.

Мъжът с магнума ме игнорира и продължи да говори, докато направи крачка встрани от брата на Рей, като се опитваше да създаде дистанция помежду им и да си проправи път до сляпата ми зона.

- Счупен нос, колан около врата... не се умира от това. Пълни глупости дрънкаш.

Братът на Рей не беше толкова сигурен.

- Млъкни, Джо. Той умира, погледни го! Брат ми умира! - А на мен каза: - Пусни го, Крийд,. Пусни го, и си тръгваме, кълна се.

Джо обаче беше намислил друго. Той прихвана падналата сервитьорка и опря пистолета си в трапчинката под ухото ѝ.

- Пусни го, Крийд, иначе ще я гръмна. Хич не си мисли, че няма да го направя!

Жената изпищя. Аз се разсмях.

- Мислиш, че ми пука дали ще я гръмнеш? Май са забравили да те осведомят с какво си изкарвам прехраната.

Рей, бандитът на вратата, беше тежък и лявата ми ръка започна да изтръпва от усилието. Знаех, че няма да мога да го държа изправен още дълго. Оръжието на Рей бе малък трийсет и осем калибров револвер, добър избор за на кръста. Грабнах го в дясната си ръка.

- Последен шанс, Крийд - подвикна Джо. - Знаеш какво ще направи този топ от главата ѝ. Ще я пръсне като зряла диня. - И той освободи предпазителя за драматичен ефект.

Подейства. Чу се удовлетворяващото прецизно тракване, което обичах у тази конкретна марка. Чувствителен съм към уникалните звуци, които всяко оръжие издава, и слухът ми успя да изолира този от предсмъртното гър- горене в гърлото на Рей, от шума на ритниците му по до- лната част на вратата, на която висеше. Чух го през врявата откъм ресторанта, където клиентите крещяха, тичаха, събаряха столове и газеха един върху друг в опитите си да се измъкнат навън. Чух звука от оръжието на Джо и се влюбих в него. Макар да беше твърде голямо за употреба в ежедневни ситуации, нямах търпение да го добавя към колекцията си.

Джо бе отправил заплахата си и се чувстваше ангажиран да я изпълни. Той инстинктивно наклони глава назад, по-далеч от сервитьорката, което ми подсказа, че се кани да дръпне спусъка и не ще мозъка ѝ по лицето си. Усетих тежестта на револвера на Рей в дланта си. По нея прецених, че разполагам с пет патрона, но ми бе нужен само един, за да убия Джо. Не знаех какви точно използва Рей, но пратих един от тях в слепоочието на Джо и главата му отскочи при удара. Той падна на пода, тънка струйка дим се изви от дупката в главата му и потече тъмна кръв. Чух продължителния писък на сервитьорката и се почудих колко ли години психотерапия щяха да са потребни след такова преживяване.

Ала не я погледнах, бях зает да гледам брата на Рей. Той каза:

- Крийд. Моля те. Пусни го.

- Ще свалиш ли оръжието? - попитах го.

Той поклати отрицателно глава и по бузите му се застинаха сълзи. Левият крак на Рей беше вече неподвижен, а десният едва потрепваше.

- Обичам те, Рей - промълви той.

Усетих какво предстои и пуснах Рей в мига, когато брат му го простреля, след което се хвърли към пода вдясно от мен, стремейки се към позиция, откъм която бях най-уязвим. Не можех да му позволя да я заеме, затова се подпрях на земята на едно коляно и пратих един куршум в лявото му око и още един в темето му. Опитах се да бутна вратата напред, но тялото на Рей я държеше неподвижна, затова се проврях отзад и се погледнах дали не съм прострелян през тялото на Рей.

Не бях.

Прегазих през трупа на Джо и зърнах магнума на метър и нещо разстояние. “Монстър Магнум“ не се взема ей тъй, повдига се церемониално, което и направих и си позволих да му се полюбувам няколко секунди. Този .50-калибров магнум “Смит енд Уесън“ бе най-голямото, най-тежко и мощно фабрично произведено ръчно оръжие в света. Пред него предпочитаният револвер на Мръсния Хари изглежда като детска играчка. Не бях очаквал оръжие с такъв размер и се запитах как на Джо не му бе хрумнало да застреля Рей. 50-калибровият куршум щеше да мине през него, през вратата, през мен, че и през стената зад нас.

Нямах търпение да се похваля на Катлийн какъв късмет съм извадил. Имах чувството, че най-сетне съм намерил жена, с която мога да говоря за тези неща, ако не броим Кали. Кали беше чудесна, но нямаше никаква сърдечност у нея. Бе изтъкана от убийствени инстинкти и студен сарказъм. Кали не би сметнала мен за щастливец, щеше да каже, че Джо е бил глупак. А за Рей и брат му хич да не говорим. Тя не би се оставила на Целувката от Глазгоу, не би се опитвала да преговаря с човек, провесил партньора ѝ на вратата, и поначало не би чакала на паркинга. Кали би влязла през главния вход на закусвалнята, би ми пратила куршум между очите и би задигнала сандвича на Катлийн за из път.

Казах на хората от кухнята, че вече могат да излязат, поръчах им да се погрижат за сервитьорката, която вече не беше в истерия, затова пък бе изпаднала в кататоничен шок. Прибрах си трофейното оръжие, влязох в закусвалнята и открих Катлийн под масата, където ѝ бях заръчал да ме чака. Коленичих, за да я погледна по-добре. Беше бледа и трепереше силно. Оставих магнума на пода и се протегнах към нея. Тя изкрещя и яростно отблъсна ръцете ми. Казах ѝ, че е свършило. Тя беше в безопасност, всичко беше наред. Исках да ѝ разправя какво се бе случило, да ѝ кажа колко шокиран бях, когато братът на Рей го застреля, за да му спести страданията - дори се бях приготвил да ѝ разкажа повече за начина си на препитание, - но тя продължаваше да крещи и да повтаря, че не иска да ме види повече. Предполагах, че ще е разстроена, но не бях предвидил степента на шока ѝ.

Свалих лепенката от ръцете и китките си и прибрах пластинката обратно в портфейла си.

Излязох от закусвалнята, отидох до колата си и поех на относително краткия път обратно до Манхатън. Когато стигнах до разклонението, обадих се първо на Лу, после на Дарвин и ги въведох в курса на събитията. Попитах Дарвин дали има властта да убеди полицията да не спира колата ми.

Той каза, че ще се опита.

15.

Беше ранен следобед и се намирах в хотелската си стая в Манхатън. Поръчах си голяма тумбеста чаша и бутилка бърбън “Мейкърс Марк“ от румсървиса, с които, кой знае защо, се забавиха над половин час. Мудният младеж, който ги донесе, се опита да завърже разговор, за да увеличи бакшиша, който, както забелязах, вече бе добавил към поръчката ми. Вярно, че парите не са проблем за мен, но сто и двайсет долара за трийсет и пет доларова бутилка уиски не насърчават към допълнителен бакшиш. Отпратих го сухо и си разменихме намръщени гримаси. Отидох до мивката, пуснах крана за топлата вода и зачаках струята да се темперира.

Дотук денят бе невероятно бурен. Бях открил, че цялото семейство на Ади е избито, за да им отнемат печалбата от лотарията. Бях нападнат от трима бандити, опитали се да ме убият в обществена закусвалня. Изгубил бях Катлийн, първата жена от години, която бе предложила проблясък на надежда за евентуална връзка и нормално бъдеще. Бях превърнал леля Хейзъл в свой враг, а това вероятно щеше да ми отреже възможностите да посещавам Ади.

Водата от крана вече беше вряла. Надявах се, че в такъв хотел никой не би пикал в тумбестата чаша, но все пак я изплакнах грижливо. После налях в нея малко уиски и го разклатих вътре, колкото да я напоя с аромата и да убия упоритите микроби, дето се надяваха да проникнат в кръвта ми.

Сръбнах малко уиски.

Има нещо особено в добрия бърбън от Кентъки. Любимият ми е двайсетгодишен “Папи Ван Уинкъл“, но “Мейкърс Марк“ се намира по-лесно и сам по себе си е доста добър. Бърбънът не е претенциозно питие, макар че се е сформирало цяло движение, което се опитва да го направи такова. Експерти започнаха да организират групи за дегустация, за да обяснят “мекотата“ на качествения бърбън и елегантния му привкус, включващ такива екзотични нюанси като портокалова кора, лакрица, бадеми и канела.

По мое мнение изреждането на всички тези компоненти на аромата си е чиста проба снобизъм. Както биха казали в Кентъки, “Не мътете главите на почтените хора с метрични единици“. Добрият бърбън от Кентъки може да се характеризира простичко с приятно парене на езика и едва загатнат карамелов вкус. Бърбънът се пие чист, без смесители или лед и ако сте избрали добра марка, на вкус ще е като бърбън, а не като лекарство или спирт за разтриване, каквито са повечето от другите силно алкохолни питиета.

Пийнах си още малко.

Исках да се обадя на Катлийн и да оправя нещата. Мислех си да ѝ позвъня, почудих се дали хуморът може да е най-добрият подход. Размишлявах известно време над това, но реших, че тя надали ще е в подходящото настроение да го приеме от забавната страна. Можех и да се извиня, но къде беше логиката в това?

Първо, не бях извършил нищо нередно. Разследвах престъпление, извършено от друг, което завинаги бе обезобразило едно мило момиченце и бе причинило жестоката смърт на цялото ѝ семейство - престъпление, вследствие на което тя бе изгубила дома и наследството си и което със сигурност щеше да има отражение върху бъдещото ѝ психическо равновесие. Споменах ли, че точ- но към това момиченце Катлийн имаше особена слабост? Споменах ли също, че докато вършех всичко това, рискувах собствения си живот? Споменах ли, че го вършех безплатно?

По дяволите, тя трябваше да се извини на мен!

Второ, тъй като се бях нагърбил със задачата да помогна на Ади, трима професионални убийци едва не разрушиха уютна закусвалня и травматизираха прекрасен персонал, докато се опитваха да ме очистят.

Трето, животът на Катлийн поначало не беше поставен чак в такава опасност. Замислих се върху това и взех да се колебая искам ли наистина да съм с жена, която така драстично се влияе от подобна дребна случка. Ако някой я беше нападнал на улицата, докато се разхождаме заедно, аз бих ли отказал да я видя повече?

Не, разбира се.

От друга страна, ако нещата потръгнеха помежду ни - дори да се наложеше да се откажа от бизнеса, - винаги щях да се сблъсквам с някой случаен опит за убийство. Имаше толкова съпрузи, съпруги, родители, братя, сестри, синове, дъщери, бизнес партньори и приятели, върху чийто живот бях повлиял чрез убийството на техен близък. Повечето от тях биха платили, за да умра. Дали ще ме погнат поединично, или на групи, или ще платят на друг да го свърши, беше друг въпрос, но глупаво бе да допускам, че няма поне да се опитат.

Четвърто, насилието в закусвалнята можеше да бъде напълно избегнато, ако Катлийн не се бе изтърсила неканена пред къщата да ме разпитва за мотивите ми.

Уискито в чашата ми привършваше, така че добавих още няколко пръста и после набрах телефонния номер от визитката, която леля Хейзъл ми беше дала едва часове по-рано. Сръбвах си от чашата, докато Гарет Ънгър, адвокатът на Грег и Мелани, ми заяви, че отказва да обсъжда подробности по имущественото състояние на Грег с човек, който не е роднина.

- Дори да бяхте роднина, пак не бих дискутирал тъй деликатна тема по телефона - отсече той.

- Упълномощен съм от роднина - възразих. - Сестрата на Мелани ме помоли да проверя подробностите около структурирания депозит.

- Тогава си запишете час по установените канали - предложи Ънгър. - А това ще отнеме известно време. Ще трябва да представите и съответните документи.

- И що за документи са това? - попитах.

- Ще се съгласите, че не е моя работа да ви обяснявам действащите закони. Ако не разбирате необходимите процедури, съветвам ви да си наемете свой адвокат.

- Не демонстрирате особена лоялност към семейството - отбелязах.

- Ужасна трагедия - заяви Ънгър, - но никой не може да направи нищо по въпроса с депозита. Повярвайте, искаше ми се да мога, но условията на договора са прецизни и са устояли на проверката на времето.

- Леля Хейзъл каза, че Грег получил само едно плащане преди инцидента.

- Не е вярно - възпротиви се той. - Семейството е получило три плащания. - И добави: - Я чакайте, това току-що си го изсмукахте от пръстите, нали?

Признах, че е така. После казах:

- Нека спестя и на двама ни затруднението от посещение. Имам теория.

- Мога да се позабавлявам с хипотезата ви, стига да е кратка - рече Ънгър.

- Да речем, че аз спечеля десет милиона долара от щатската лотария.

- Продължавайте.

- Получавам кръглата сума от десет милиона и използвам един от тях, за да си изплатя настоящите заеми. Търся начин да инвестирам остатъка. Адвокатът ми ме светва за структуриран депозит, който чул да се предлага от частно финансирана група инвеститори от Калифорния. - Ънгър ме подканяше с по едно “Ъхъ“ да говоря нататък, но при думата “Калифорния“ внезапно млъкна. Продължих: - Адвокатът твърди, че премиите са астрономически, три пъти по-високи, отколкото бих получил навсякъде другаде. И не само това, ами ще получавам гигантска месечна сума до края на живота си. Ако умра, преди да получа първото месечно заплащане, съпругата ми ще получава сумите, докато е жива. Но някъде в ситния текст се казва, че ако и двамата със съпругата ми умрем, след като сме получили поне едно плащане, цялата главница се прехвърля на компанията. Горе-долу правдо- подобно ли звучи?

Известно време и двамата мълчахме, докато аз не попитах:

- Колко ви платиха?

- Моля? - избъбри Ънгър, като се постара да демонстрира небивало възмущение.

- Джо Демео - уточних. - Каква комисиона ви плати, за да съставите договора и да продадете клиента си?

- Не съм длъжен да слушам това!

- Подписали сте смъртната им присъда - обвиних го.

- Затварям незабавно - каза Ънгър.

- Преди да го сторите, искам да предадете съобщение на Демео от мен.

- Не познавам никакъв Демео - отрече Ънгър.

- Ама не, разбира се - измърморих. Дадох на Ънгър номера на мобилния си телефон и му поръчах: - Ако най-случайно пътищата ви с Демео се пресекат, нека ми се обади преди осемнайсет часа днес. Не го ли направи, ще позвъня на ФБР, пък да видим как ще им прозвучи моята хипотетична теория.

16.

Затворих и зачаках обаждането на Демео.

Джоузеф Демео живееше в Ел Ей, което ме наведе на мисълта за Жанин, млад модел и потенциална дубльор- ка от Санта Моника, за която бях казал на Кали, същата, с която си разменяхме имейли от месец-два. Ама и аз ги приказвам едни - “модел“. В най-добрия случай беше кандидатка за модел, а аз бях два пъти по-възрастен от нея. И двамата бяхме наясно що за връзка е това. Разменихме си по няколко снимки и текстови съобщения, тя ме покани да я посетя и аз обещах, че ще се опитам следващия път, когато бъда в района.

Подремнах, събудих се и зачаках обаждането на Демео. Докато чаках, си отправих предизвикателството да си припомня всички чинии, които въртях във въздуха. Правех изпитания с оръжието Ей Ди Ес за армията. Добре, това е едно. Две, опитвах се да предпазя Джанет от брак с онзи боклук от Западна Вирджиния. Три, мъчех се да подхвана интимна връзка с бившата на боклука. Добре де, тази чиния вече бе паднала и се беше счупила, но си- гурно трябваше да се справям с остатъчния ефект върху себе си, така че може би това беше четири. Току-виж, моделката от Ел Ей ми помогнала да преодолея чувствата си към Катлийн. Това щеше да ми е петата чиния.

Погледнах празната чаша до телефона. В бутилката беше останало още много. Налях в чашата и го поех на езика си с мисълта “Та докъде бях стигнал? А, да, до чиниите във въздуха“. Номер шест: започнал бях да поемам поръчки за убийство от гневно джудже с парализирани крайници и прическа на пирги. Седем: още приемах поръчки от Сал Бонадело, престъпния бос. Осем: опитвах се да си уредя среща лице в лице с Демео, която почти сигурно щеше да завърши със смъртта ми. И, разбира се, още имах редовната си служба да убивам терористи за правителството. Та това правеше общо девет чинии.

Бях му изтървал края и беше време да взема нещата под контрол. Обадих се на Лу Кели.

- Имаш ли вече информацията за мен?

- Ако питаш за възрастовата прогресия на Катлийн, пратих ти я по имейл преди час.

- А профилът за съвпадение на Лорън?

- До този момент не знаех името ѝ, но ти беше прав. Ако снимката ѝ е актуална, нашите хора могат да докарат съвпадение до деветдесет и един процента.

- Това е силна прилика - отбелязах.

- Така е.

- Ако искам да представя Лорън за Катлийн, кого бих могъл да заблудя?

Лу помисли малко.

- Не би излъгал съпруга ѝ, близък приятел или роднина. Навсякъде другаде номерът ти ще мине.

- Хубаво. Това се надявах да чуя.

Помолих Лу да ми осигури самолет. Той ме постави на изчакване за няколко минути, докато го уреждаше. Върна се на линия и съобщи:

- Осигурих ти го. Ще те чака в Уайт Плейнс на летище „Уестчестър“.

- Колко далеч е от мястото, където съм сега?

- Зависи къде си - отвърна Лу.

Казах му. Той натисна няколко клавиша на клавиатурата на компютъра и отговори:

- Най-бързият начин е да ти осигуря хеликоптер. Полетът ще е само десет минути, но са ми нужни четирийсет да го организирам. Ако не бързаш, може да използваш шофьор, но изчакай към два часа, преди да се отправиш натам, че сега движението е много натоварено.

Погледнах часовника си.

- Става ли да тръгна от хотела около седем?

- Имаш към час път с кола до Уайт Плейнс, може би и повече.

Казах му, че ще го преживея. Затворих и започнах да си събирам багажа. Мобилният ми иззвъня.

Джо Демео.

- Повършал си днес - заяви.

- Господи, Джо, откъде ги изкопа тия?

- Ами какво да ти кажа... Стана спешно, та каквото имаше подръка. Слушай, съжалявам за днес. Тази твоя активност ме свари неподготвен и ми подпали фитила. Да беше ми се обадил първо, вместо да ровиш там. Щях и теб да включа. Сега се забърка една, не ти е работа.

- Получи ли съобщението ми, че искам среща?

- Телефоните ни са сигурни. Може да изясним нещата още сега.

- Предпочитам да се видим лице в лице.

- Голям куражлия си ти. Винаги съм го казвал. - Той въздъхна. - Добре, Крийд, ще се срещнем. Ти кажи кога, аз ще кажа къде.

Разбрахме се за събота сутринта в Ел Ей, което ми оставяше достатъчно време да свърша други неща, включително да изпия още едно уиски, докато чаках колата си в седем до Уайт Плейнс.

И да отлетя до Синсинати, за да се видя с добрата си приятелка Лорън.

И да си направя планове за среща с една кандидатка за модел в крайбрежен хотел в Санта Моника в събота следобед - при положение че оцелеех след съботната сутрешна среща с Джо Демео.

17.

Лорън Джетър работеше като компаньонка още от зората на интернет. През годините си бе изградила клиентела, която включваше десетина от най-изтъкнатите публични личности в Синсинати. Повечето сколасваха да прекарат красиви моменти с нея по няколко пъти в годината. Като се прибавеше приходът от тези заможни постоянни клиенти към почасовите ѝ изпълнения, Лорън си докарваше повече от сто бона годишно, и то в брой.

Нелош бизнес, но и нелишен от риск.

Тази конкретна сутрин към десет часа тя почука на вратата на луксозната ми хотелска стая в центъра на Синсинати, където бях отседнал. Връчих ѝ половин сантиметър дебела пачка от стотачки, а тя се усмихна и каза:

- Винаги си бил прекалено щедър с мен.

Лорън обичаше коктейлите “Мимоза“ с прясно изцеден портокалов сок и се наслади на няколко от тях, докато си обменяхме новини за близките, проблемите и здравето си, както и за книгите, които бяхме прочели през месеците, изтекли след последното ми посещение.

В един момент тя се усмихна и подхвърли:

- Не искаш ли да...

Вместо да отговоря директно, съобщих ѝ, че имам уникално предложение за нея: да прекараме следващите няколко часа по традиционния начин, а после всеки да тръгне по своя път, ощастливен и обогатен от преживяното, или да ѝ платя неприлично голяма сума пари, за да ми разреши здравата да я пребия.

За част от секундата усмивката на Лорън замръзна на лицето ѝ и тя бе стъписана като сърна, осветена от фаровете на кола. После издаде странен звук и хукна към вратата. Малко се смота, докато я отвори. Когато най-сетне го направи, изхвърча от стаята и затръшна вратата след себе си. Наблюдавах я спокойно как върши това, после си напълних чашата отново, отпих от шампанското и се настаних по-близо до телефона. Изминаха няколко минути, преди той да позвъни.

- Не хукна да ме гониш - каза тя.

- Че откъде-накъде?

- Реших, че може да си превъртял. Без да се засягаш.

- Съжалявам.

- Не, просто... Не знам, май винаги съм имала чувството, че можеш да ми упражниш насилие, макар неизменно да си се държал като съвършен джентълмен. И все пак онова, което каза, за минута ме извади от релси.

- А сега?

- Сега ми е малко неудобно, че си платил за нощувката, а аз избягах.

Беше уплашена.

- Много бях уплашена - призна тя.

Помълчахме известно време.

- Ти имаш добро сърце - казах ѝ.

- Искам да бъда твой приятел, Донован - промълви тя, - само че в момента май малко се боя от теб.

- Не мога да те виня за това.

- А трябва ли?

- Какво да трябва?

- Да се боя от теб?

- Не - отвърнах след кратка пауза.

- Е, ти не ме сграбчи или удари. Не ме насили да правя нищо. Когато побягнах, не хукна да ме гониш. А си и много щедър - парите, шампанското.

- Означава ли това, че ще опитаме отново?

- Не знам, Донован. Бих искала да спася отношенията ни...

- Но?

- Но трябва да се чувствам в безопасност.

- Нали не хукнах да те гоня - припомних.

Тя помисли над това известно време. После каза:

- Само на една пресечка разстояние съм, седя в колата си. Ако се съглася да се върна, ще ми гарантираш ли безопасност? Ще те обслужа добре, дума да няма, но обещаваш ли да не ме удряш?

- Да. Ако искаш, доведи някого със себе си.

- Друго момиче?

Разсмях се.

- Не, имах предвид мъж. Може да доведеш със себе си мъж да те пази.

Тя отново поразмишлява.

- Дали има такъв, дето ще ме опази, ако искаш да ме нараниш, пък дори и да е въоръжен?

- Няма - отвърнах. - Но аз ти давам дума, Лорън. Изборът, за който споменах, както всичко друго, което някога сме правили или ще правим, изцяло зависи от теб.

- Вече знаеш отговора ми на предложението си, нали?

Засмях се.

- Ти го показа пределно ясно. Никакво удряне и нараняване.

Вече в стаята ми няколко минути по-късно тя попита:

- Възбуждаш се, като биеш жени ли? И пак повтарям, не искам да те засегна.

- Не се засегнах - успокоих я и поклатих глава. - Не, никога не би ми доставило удоволствие да ударя жена и не разбирам тези, на които им харесва.

- Защо тогава?

Мислех си да ѝ разкажа историята на Катлийн Чап- ман, как години наред е понасяла физически тормоз от бившия си съпруг. Питах се дали Лорън би могла да се постави на мястото на Катлийн, да си представи покрусата, болката и унижението, търпени тъй дълго от Катлийн.

Идеята ми имаше един основен недостатък: тя изискваше да пребия Лорън сега, та да предпазя Джанет да не бъде пребита някой ден. То се знае, Лорън щеше съзнателно да е взела решението да бъде пребита. Чудех се дали подобна логика щеше да ми даде оправдание, за да не се чувствам отвратително гадно след това.

Накрая просто се отказах от замисъла си.

- Грешка - рекох. - Тури му пепел.

Лорън ме погледна изпитателно. Когато заговори, гласът ѝ бе ясен и сигурен.

- Въобще нямаш вид на извратен - заяви.

- Благодаря.

- То се знае - добави, - опитът ми е показал, че повечето извратени никак не приличат на такива.

- И моят опит говори същото - потвърдих.

Тя разпери ръце в недоумение и промърмори:

- Но ако някой ми поиска оценка на този етап от отношенията ни... -Направи пауза. - Нали разбираш защо бих се усъмнила в здравия ти разум?

- Би била луда да не се усъмниш - уверих я.

Тя кимна бавно.

- Искаш ли сега да се съблека? - попита.

- Много бих искал. Ти решаваш.

- За това си платил - изтъкна тя.

- Всъщност аз не гледам на нещата по този начин.

Лорън ме стрелна скептично.

- О, нима? - В тона ѝ се долавяше лек сарказъм.

- Сексът не е същото като интимността. Интимност има единствено ако сама си направила избора си за мен.

- Избора си? - промълви тя малко напрегнато.

- Точно така.

- Като да ти позволя да ме пребиеш?

Очите ѝ святкаха гневно. Сега, когато ми вярваше, че няма да я нараня, започваше да се ядосва.

- Не е нещо лично - казах с надежда да смекча бурята, която предусещах.

- О, така ли? Не е лично? Значи предложението ти няма нищо общо с факта, че съм долна уличница? Я кажи, на колко учителки, медицински сестри или домакини си предложил да ги пребиеш срещу пари?

Разбрах я. Начинът, по който ми го сервира, ме накара да погледна на нещата през нейните очи. Какво можех да кажа, освен че има логика в думите ѝ?

- Лорън, ти си права, разбира се. Голяма част от причината е фактът, че ти вършиш неща срещу заплащане.

Седяхме смълчани и се гледахме. Никой от нас не знаеше какво да каже.

- Има и друго - додадох. - Не ти споменах мотивите си, но става дума за невероятна прилика. Въпреки това, извини ме, не биваше да повдигам въпроса. Чувствам се ужасно, че те изплаших. Винаги много съм държал на теб.

Бяхме свършили портокаловия сок, но тя си сипа шампанско в чиста чаша. Вдигна я към светлината и се взря в кехлибарената течност със странно изражение. Сега пък какво, зачудих се. Може би на повърхността бяха изплували не толкова много мехурчета, колкото бе очаквала. Може би...

- Няма наркотик вътре - уверих я.

- Тогава ти го изпий.

Въздъхнах.

- Изгубих доверието ти и моля да ме извиниш за това.

Взех чашата с шампанско от ръката ѝ, приближих я до устните си и я пресуших. После я напълних отново и ѝ я подадох. Тя кимна бавно и отпи. След което, чест ѝ правеше, ми намигна.

- Да знаеш, че и проститутките имат чувства.

Усмихнах се.

- Не че си недостойна да бъдеш третирана с респект. Нищо подобно. Ако от това ще ти стане по-добре, ти си единствената, на която някога съм предлагал да я пребия.

Лорън имаше лек и звънлив смях. Сега, за пръв път, откакто бе избягала навън, го демонстрира.

- И защо да ми стане по-добре, дявол го взел? - попита.

Аз също се засмях.

- Съжалявам, Лорън, права си. Ето че сега влошавам нещата, като се опитвам да обсъдя станалото. Голяма изненада, няма що: не ме бива особено с жените.

- Така ли било - ухили се тя.

- Сега виждаш защо ми се налага да плащам за секс.

- За интимност - поправи ме.

- Да.

- За избор - добави.

- Така е - казах. - Или би трябвало да бъде.

Тя кимна леко, сякаш да потвърди някаква своя си мисъл. После си свали дрехите и ми помогна с моите. После направи нещата, които Джанет ми правеше преди толкова години и с които сега несъмнено радваше Кен Чапман всяка нощ безплатно.

Накрая Лорън ме прегърна и ме целуна по бузата.

- Питам ей тъй, заради спора - промърка тя. - Колко се канеше да платиш?

18.

- Виждам, че този път имаше по-голям успех в откриването ми - рече Джо Демео с широка усмивка, за която знаех, че е неискрена.

Беше събота и се намирахме в сектора “Джордж Уошингтън“ на гробището “Холивуд Хилс“ край Грифит Парк. Демео беше застанал на площадка над алеята, близо до каменната стена, отделяща гроба на Бъстър Кийтън. Носеше черен костюм и бледолилава копринена риза, закопчана чак догоре, без връзка. От двете му страни стърчеше по един бандит - бяха с безжизнени погледи и костюми не по мярка, които едва побираха мускулите им.

- Домашните ти любимци май се чувстват неудобно - подхвърлих. - Дано не са се напъхали в абитуриентските си костюми само заради мен.

- Този сарказъм е ненужен - отбеляза Демео. - Тук сме все приятели.

- Ама вярно ли? - обърнах се към бандитите.

Всички се гледахме в продължение на минута в опит да решим кой кого може да очисти, ако се стигне дотам, и как да го стори най-ефикасно. Не познавах тези конкретни мъже, но ми беше ясен техният тип. От тях струеше насилие като воня на алкохол от пияница.

Джоузеф Демео се позасмя и слезе по стъпалата към мен.

- Да се поразходим - предложи и ме отмина без опит за здрависване.

Не помръднах. Нямаше да се чувствам удобно да тръгна с него, защото така щях да се обърна с гръб към бандитите му. Демео отново се засмя и каза:

- Не се тревожи за тях. Ще ни следват на уважително разстояние. Също като твоя гигант - добави.

Коментарът му ме разтърси. Куин бе единственото ми подкрепление, което означаваше, че с него все едно сме мъртви. Освен ако не можех да убедя Демео, че имам и друго подкрепление. Междувременно се налагаше да демонстрирам увереност.

- Куин е грамада - подхвърлих, - та не са много хората, дето да го преодолеят. Какво трябва да направи, да заспи ли?

- Имам предимство с това, че аз посочих мястото - уточни Демео.

- Като стана дума - засякох го, - какво все те тегли към гробища? Преди две години ме повика в Ингълуд Парк при гроба на Джеймс Джефрис. Този път - в Холивуд Хилс при гроба на Бъстър Кийтън.

- Срещам се с хората където сметна за подходящо. Ако ти беше художник, щях да ти определя среща в галерия или музей на изкуствата.

- А къде се срещаш с Гарет Ънгър? По сбирки на производителите на змийска отрова ли?

Холивуд Хилс с тяхната гора и полянки са оазис, заобиколен от неспирното улично движение. Макар “Дисни“, “Юнивърсъл“ и “Уорнър Брадърс“ да имат студиа, намиращи се само на минути, огромната площ притежава своя собствена атмосфера на изолираност и покой. Незадръстена от мавзолеи, тя изобилства с планински гледки, заоблени хълмове, кътчета с изкусна градинарска работа и ярки бели скулптури.

Демео неочаквано спря рязко и постави ръка над лакътя ми, при което за малко не излязох от кожата си. Извъртях се да се освободя от хватката му и скочих да заема бойна позиция. Обходих с поглед района, за да се уверя, че бандитите са където трябва. Вярно, бяха, но с извадено оръжие и чакаха само сигнал от Демео. Нямах представа къде беше Куин, но вярвах, че е на подходящото място, за да ме запази невредим. Демео сякаш не забеляза моята нервност, съсредоточен върху нещо пред нас.

- Погледни това - пошепна.

С големи усилия се принудих да се отпусна. Обърнах глава да проследя погледа му и не видях нищо, но очите му бяха приковани върху нещо.

- Какво, птицата ли? - попитах. Беше единственото живо създание, което можех да видя пред него.

- Не каква да е птица - пошушна той. - Червеноглав кардинал.

Когато съм така напрегнат, съм готов да убивам или да бъда убит. Направо искам да убивам или да бъда убит. Трудно ми беше да обърна внимание на птицата. Отново погледнах зад нас. Израженията на бандитите не се бяха променили, но поне оръжията им бяха прибрани в кобурите. За миг почти ми дожаля за тях, че трябваше да охраняват такъв безумец като шефа им. Овладях дишането си и попитах:

- Червеноглавите кардинали да не са някаква рядка порода?

- Не са редки - отвърна той, - но са много плашливи. Почти никога не можеш да ги видиш в градска среда. Виждаш ли червената глава и черните криле? Този е мъжкият от вида.

Хич не щях и да знам и се надявах изражението ми да го показва. Демео наблюдаваше как птицата отлита. После се обърна към мен и ме изучава известно време.

- Дълъг път си изминал за тази среща - отбеляза. - Ще ти дам възможност да си свършиш делата, та да може да се порадваш на топлия ни климат и дружелюбна атмосфера. - И ми смигна.

- Всъщност исках да говорим за твоите дела - уточних.

- За кои точно? Аз имам много дела.

Припомних му как преди две години искаше да ме наеме да убия хора, подписали договори за структуриран депозит. Попитах дали лично дава одобрение за всяко убийство.

- Това е крайно неуважителен въпрос - възмути се той, - като се има предвид, че дори не те обискирах.

Уведомих го, че онзи, когото е наел да убие семейство Доус в Монтклеър, е бил немарлив. Че едно момиченце е оживяло и искам от него лично да поеме медицинските ѝ разноски за пълна лицева реконструкция. Освен това настоях да напише чек за наследницата на Грег и Мелани Доус на стойност девет милиона долара, та Ади да може да се справи в живота при инвалидността си, причинена от неговите действия.

Демео се разсмя с глас.

- Не ти липсва дързост - възкликна. - Винаги съм го казвал за теб.

- Аз и моята дързост ти даваме пет дни да предоставиш парите.

Погледът на Демео стана остър.

- Ултиматум?

Опитах се да го обмисля през неговата гледна точка.

- Господин Демео, не желая да проявя липса на уважение. Девет милиона плюс операциите изглеждат като много пари. Но нека сме откровени, те са като кофичка пясък от плажа за някого като вас. Ще го приема като личен жест, ако сторите това за момиченцето. В допълнение ще ви дължа услуга.

- Мога да те накарам да стоиш настрани от бизнеса ми за вечни времена само с едно щракване на пръсти - подхвърли.

- А вие ще сте мъртъв, преди да съм паднал на земята.

- Твоят гигант ли? Имаме трима наши срещу него.

- Моето момиче.

- Русичката ли?

Кимнах.

Демео се обърна към мен и демонстративно разтвори сакото си.

- Просто си изваждам телефона - каза. - После натисна бутон и попита: - Момичето там ли е? - Помълча и добави: - Защо не? - Отново насочи вниманието си към мен и заяви: - Добър блъф беше, но нищо повече. Тя не е тук.

- Щом го вярваш, действай, подай сигнала.

Той отново показа усмивката си на котарак и рече:

- Едва ли би се получило да работиш за мен.

С това се разделихме.

Вдишах дълбоко. Бях оживял след среща очи в очи с Джоузеф Демео. Разбира се, това не означаваше много, тъй като Джо не възнамеряваше да плати парите.

Извървях пътя до входа на гробището, спрях на една пресечка разстояние от черния седан и зачаках сигнал от Куп. Купър Стюарт караше лимузини в района на Ел Ей вече повече от десет години. Преди това бе способен боксьор в полутежка категория с неотразим удар. Куп беше висок, може би беше към два метра. Грубоватото му лице бе украсено с доста белези около очите, подсказващи, че не беше стигнал до статут на претендент. Огъстъс Куин познаваше Куп по-добре, отколкото аз, но бях се возил с него няколко пъти и му имах доверие. Куп даде сигнала, аз отидох до лимузината и се качих.

- Телефонът ти звъня, докато беше там - осведоми ме Куп. - Преди около двайсет минути.

Погледнах дисплея и установих, че Джанет ме беше търсила. Голяма сянка затъмни прозореца и като вдигнах очи, видях Куин, застанал на няколко метра разстояние. Куп му светна с фаровете, а Куин отвори страничната врата и седна при мен.

- Как мина? - попита ме той.

- Горе-долу както очаквах. Не го убедих.

- Какъв ще е следващият ни ход?

Направих знак на Куин да вдигне стъклената преграда към шофьора, за да можем да говорим. Макар да вярвахме на Куп, намирахме се в града на Демео. Нямаше смисъл да го принуждаваме да избира между нас.

- Демео те е забелязал там - казах.

- Да, знам - отговори Куин. - Девет души от неговите бяха обградили мястото.

- И все пак - настоях.

- Според Тони са били там още от полунощ - додаде Куин.

Полунощ! Нищо чудно, че го бяха видели.

- Кой е Тони? - попитах.

- Един от хората на Демео. Накрая се поразприказвахме. Препоръча ми ресторант “Микелис“.

- Сигурно ще те чака там с узи - предположих.

Куин сви рамене.

- Значи Демео не ще да плати. Нищо изненадващо.

- Имаш ли резервен план?

- Трябва да го оберем - заявих.

- Джо Демео.

- Освен ако не те е страх.

- Колко ще му вземеш?

- Двайсет и пет милиона - отвърнах. - А може би и повече. Десет за Ади и по два за всеки от нас.

Куин наклони глава встрани.

- Остават повече от десет милиона на масата.

- Ще ни е нужна помощ.

- Навит съм - кимна Куин.

Свалихме преградата и казах на Куп къде да ни закара. Куин попита:

- Куп, да знаеш ресторант на име “Микелис“?

- Знам го - отвърна Куп. - Имат добра пица и келнерите ти пеят. Сервират един пай, специалитет на заведението: със суджук, наденички, кюфтенца и салам. Ако идете там, него си поръчайте.

Завихме зад ъгъла и зърнахме неколцина протестиращи с лозунги по повод глобалното затопляне.

- Доста слабо посетено - отбелязах.

- Обикновено са повечко - засмя се Куп. - Имат някаква графика от петдесетте години, която сочи средните температури. Всеки ден, в който е по-топло в сравнение с графиката им, се събират на този ъгъл да опяват по въпроса. Но когато времето е наистина хубаво като днес, повечето от тях се изнизват и отиват на плажа.

Натиснах бутона за гласова поща на мобилния си телефон и чух крясъка на бившата ми съпруга Джанет “Мръсник неден!“ Продължи да сипе обиди на толкова висок тон, та се наложи да отдръпна телефона от ухото си. Куин се разхили, а Куп само поклати глава. Усмихнах се широко. Не че се радвах, задето тя е разстроена, и още по-мал- ко се радвах, че обвинява мен за това, но какво можех да направя, а? Завърши крясъците си с истинско кресчендо и Куин попита:

- Какво толкова ѝ стори, за бога?

- Не влезе в подробности - отговорих, - но се свежда до това, че няма да се омъжи.

- И какво, това лоша новина ли е? - почуди се Куп. - Или добра?

- За мен е лоша, за нея е добра - поясних.

В съзнанието си оставих една от въртящите се чинии да се разбие.

19.

След развода си с Донован Крийд преди три години Джанет се премести с Кимбърли в задрямалото градче Дарнел в Западна Вирджиния, където Ейми, най-добрата приятелка на Джанет, си бе устроила удобен и щастлив дом като съпруга на кореняк от Дарнел.

Ейми превърна в своя житейска мисия задачата да намери съпруг на Джанет. Джанет се пробва, но след две години на катастрофални уредени срещи беше на път завинаги да се откаже от мъжете. И тогава неочаквано Ейми я запозна с приятен мъж от Чарлстън.

Джанет се оказа беззащитна пред небрежния чар на изтънчения Кен Чапман - до такава степен, че само някакви си осем месеца, запълнени с непрестанни срещи, доведоха до намерения за брак.

Според Кимбърли майка ѝ прибързваше, но и тя трябваше да признае, че Джанет бе щастлива за пръв път от години. Кимбърли разигра пред баща си цялата история с ухажването и заключи:

- Според мен мама упорито си внушава, че е влюбена, но иадам чувството, че нещо не е както трябва.

Едно слънчево утро, докато Джанет разтребваше дневната, отвори входната врата и видя пред себе си хубаво слабо момиче със сламена шапка и големи кръгли слънчеви очила. Представи се като Катлийн Грей и каза:

- Не искам да ви създавам проблеми, идвам само да ви кажа някои неща за Кен Чапман.

Джанет се вкамени.

- Чуйте, госпожице... както се казвате там...

- Грей.

- Госпожице Грей. Не знам коя сте и за какво говорите, но в момента съм твърде заета и ако не възразявате...

- Но аз възразявам. Имам нужда да облекча съвестта си. Ако ми отделите само три минути, обещавам никога повече да не ви безпокоя.

Джанет погледна към картонената папка в ръцете на Катлийн.

- Каквото и да сте донесли, не проявявам интерес - отсече тя.

Катлийн протегна ръка.

- Джанет - рече тя. - Грей е моминската ми фамилия. По мъж бях Чапман. Госпожа Кенет Чапман.

Лицето на Джанет пламна и стана алено.

- Госпожице Грей, не желая да чувам нищо, което имате да кажете за годеника ми. Аз самата имам бивш съпруг, но не обикалям да го очерням пред всяка, с която излиза.

Катлийн поклати глава.

- Джанет, повярвайте, не е нужно да се разстройвате. Аз не фигурирам в живота на Кен, нямаме и деца, така че не се налага да бъдем приятелки с вас. Просто се опитвам да сваля морално бреме от себе си, както и вие може би ще постъпите с поредната след вас. Историята ми е кратка и простичка. Може ли да вляза?

- О, заповядайте, влезте на всяка цена - изрече Джанет без опит да прикрие сарказма си.

Катлийн спря за миг да погледне снимките на Кен и Джанет върху полицата на камината. После се обърна с лице към Джанет Крийд.

- Надявам се за вас да е различно - промълви тя. - Искрено се надявам.

- Сигурна съм, че ще е така. Най-малкото, аз нямам навика да се натрапвам.

Катлийн се усмихна.

- Ако попаднете в моята ситуация някой ден, надявам се да се справите по-добре от мен.

- Не се съмнявам в това - каза Джанет. - Нещо друго?

- Само това.

Катлийн свали шапката и очилата си. Видът на кръвясалите ѝ очи, заобиколени от сини отоци, накара Джанет да онемее от стъписване. Отстрани на главата на Катлийн имаше подутина колкото яйце, а по шията ѝ - следи от душене. Катлийн разкопча блузата си и се обърна с гръб към Джанет, за да покаже десетки синьочерни петна по гърба си с приблизителен размер на мъжки юмрук.

Пулсът на Джанет запрепуска. Усети как гърлото ѝ се стяга. Коленете ѝ омекнаха и тя трябваше да се подпре на гърба на канапето, за да запази равновесие. Докато Катлийн закопча блузата си и постави отново шапката си, Джанет си бе върнала донякъде самообладанието.

- Съжалявам за състоянието ви, госпожице Грей, но едва ли очаквате да повярвам, че Кен ви е причинил това. Познавам го отблизо от цели осем месеца.

Долната устна на Катлийн леко затрепери. Тя кимна.

- Спите ли с него? - попита Джанет. - Заради това ли е всичко?

- Не. Той ми го причини вчера като предупреждение.

На Джанет започна да ѝ се вие свят.

- Предупреждение за какво?

- Не искаше да ви кажа, че ме биеше през всичките години на брака ни.

Джанет усети, че ѝ прилошава.

- Не го вярвам - упорстваше тя.

- Не съм изненадана - рече Катлийн с въздишка. - Аз самата не бих повярвала. Вижте, не се опитвам да ви влияя и да ви уча как да живеете. Не твърдя, че Кен не се е променил. Надявам се с вас да е различен.

Макар Джанет да намираше думите на Катлийн напълно неправдоподобни, в тона ѝ звучеше искреност. Джанет промълви:

- Не разбирам. Да не сте го заплашили някак? Казахте ли му, че възнамерявате да се срещнете с мен?

- Точно това е откаченото. Нямах никакво намерение да говоря с вас. Когато ми съобщи, че ще се жени, се почувствах така облекчена! Реших, че най-сетне ще ме остави на мира и ще има свой живот. На драго сърце бих си държала устата затворена. Ала вчера той се появи на прага ми и ми каза, че съобщението за сватбата ви скоро ще се появи във вестника. Знаеше, че ще го видя, и се боеше, че ще искам да създам проблеми. Казах му да се омита от живота ми, но той отвърна, че винаги ще присъства в него, винаги ще е наблизо, зад ъгъла. Изсмях му се и му обърнах гръб, но Кен Чапман не понася подобно отношение към себе си. На него не може да му се присмееш. Ритна вратата да я отвори, стисна ме за шията и... ето го резултата. Каза, че е само намек за онова, което ще ми се случи, ако някога кажа на вас или на друг за случилото се по време на брака ни.

- И ето ви тук сега.

- Да.

Джанет погледна изпитателно бившата съпруга на Кен.

- Госпожице Грей, оценявам казаното от вас, но искрено се съмнявам, че това е истината.

- Ще го преживея някак.

Джанет поклати глава.

- Във всеки случай чувам историята едностранно.

- Точно така е - потвърди Катлийн, после протегна ръка. - Джанет, казах каквото дойдох да кажа и съм ви благодарна, че ме приехте. Съвестта ми е чиста и ви желая щастие. Исках да ви дам и това. - Постави папката върху масичка близо до входната врата. После грижливо намести тъмните си очила и излезе от къщата.

Джанет не искаше да поглежда папката, не искаше да я докосва, не искаше да я отваря, не я щеше в дома си. Дори когато видя ръката си да се протяга към нея, си заповяда да не го прави и това подейства - остави я да лежи там още няколко минути. И все пак знаеше, че накрая ще я вземе и ще я отвори, а когато го стореше, животът ѝ щеше да се промени завинаги.

Папката съдържаше няколко фотоса анфас и профил на смазаното лице на Катлийн и няколко подобни снимки на гърба и бедрата ѝ. В сърцето на Джанет се заформи студена и корава бучка, докато прелистваше полицейските снимки, хроникиращи години на жесток физически тормоз. Медицински свидетелства документираха десетки случаи на насинени очи, разцепени устни, избити зъби, счупена челюст, неколкократно чупен нос и многобройни инциденти със счупени или пукнати ребра. Прегледа забранителните заповеди, нарушенията на тях, полицейските рапорти и докладите за арести.

Накрая Джанет рухна и плака неспирно в продължение на два часа.

После направи три телефонни обаждания.

Първото беше до бившия ѝ съпруг Донован Крийд. Той не отговори, така че тя остави съобщение на гласовата му поща. Беше кратка и конкретна.

- Мръсник неден! - заяви му. - Знам, че ти си поръчал на тази жена да ми даде папката. Може и отново да съм сгафила, може би си ме спасил от много повече страдание в бъдеще и може би някой ден дори ще оценя стореното от теб. Ала точно сега сърцето ми е разбито изцяло по твоя вина и те мразя до смърт! Не ми се обаждай, Донован. Да не ти е и хрумнало дори. Мразя те! Мразя те! Не ща да чувам нито дума от теб!

Второто обаждане беше до годеника ѝ, небрежно изтънчения Кенет Чапман.

- Кен - каза тя, - знаеш, че бившият ми съпруг е Донован Крийд, и съм ти споменавала, че е важна клечка в Агенцията за национална сигурност. Онова, което не знаеш, е, че той е бивш наемен убиец за ЦРУ. Ако не ми вярваш, направи опит да го провериш.

Кен помълча, преди да отговори.

- Вярвам ти, мила, и това е доста плашещо, но защо ми го казваш сега? ,

- Защото той вероятно ще те убие.

- Моля?

- Възможно е като лична услуга към мен да склони да не те убива. Само че е малко откачен и не мога да ти гарантирам безопасност.

- Джанет, какво става? За какво говориш?

- Днес получих пратка от Донован. Пълна е със снимки и полицейски документи, описващи в пълни подробности побоите, които си нанасял на бившата си съпруга Катлийн.

- Слушай, Джанет, това са глупости. Мога да ти обясня.

- Нима? - възкликна Джанет. - Това е чудесно, нямам търпение да чуя обясненията ти. В края на краищата пред мен са повече от трийсет страници документирани от полицията улики. В момента са в скута ми, доказателства за тормоз, продължил повече от осем години.

По линията за известно време се възцари мълчание. После Чапман продума с изтънял гласец:

- Не го отричам. Но беше отдавна. Трябва да разбереш, боледувах от циклофрения. Страдах от химически дисбаланс. Трябваше да вземам лекарство с години, но вече го преодолях. Кълна се в Бог. Може да се обадиш на бившата ми съпруга, тя ще потвърди.

Ама че нахалник, рече си наум Джанет.

- Да, Кени, стари друже, не се съмнявам, че Катлийн ще каже каквото си ѝ поръчал. Нямам време, трябва да затварям. Сватбата се отменя. Ще ти пратя пръстена по пощата. Не ми се обаждай. Никога повече не се доближавай до мен или Кимбърли. Ако се опиташ някак да влезеш в контакт с мен по каквато и да било причина, ще насъскам Донован Крийд по теб. Повярвай ми, не би искал това. Ако не ми вярваш, поразпитай наоколо.

Третото обаждане бе до най-добрата ѝ приятелка Ейми. Джанет пристъпи директно към въпроса.

- Ти знаеше ли за Кен?

- Какво да съм знаела, миличко?

- Знаеше ли?

- Скъпа, малко ме плашиш. Какво дали съм знаела?

- Отговори, знаеше ли?!

Ейми остана смълчана за малко.

- О, мила - въздъхна тя, - това беше толкова отдавна. Пък и всяка история си има две страни, нали така?

- Аз имам дъщеря! Как можа да не ми кажеш?

- Джанет, умолявам те, помисли, преди да прибързваш да съдиш. Моля те, не проваляй това.

- Късно е вече.

- Нека се видим да го обсъдим.

- Пукни.

20.

Минаха два дни след Синсинати, когато предложих на Лорън да я пребия и тя попита “от интерес към спора“ колко бих платил. Като ѝ казах, реши поне да ме изслуша. Така че ѝ връчих папката на Катлийн Грей от полицията и я наблюдавах, докато тя я преглеждаше. Отне ѝ доста време, докато внимателно разглеждаше снимките и прочиташе по нещичко от всеки рапорт. Когато най-сетне приключи, погледна ме в очите и попита:

- След като знаеш за нея всичко това и разбираш болката ѝ, защо би искал да ми причиниш физическо насилие?

Свих рамене.

- Не става въпрос да нараня теб, а да направя бившата си съпруга щастлива. Щастлива поне в далечен план.

Тя ми отправи насърчителна усмивка и заяви:

- Сладурче, наистина си жалка картинка, когато опре да се обясняваш пред жена.

- Толкова ли съм зле?

- Фатален от световна величина - заключи тя.

Взе ръцете ми в своите и ме погледна в очите. Изглежда, търсеше да види у мен нещо по-добро, отколкото ѝ бях показал до момента.

- Ще трябва да ми обясниш как, като ме пребиеш, ще направиш бившата си съпруга щастлива - каза. - Плаши ме мисълта, че някъде съществува жена, която би оценила жест от този род, и се питам какво ли въобще те е привлякло към нея.

Кимнах и разправих на Лорън колко много държа на Джанет и Кимбърли и как искам най-доброто за тях. Уверих я, че не се стремя да заема мястото на Кен, просто не желаех човек като него да живее в един и същ дом със семейството ми. Казах ѝ колко ужасен съм бил да науча, че Джанет възнамерява да се омъжи за човек, който редовно е пребивал жена си.

Като изяснихме предпоставките, изложих и плана си: Лорън щеше да се представи за Катлийн, бившата съпруга на Чапман, и да каже, че Чапман я е пребил като предупреждение да си затваря устата за системните побои. Уверих Лорън, че съм професионалист, тоест че ще я пребия много внимателно и ще гоня максимален ефект с минимална болка. Наблегнах, че няма да изпитам никаква наслада от това и че не ми е навик да пребивам жени, само дето не мога да измисля друг начин да откажа Джанет от брак с Кен Чапман.

После ѝ връчих шепа обезболяващи и ѝ казах, че ако реши да се подложи на това, трябва да вземе две сега и по едно на четири часа през следващите два дни. Уверих я, че от хапчетата ще ѝ стане толкова добре, та ще се обади да ми благодари за побоя.

- Хей, каубой, кротко - възпря ме Лорън. - Ето че пак се увлече!

Погледнах я неразбиращо. После ми просветна.

- О, вярно. Прощавай. - Поклатих глава. - Това, че ще ми благодариш за побоя, беше фигуративно казано. Само имах предвид, че хапчетата са невероятно ефикасни. Ама наистина съм идиот с жените.

- Пила съм обезболяващи и преди - каза тя.

- Не и като тези - възразих. - Имат някакъв примес, който ти създава чувство на еуфория.

После извадих пътната си чанта и ѝ връчих две тухли пари, превързани с ластичета, всяка от които съдържаше десет хиляди долара. Тя се втренчи в парите.

- Боли ме да го кажа, но я да видим не мога ли да ти спестя малко долари. Защо просто не се обадиш на Джанет и не ѝ разправиш за Чапман? Или, още по-добре, изпрати ѝ тази папка, кажи ѝ, че си проверил годеника ѝ и си стигнал до това.

- Няма да ми повярва - рекох. - Знае, че хората ми могат да изфабрикуват правни книжа за някакви си часове. Можем да променяме, фалшифицираме и унищожаваме съдебни документи или да създаваме официални протоколи от днес за утре. И не забравяй, че тя обича мръсника, а той е убедителен. Последната му приятелка все още вярва, че Катлийн сама си е нанасяла побоите през всички тези години, за да има контрол в отношенията им.

На Лорън ѝ се изчерпаха идеите. Познато ми беше това чувство.

- Ами ако изпратиш информацията анонимно? - попита тя.

- Джанет ще знае, че е мое дело - отвърнах, - и пак няма да повярва. Адски много ме мрази.

- Откровено казано, сладурче, ако това ти е най-доброто хрумване, мога да разбера чувствата ѝ. - Лорън направи жест към снимките върху леглото. - Признавам, че има прилика - потвърди, - но далеч не сме еднакви. Цялата тази идея е налудничава. Дори да се съглася да го направя, когато Джанет види истинските снимки, ще разбере, че не съм Катлийн.

- Ще ти направя снимки преди и след побоя и хората ми ще променят полицейските снимки, за да отговарят на лицето и тялото ти. Дори ще те подмладят, за да покажат побоите през годините. После ще наложат нараняванията на Катлийн върху твоите снимки. Осъвременената пратка ще бъде доставена от куриер на домашния ти адрес в рамките на осем часа.

- Няма начин да знаеш къде живея - заяви тя.

За неин ужас цитирах адреса ѝ по памет.

- И тъй, историята и документите ще са истински - додадох. - Само снимките ще са подправени.

- Откъде знаеш, че Джанет не е виждала Катлийн? - попита Лорън.

- Кен за нищо на света не би допуснал да се срещнат. Не би искал Джанет да узнае за побоите.

- Не може ли просто да я посетя, като се престоря на Катлийн, и да ѝ разправя истината за Кен?

- Мислих за това, но трябва да накараме Джанет да иска да защити Катлийн.

- Защо?

- Защото ако Джанет вярва, че Кен е пребил Катлийн почти до смърт като предупреждение, би поставила живота ѝ в опасност, като се позове на нея.

- Говориш за после, когато Джанет ще му съобщи, че няма да се женят.

- Именно. Ако Катлийн се появи на прага на Джанет ненаранена, Джанет ще му каже за нея и той или ще обвини Катлийн, че е луда, или ще се оправдае, че всичко това е станало преди години и е излекуван. Не забравяй, може да докаже, че е минал през сеанси за справяне с гнева.

- По изискване на съда.

- Точно така, а също и през психотерапия.

- Също условие за пробацията му.

- Ясни са ти тези неща.

Тя кимна.

- Ще твърди, че е боледувал от циклофрения - казах - и че е вземал лекарства за химическия си дисбаланс.

- Всичко това може да е истина.

- Може, но не е там въпросът. Искам тази гадина вън от живота на жена си и дъщеря си.

- Бивша жена.

- Така де.

- И тъй, ако се престоря на Катлийн и се появя цялата в синини и подутини, мислиш ли, че тя ще се хване на въдицата?

- Убеден съм. Не може да твърди, че е излекуван, след като ти е сторил това. Но трябва да си изиграеш ролята добре. Ще има дълго да репетираме.

- Имам си такса за два часа време.

- Мислех си, че двайсетте бона са достатъчни - усмихнах се.

Тя отвърна на усмивката ми.

- Ще помогнат да преглътна горчивия хап - съгласи се. - Но ти каза, че те са за побоя. Всичко друго като разни репетиции има допълнителна цена.

Видя ме, че се намръщвам.

- Я не ми се стискай, Донован - сгълча ме. - Очевидно съм единствената компаньонка в града, която прилича достатъчно на Катлийн, та този откачен план да проработи.

- Имаш право - казах, като си отбелязах наум, че по-ра- но се беше нарекла “проститутка“. - Но ако ще плащам за времето ти, искам пълното ти внимание.

- Естествено.

- Добре - кимнах. - И ти обещавам, Лорън, ако бившата ми развали сватбата, ще ти дължа услуга.

- Услуга?

Кимнах.

- Услуга като при мафиотите ли?

Не казах нищо.

- Каква например, да убиеш някого, ако поискам ли?

Свих рамене.

- От теб зависи как ще си използваш услугата.

- Господинчо, ти си една извратена откачалка. Казвал ли ти го е някой?

- Всъщност често го чувам.

Тя ме гледа мълчаливо известно време.

- Да знаеш, че ще си поискам услугата - заяви. - Защото и аз имам един Кен Чапман в живота си. - Подаде ми една от пачките. - Не е ли редно да ми платиш половината сега и половината после?

- Имам ти доверие - казах.

- Щом си готов да ме пребиеш и да утрепеш бившия ми, очевидно не си от хората, на които често им играят номера, права ли съм?

- Мислиш ли, че ще можеш да се представиш убедително? - попитах я.

- Шегуваш ли се? - Увери ме, че дългогодишният ѝ опит на успяла компаньонка я е направил по-добра актриса от Мерил Стрийп. И добави: - Всяка седмица някой осемдесетгодишен остава убеден, че ме е докарал до разтърсващ оргазъм, ясно? Така че това с Джанет за мен е фасулска работа. - Помълча и додаде: - Все пак трябва да се подготвиш за нещо.

- И какво е то?

- Тя никога няма да се върне при теб.

- Не я искам да се връща.

- Тогава нека го кажа иначе: никога няма да ти прости.

- Не мислиш ли, че в крайна сметка ще ми благодари?

- В никой случай.

Поразмишлявах малко над това.

- Добре - рекох, - пак си струва.

С Лорън прекарахме заедно шест часа. През първия репетирахме репликите ѝ, като ги повтаряхме отново и отново. После поръчах румсървис. Репетирахме още трийсет минути, докато чакахме храната. Обядът пристигна, изядохме го и си побъбрихме за живота въобще.

Не можех да повярвам колко много приличаше тя на Катлийн Грей. Лорън нямаше нейната искра, разбира се, нито словесната ѝ дарба, нито вродения ѝ завладяващ чар. Но и у нея имаше нещо специално, нещо в духа на Катлийн.

След обяда, при положение, че тъй и тъй плащах за времето ѝ, а пък тя толкова много напомняше Катлийн Грей, се отдадохме на ленив секс.

А после я пребих яко.

Отново репетирахме репликите ѝ, докато изчаквах появата на отоците. Направих ѝ снимки и взех информация за бившия ѝ. Попитах я има ли някакви предпочитания как да стане убийството. Тя каза:

- Две неща. Първо, искам той да страда.

- То се знае, че искаш.

- Чакай - каза тя. - Това наистина ще се случи, нали?

Усмихнах се.

- Какво е второто?

- Искам да го гледам как умира.

Усмихнах се отново.

- Напълно естествено желание.

- Зла ли съм? - попита тя.

Свих рамене.

- Той все някога трябва да умре, нали тъй? Недей да му мислиш чак толкова. Ще е забавно, ще видиш.

21.

Един бърз поглед ми стигаше напълно да забравя за Джо Демео.

Беше събота, няколко часа след срещата ми на гробищата с Демео. Бях отседнал в луксозен крайбрежен хотел в Санта Моника. И ето че тя почука на вратата.

Жанин.

Първото, което забеляза, беше дебелият плик с пари на ръба на масичката. Взе го и очите ѝ се разшириха, като го отвори и видя стотачките вътре. Погледна ме да се увери, че съм сериозен.

Кимнах.

Тя се рекламираше в “Начинаещи актриси“, интернет сайт за компаньонки, и беше закупила достатъчно пространство, за да изложи три предизвикателни снимки и биография, упоменаваща впечатляващите ѝ мерки и скромния ѝ актьорски опит.

В имейлите, които си бяхме разменили, признаваше, че изпитва отчаяна нужда от пари, и аз бях склонил да се разделя с част от моите в замяна на онова, което можеше да се случи при евентуална среща помежду ни.

Когато тя се обади от фоайето, дадох ѝ номера на стаята си и се почудих - тъй като преди това се бях парил при подобни ситуации - дали момичето в плът и кръв щеше да има някакво сходство със снимките, които бях видял.

Не било нужно да се тревожа. Тя изглеждаше дори по- добре от рекламата си - а това казваше много. В простички джинси и трикотажна блуза, със слушалки на ушите, към които бе закачен изненадващо масивен MP3 плейър, приличаше досущ на колежанка, заради която уважаван професор на драго сърце би жертвал кариерата си.

Застанала пред мен в дневната на ексклузивен бутиков апартамент, един от най-луксозните в Южна Калифорния, прехапала долната си устна, внезапно ми се видя мъничка и уязвима.

Преди идването ѝ бях отворил френските прозорци към балкона. Лек бриз издуваше тънките завеси в причудливи форми, които привлякоха погледа ѝ и оттам го насочиха извън тясното пространство за сядане, оградено с парапет от ковано желязо. От мястото ѝ се виждаше кеят на Санта Моника и тя се усмихна замислено на тази гледка, освен ако не бе зърнала нещо друго.

На плажа под нас музикант свиреше на саксофон.

Нечия ослепителна двайсетгодишна дъщеря започна да повдига блузата си нагоре, за да ми достави удоволствие, и аз си помислих какво бих сторил на тип като мен, ако това бе моята дъщеря Кимбърли. След като съблече блузата, тя покри гърдите си с ръце и спря.

Попитах я дали има проблем.

Просто не била правила нещо подобно преди, отвърна, и този път го вършела по изключение, та да свърже двата края до момента на големия си пробив. Кимнах ѝ разбиращо, както се очакваше от мен, а тя разкопча джинсите си, плъзна ги на пода и пристъпи встрани от тях.

Моментално забравих задръжките си по отношение на възрастта ѝ, огледах оценяващо стегнатото ѝ тяло и се чух да казвам, че няма нищо страшно в това, което върши, че много прочути актриси са тръгнали по същия начин.

- Това само доказва колко отдадена си на своята професия - добавих най-безсрамно.

Замислената усмивка отново заигра на устните ѝ и тя се измъкна грациозно от гащичките си.

- Какво ти харесва? - попита и нещо в тона ѝ подсказваше, че всъщност много пъти е вършила това.

Като демонстрира сериозни умения и изненадваща степен на ентусиазъм, Жанин даде най-доброто от себе си, за да заслужи съдържанието на плика. После ѝ казах да легне по корем, за да разгледам по-добре малката татуировка под кръста ѝ.

Когато понечих да я снимам с телефона си, тя възрази:

- Без снимки.

- Само татуировката - казах.

Тя кимна, но предупреди, че ще иска да погледне екрана, за да се увери, че не съм включил в кадър част от задника ѝ.

- Възнамерявам да бъда прочута актриса един ден - изтъкна - и не искам да цъфнат голи снимки.

Подхвърлих, че не виждам родилни петна по тялото ѝ, и я попитах дали няма такива, а аз да съм ги пропуснал. Изгледа ме озадачено и ми обясни, че има розово петно колкото десетцентова монета на главата, точно над ухото, но нямало как да го видя, ако косата ѝ не бъдела разделена точно там.

След като щракнах въпросното място в близък план, тя започна да събира дрехите си. Забелязах чантичката ѝ на бюрото и ѝ я занесох.

- Приключихме ли? - поиска да знае.

- Приключихме.

Докато тя се обличаше, излязох на балкона да дам знак на саксофониста, грамадно страшилище с тежко деформирани черти на лицето на име Огъстъс Куин. Наблюдавах как моят гигант прибра инструмента си и се отдалечава, като знаех, че ще заобиколи хотела до седана, който го чакаше отстрани. Куин и Куп щяха да следят Жанин няколко часа, за да разберат къде живее и кои са приятелите ѝ. После щяха да се върнат да ме вземат и да идем на летището за обратния полет до Вирджиния. Единственият минус беше часовата разлика. Като се приберяхме, вече щях да съм твърде уморен, за да тествам оръжието Ей Ди Ес.

Влязох отново в дневната и заварих Жанин в центъра на стаята, напълно облечена, да се опитва да осъществи контакт с очи. Сбогуването в такива ситуации си е истинско изкуство, един вид безмълвен протокол. Не се целувате, но прегръдка е добра идея. Изпълнявате кратък словесен танц, защото нито един от вас не иска да проточва момента, но пък не иска и да е груб.

Не бива да я отпратиш рязко, затова ѝ казваш, че е било чудесно и ще се радваш да я видиш следващия път, когато си в града. Тя си държи на нейното, че не се занимава с такива неща, но за теб ще направи изключение.

Мобилният ми телефон изпълни свой собствен танц, като завибрира върху бюрото.

- Трябва да се обадя - казах ѝ.

Тя ми отправи кратка свенлива усмивка.

- Добре... благодаря. - Прозвуча почти като въпрос.

Леко се смръщих, за да покажа, че не ми се иска тя да тръгва. Тя пък сви рамене и със сладка гримаса изобрази същото чувство. После ми прати въздушна целувка, излезе и затвори вратата зад себе си.

Когато го направи, нещо прещрака в главата ми. Замислих се за Катлийн Грей и ме заля прилив на тъга.

22.

Телефонното обаждане, накарало Жанин да си тръгне, беше предварително уговорено. Звънеше Куин, за да ме уведоми, че е на позиция. Нахлузих джинсите си, пъхнах в джоба телефона с камера и си налях двойно уиски от мокрия бар. Седнах на ръба на леглото с питието си и опрях свободната си ръка на чаршафите, които бяхме изпомачкали минути по-рано.

Ароматът от младостта на Жанин още се усещаше във въздуха, вдишах го с пълни гърди. На Катлийн може да ѝ стигаха четиристотин и деветдесет калории, за да бори стреса, но не и на мен.

Усетих вибрации в джоба си, отворих телефона с плъзгане и го долепих до ухото си.

- Аз съм - съобщи Кали.

- Трябва да си татуираш пеперудка на задника - уведомих я.

Последва кратка пауза от нейна страна.

- Донован, ако така започваш разговорите си обикновено, май откривам къде се корени проблемът ти с жените. Нищо чудно, че не можеш да си намериш добро момиче, за което да се ожениш.

Ако Кали Карпентър се беше родила осем сантиметра по-висока, нямаше да ѝ се налага да убива хора за прехраната си. С нейната впечатляваща външност щеше да е супермодел, известен с малкото си име. Пресуших чашата си и я оставих на масичката. Изправих се, излязох на балкона и си избрах стол, който бе обърнат към кея на Санта Моника.

- Какво ново? - попитах я.

- Пресегни се през голата курва и си включи телевизора.

- Какво ниско мнение имаш за мен - въздъхнах. - Истината е, че си седя самичък на хотелския балкон и се наслаждавам на ненормално топло за февруари време. Кой канал?

- Който щеш.

Върнах се в дневната, открих дистанционното и натиснах бутона за включване. Думите “сензационна новина“ се мъдреха върху течащо интервю на живо. Интервюираният разказваше на репортерите, че току-що случилото се събитие е безпрецедентно. Отдолу на екрана вървеше телетекст: “Вътрешна сигурност потвърждава неразрешен пробив в наблюдателен сателит“.

Мъжът се представи като Едуард Кълбъртсън, шеф на “Изследователски операции“ на “Скайуоч Индъстриз“. Обясни, че „Скайуоч“ имат държавна поръчка да осигурят приложения на изкуствен интелект за подобряване на радарния образ. Каза:

„Това е един от петте така наречени “Клас Кийхоул“ сателита, които летят над нас всеки ден. Точните спеси- фикации са на ниво над “строго секретно“, но ние знаем някои неща за тях.“

„Например?“ - попита един репортер.

„Знаем, че се движат на сто и шейсет километра над земята при Мах скорост 25 - уточни Кълбъртсън. - Знаем, че покриват всеки сантиметър от земната повърхност два пъти на ден, като заснемат дигитални снимки на конкретни места, програмирани в проследяващия им механизъм.“

„Това ли е станало в този случай? - продължи да пита репортерът. - Някой е хакнал компютъра на сателита и го е насочил да направи снимките, които току-що видяхме по телевизията, така ли?“

„За момента предположението ни е такова.“

Заговори друг репортер:

„Доктор Кълбъртсън, има много спорове относно точността на образите от наблюдателни сателити. Каква е истината? Могат ли те например да покажат различимо регистрационен номер на кола?“

„При нормални условия имат резолюция от дванайсет сантиметра, така че могат да покажат прецизно дванай- сетсантиметров предмет на земята.“

Попитах Кали по телефона:

- Ти това знаеше ли го?

- Не, но ако го знаех, нямаше да го разтръбя пред целия свят.

Трети репортер се осведоми дали разузнавателните сателити могат да бъдат използвани от властите при разкриване на престъпления.

„Не - отсече интервюираният, - шансовете за това са нищожни, граничещи с невъзможното.“

„И защо, докторе?“

„Защото - зае се да обяснява той, - местопрестъплението трябва да е програмирано в компютъра поне час, преди да бъде извършено деянието.“

„С други думи, твърдите, че виновниците за отвличането са онези, които са пробили защитата на сателита?“ „Да, така смятаме ние.“

„И с каква цел?“

„Мога само да правя догадки. Някой е искал да наблюдава отвличането от отдалечено място, някой, който е знаел предварително ултрасекретни подробности за траекторията на орбита на сателита.“

„Подозирате ли терористи?“

Експертът внезапно придоби смутен вид и взе да се отдалечава заднешком, а микрофона пое говорител на ФБР.

„В този момент не можем да потвърдим дали пробивът в сателита или похищението са актове на тероризъм. Боя се, че нямаме време за повече въпроси, но ще ви държим информирани относно развитието на ситуацията.“

От телевизионното студио водещата на новините обобщи:

„За тези от вас, които сега се включват, от Вътрешна сигурност потвърдиха неавторизиран пробив в техните така наречени наблюдателни сателити. Този конкретен сателит е проследявал района над югоизточното крайбрежие миналия вторник, когато следните образи са наблюдавани дистанционно от неизвестно лице или лица.

На екрана зад водещата се показаха в бърза последователност около четирийсет снимки. Щяха да ангажират вниманието ми дори ако въпросното похищение не се отнасяше до Моника Чайлдърс, жената, която с Кали убихме по поръчка на Виктор преди четири дни.

Кали попита:

- Полага ли ни се да задържим парите за убийството?

Такава си беше Кали, винаги готова да извика усмивка.

Водещата на новините продължи:

„Както повечето хора в района на Джаксънвил вече знаят, Моника Чайлдърс бе обект на едно от най-мащабните издирвания в Северна Флорида.“

Зад нея показаха снимка на Бакстър, съпруга на Моника. Водещата го представи като един от най-видните и уважавани хирурзи в Северна Америка.

- Бакстър бил голяма клечка - подхвърлих на Кали.

- Бакстър ли? Ти кой канал гледаш?

- Не знам, един от трите големи.

- Прехвърляй, докато намериш Си Ен Ен.

- Защо?

- Говорят за нас.

23.

По канала, който бях гледал, показаха снимки, проследяващи цялото събитие, като се започнеше от двете тичащи жени, напускащи входа към курорта, и се завършеше със снимки, направени от противоположния ъгъл при придвижването на сателита над Атлантическия океан. Последната снимка беше на ван, завиващ вляво по обрасла с треви и храсталаци пътека.

Ала в Си Ен Ен бяха изкопали експерт по компютърните образи, който показваше близки планове на тримата, застанали край вана. На отделен сектор от екрана се виждаше Бакстър, редом с водещата на новините на Си Ен Ен Карол Тийгс.

„Доктор Чайлдърс, колкото и да са добри тези снимки - каза тя, - още нямаме нужното качество на резолюция на лицата, макар да ни съобщиха, че само след броени минути от Вътрешна сигурност ще предоставят изчистени образи. Готов ли сте да ни кажете на този етап дали една от жените е съпругата ви Моника?“

„У мен няма никакво съмнение - отговори той. - Моника е тази, застанала между другите двама. Спортният екип, който носи на снимките, е същият, който бе приготвила на стола вечерта преди изчезването си.“

„И казвате, че е напуснала хотелската стая рано във вторник сутринта, докато вие сте спели?“

„Винаги тичаше по изгрев слънце, така че да, аз обикновено спях, когато тя ставаше.“

„Доктор Чайлдърс, ако сте прав, това е визуално доказателство, че Моника е била отвлечена от мъж и жена с бял ван.“

На екрана се появи трети човек и Карол обяви:

„Към нас се присъедини шерифът на окръг Дювал Алън Инглиш, човекът, командвал екипа по издирването. Шериф Инглиш, под ваше ръководство хиляда и петстотин души са претърсвали района в продължение на четири дни. Тези сателитни снимки ясно показват, че похитителите са отвлекли Моника Чайлдърс на някакви си шестстотин метра от хотелската стая, заемана от семейство Чайлдърс миналия вторник. Как е възможно да сте пропуснали вана и всякакви следи от Моника?“

Шерифът я погледна мрачно и отговори:

„Ванът и Моника вече ги нямаше, когато узнахме, че е изчезнала.“

„Сега знаем, че ванът е свил по пътека вляво - посочи Каръл. - Има ли вероятност хората ви да са пропуснали това конкретно място?“

„Абсолютно никаква. Издирването ни започна от брега и се движехме към сушата, така че още в първите часове на акцията минахме през тази местност.“

„Казаха ни, че след оповестяване на снимките сте пратили екип криминолози да работи на мястото. Вече открити ли са някакви улики?“

„Нищо, за което да мога да съобщя в този момент“ - отвърна той.

„Но работите върху това, нали?“

„Да, работим.“

„Благодаря ви, шериф“ - каза Карол и аз заглуших звука.

На Кали казах:

- Бих ѝ смъртоносна инжекция. Няма начин да е оцеляла.

- Какво използва?

- Ботулинов токсин.

Кали се разсмя.

- Нищо чудно да е била толкова натъпкана с ботокс, та да е развила имунитет към него.

- Може Виктор да е пратил някого да я прибере, след като отпътувахме, някой, който ѝ е поставил доза „Хептавалент“.

- Това нещо като противоотрова ли е?

- Антитоксин е, но да, действа по същия начин. Ботулинът парализира дихателните мускули, но ефектът му може да бъде обратим чрез прилагане на „Хептавалент“. Не е прецизно от научна гледна точка, отнема седмици или дори месеци.

- Благодаря, докторе - саркастично подхвърли Кали. После добави: - Мислиш ли, че Виктор стои зад тази история със сателита?

- Той трябва да е.

- Но защо да рискува? Просто за да наблюдава убийството ли?

- Може би. Няма си кой знае какъв живот, та сигурно така се забавлява. Възможно е също да е пробил сигурността на сателита, та хората му да могат да я открият.

- Но той знаеше къде ще е тя. Нали сам ни посочи пътеката?

- Да, само че това беше първата ни работа за него. Ами ако я е искал жива? Не е можел да бъде сигурен, че ще изпълним точно предписанията му. Също така на някого можеше да му се спука гума на шосето в близост до пътеката. Или пък къмпингуващ можеше да ни забележи как завиваме по нея. Съществуват поне десетина варианта нещата да се объркат и ние да сме принудени да я убием другаде. Ако я е искал жива, налагало му се е да знае точно къде е тя.

- Значи мислиш, че е накарал да отвлекат Моника?

- Така мисля, да.

- Защо не накара нас да я отвлечем?

- Може да я е искал за себе си и не е желаел ние да знаем.

- И тъй, джуджето пленява като трофей съпругата на лекаря, спасил живота му.

- Това е само теория.

- Защо му е да я наказва? - попита Кали.

- Вероятно историята между доктора и Виктор е сложна. Има много, което не знаем.

- Според теб не е ли редно да си поговорим с Виктор?

- И това ще стане, но първо искам да пратя Лу да проучи нещата.

- И по-конкретно връзката му с Бакстър, нали?

- Точно така. Открие ли Лу връзката, ще имаме истинското име на Виктор. Ще превъртим на бърза скорост живота му, ще узнаем какви са способностите му, ще разтълкуваме мотивите му.

- И ще узнаем кои са приятелите му - допълни Кали. - Всеки, който може да обсеби свръхсекретен наблюдателен сателит...

- Да - вметнах, - това не ти е някакво си цирково джудже.

Внезапно телевизията грабна вниманието ми. Включих звука.

- Гледаш ли това? - попитах я.

Гледаше го.

Карол Тийгс, водещата на новините на Си Ен Ен, показваше сателитна снимка на Моника Чайлдърс в близък план.

„Току-що получихме това - съобщи тя. - Служители от ФБР, работещи в сътрудничество с Вътрешна сигурност, изпратиха следния образ, свален от една от дигиталните сателитни снимки.“

На екрана се появи нов близък план отляво и скорош- на снимка на Моника отдясно.

„Вече е официално - обяви водещата. - Жената, похитена на остров Амилия в деня на Свети Валентин, е категорично идентифицирана като Моника Чайлдърс, съпруга на хирурга от национална величина доктор Бакстър Чайлдърс.“

Карол докосна слушалката в ухото си и направи пауза.

„Прехвърляме се в кризисния център на ФБР в Джаксънвил, Флорида, където говорителката на ФБР Кортни Армбристър е готова да започне пресконференцията си, излъчвана на живо. Запознати източници очакват, че тя ще разкрие самоличността на похитителите.“

- Дарвин ще се посере - измърмори Кали по телефона.

- Я пък ти.

На телевизионния екран се появиха група хора, обикалящи из обширно помещение в кризисния център на ФБР в Джаксънвил, Флорида. Беше очевидно, че пресконференцията щеше да се забави с няколко минути, така че Карол подхвана диалог зад кадър, за да спре зрителите да превключат канала на някой сериал.

Кали използва паузата, за да ме попита:

- Та какво казваше преди малко за татуировката на задника ми?

- Видях една много сладка под кръста на новата ти дубльорка.

- Открил си нова проститутка, която прилича на мен?

- Подтекстът е неуместен - възмутих се аз. - Във всеки случай по лице се доближава до теб, а нашите хора могат да свършат останалото.

- Татуировка - измърмори тя.

- Ще ти трябва и едно малко червено родилно петно на скалпа. .

- И няма пиърсинги по срамните части? - с неприкрито раздразнение попита тя.

- Де да имаше - рекох. За няколко секунди се опитах да си представя Кали гола, но тя беше толкова далеч извън лигата ми, че не можех дори да си фантазирам за нея. - Ще ти изпратя дигитални снимки, когато се прибера в централата - казах ѝ.

Дубльорите са хора без значение сами по себе си, които използваме да си прикриваме следите или, в екстремни случаи, да имитираме смъртта си, ако прикритието ни се провали. Влагаме много време и усилия в тези хора, следим ги и ги закриляме, често с години наред, докато не се случи нещо, което да изисква вкарването им в употреба.

Разбира се, дубльорите ни изобщо не подозират за участието си в нашите игри в служба на националната сигурност. Ако знаеха, повечето цивилни не биха одобрили тази практика, както мнозинството от тях се възпротивиха на плана на армията за широко прилагане на оръжието Ей Ди Ес. От моя гледна точка обаче жертването на цивилни е необходимо зло. Когато се управляват разумно, те могат да ни спечелят време да заличим документалните следи или да променим външността си, така че да се върнем към работата си по избиване на терористи.

Кали попита дали Жанин е по-хубава от нея - точно такава глупотевина може да се очаква от една възхитително красива жена.

- Не ставай смешна - смъмрих я. - Помни, не е нужно тя да изглежда точно като теб. Достатъчно е съвпадение във възрастта, ръста и фигурата. Обстоятелството, че е красива и с високи скули е плюс. Татуировката и рожденото петно са малки и лесни за възпроизвеждане.

- Що за пеперудка е? - поинтересува се тя. - Глупаво ли изглежда? Татуировката е за цял живот, Донован. Плаши ме тази мисъл.

- Приеми я като поклон към паметта на Жанин - посъветвах я. - И се опитай да покажеш малко уважение. Тя си рискува живота заради теб.

- Не съзнателно и доброволно - възрази Кали.

- Дребна формалност - парирах я.

- Ако някога я отстраним - продължи да недоволства Кали, - ще си остана с татуировка и рождено петно, каквито следващата ми дубльорка няма да има.

Пуснах този коментар покрай ушите си без отговор и скоро отново си разменяхме теории по повод атентата срещу Моника. Не бях готов изцяло да изключа терористичния вариант, така че Кали попита дали е възможно Сал Бонадело да е свързан с терористи. В края на краищата той беше дал на Виктор номера на мобилния ми телефон. Казах ѝ, че Сал е много неща, все нелицеприятни, но не и симпатизант на терористи. Поръчах на Кали да продължава да гледа новините и да ме уведоми, ако има интересно развитие.

- Това не ти е достатъчно интересно ли? - учуди се тя.

24.

Тъкмо се канех да изключа телевизора и да взема душ, когато интересът ми бе привлечен от резюмето на Кортни Армбристър на живо по Си Ен Ен.

Специален агент от ФБР Кортни Армбристър беше мечтата на медиите. Като използваше максимално достойнствата на дългата си до раменете кестенява коса, вечно нацупени устни и фигурата си убиец, тя успяваше да изглежда омагьосваща въпреки сериозността на ситуацията. Кортни беше в задължителния тъмен костюм, предпочитан от ведомството ѝ, макар нейният да бе очевидно шит по поръчка. Под сакото се виждаше бяла блуза и май по-скоро бе копринена, а не памучна. Очите ѝ святкаха гневно срещу камерата и говореше с такова убеждение, та вдъхваше сигурност, че казва истината, цялата истина и нищо друго освен истината.

Само дето в този случай измежду съвършените ѝ, ослепително бели зъби излизаха опашати лъжи.

Разбрах, че прикритието действа в пълна сила, когато специален агент Армбристър информира аудиторията на Си Ен Ен, че компютрите на ФБР са идентифицирали похитителите като бивши съветски агенти, които потвърдено поддържат връзки с терористични водачи. На екрана зад нея бюрото показа измислени имена и фалшифицирани образи на мен и Кали. На тези снимки аз бях по-млад, по-дребен и без белег на лицето. Кали бе състарена най-малко с десет години и бяха пипнали носа и очите ѝ по начин, който никак нямаше да ѝ се понрави. Представиха и неверни профили, получени от “секретни източници“, за да покажат, че контролират нещата. Тя каза, че ФБР споделяло тези снимки и документи с широката общественост, за да може тя да е част от процеса. Надрънка куп щуротии, но за редовия телевизионен зрител всичко, изречено от толкова привлекателна жена, би изглеждало вярно.

„Докато не получим доказателства за обратното - рече Кортни, - имаме всички причини да вярваме, че Моника Чайлдърс е жива и е държана в плен. Затова молим за вашата помощ. Искаме да сте нашите очи и уши по този случай. Ако видите или чуете нещо, моля ви, обадете се на горещата ни линия. И най-дребното сведение може да помогне да спасим един невинен живот.“

За малко да ме просълзи, честно.

После заговори за белия ван и показа на националната си аудитория снимка на него. Каза, че полицията в цялата страна работела по тази следа, но и в това отношение помощ от обществото ще им е добре дошла. Накрая от името на агентите на ФБР и всички пазители на закона Кортни обеща, че похитителите ще бъдат открити и изправени пред правосъдието. За финал отправи специално предупреждение:

„Ако някой има информация относно двамата бивши съветски агенти, моля да се обади на горещата линия на ФБР...“

Телефонът ми отново завибрира и аз отговорих.

- Крийд, ти нечестиви кучи сине, къде дяна трупа?!

Човекът, когото познавах само като Дарвин, едва бе започнал да ми крещи. Каза ми какъв труд им струвало да фалшифицират снимките и да пуснат легендата за измислените заподозрени руснаци. Дарвин ме нарече тъп, безотговорен и ми изреди още куп епитети, които биха наранили чувствата ми, ако не бях наясно за неделикатната му природа. Така че докато се разтоварваше, аз си пийвах от бърбъна и го чаках да пристъпи към темата, което той в крайна сметка успя да направи.

- Искам да знам поръчителя ти, защото който и да е той, успя да накара системата ни за национална отбрана да забуксува. И не ми разправяй, че е Сал Бонадело, човек, според когото софтуер означава ангорски пуловер. - Дарвин замълча, но само за миг. После добави: - Чакам.

- Не мога да ти дам име - отвърнах.

- Не можеш или не искаш?

- Не мога. Но пък хубавото е, че знам как да бъде издирено.

- Крийд, чуй ме. Сума глупости натвори през годините, пред които съм си затварял очите, защото досега ползата от теб беше по-голяма от поразиите ти. Ала това вече е прекалено. Не можем да допуснем хакер в системите ни за национална отбрана, нито да позволим ти и хората ти да си разигравате коня и да приемате мокри поръчки от престъпници - изръмжа той. - Как успя да ги надробиш такива? Не, не си прави труд да ми отговаряш. Друго ми кажи: какво мислиш да правиш по въпроса?

- Ще разговарям с едно разсърдено джудже.

- Какво? Ти ненормален ли си? Да не се опитваш да ми кажеш, че джудже те е наело да убиеш жената на доктора?

- Мъничък човек - коригирах се. - Така предпочитат да ги наричат: малки хора.

- Аз пък предпочитам „Виагра“ и чифт хубави цици, ама засега с друг чифт трябва да се оправям - ти и Кали.

- Да - рекох.

- Какво да?

- Да, джудже ме нае да убия Моника Чайлдърс, но не съм сигурен, че е мъртва.

- Лесно е да разберем: ти уби ли я или не?

- Убихме я, но оставихме трупа ѝ. А сега го няма.

- Чакай - каза Дарвин. - Може би трябва да докарам римски войници да отместят камъка от гробницата.

- Слушай, инжектирах я с цяла спринцовка БТ. Според мен някой е стигнал до нея достатъчно бързо, за да ѝ даде антидот. Мисля, че затова Виктор е контролирал сателита, за да организира екип да я прибере веднага след като сме си тръгнали.

- Виктор? Кой е Виктор? Джуджето?

- Малкият човек.

- Дай да се изясним. - Дарвин замълча на другия край на линията. - Получаваш поръчка от разсърдено джудже да убиеш съпругата на виден хирург, ала тя е спасена и после похитена от други хора, които работят за същото това джудже. Това ли ми казваш?

- Изречено на глас от теб звучи глупаво.

Тогава той изрече със суров глас:

- Убий я отново, Крийд.

- Добре.

- Защото иначе тя ще може да те идентифицира.

- Добре.

- Убий джуджето.

- Това няма как да направя?

- Защо не, по дяволите?

- Първо, не знам със сигурност дали той е хакерът. Второ, ако той не е хакерът, а аз го убия, никога няма да успея да открия истинския хакер. Трето, влязъл съм в договорни отношения с него.

- Ще влезеш в чамов сандък, ако не прекратиш тези хакерски занимания.

- Ще ги прекратя.

- И не забравяй да убиеш Моника Чайлдърс.

- Ако допуснем, че е още жива.

- Не допускай нищо, просто я убий.

- Дадено.

- Дръж ме в течение. Не искам пак аз да ти звъня при свършен факт.

- Ясно.

- О, я вземи млъкни. - Той ми затвори.

25.

Аз съм колекционер на време.

Колекционерите на време са хора, които съхраняват специални моменти в паметта си. Умелият колекционер на време може да замрази всички компоненти на дадено събитие - дата, настроение, час, температура, осветление, гледки, звуци, миризми, ветреца - всичко. После паркираме тази информация в някое ъгълче на мозъка си и я събуждаме когато си пожелаем. Все едно да отвориш капсула на времето години след събитието и да позволиш на всички прекрасни спомени да се изсипят навън.

Някои харесват бейзбол, други - балет. Може би те са доволни да остареят със спомени за поражението над “Янките“ или със съживяване на Танца на лебедите от “Лебедово езеро“. Аз лично предпочитам да съхранявам спомени за съвкупления с красиви млади жени като Жанин.

Вече напълно облечен и седнал отново на балкона, затворих очи и започнах да преживявам всички мигове на срещата ни, като ги пратих в постоянен файл в съзнанието си. Точно както бях възпитал тялото си да издържа на мъчения и да функционира на високо ниво чрез тестване на оръжия и спане в затворническа килия, бях тренирал и ума си да сортира значимите събития в живота ми. Мога да ги съживявам, сякаш се случват в момента - прекрасно умение, което ще ми дойде добре следващия път, като попадна в истински затвор за даден период от време.

Някои хора правят планове за живота си като пенсионери, аз планирам живота си зад решетките, защото съм уверен, че ще свърша или като мъртвец, или в затвора, а ако ще е второто, искам тялото и съзнанието ми да са подготвени.

Започнах да се концентрирам върху гласа ѝ. После пресъздадох трепетното си очакване с цялата палитра от емоции, които препускаха през мозъчните ми неврони и физически рецептори след обаждането ѝ от телефона във фоайето. Маркирах тези неща в съзнанието, докато знаех, че мога да ги призова когато си поискам.

После преживях отново появата на Жанин на прага, първия си поглед към нея и моментното впечатление, което си създадох, насладата си от нейната красота, свежест и младост. Усмихнах се, като си помислих как всичко това нямаше ни най-малко значение за Жанин и другите красавици в живота ми, затова пък съм уверен, че хранят топли спомени за парите, които бях похарчил за тях.

Фокусирах се върху начина, по който влезе, докато в същото време слушаше музика, точно както би постъпило едно колежанче, със слушалките, прекалено големия MP3 плейър и...

Внезапно осъзнах, че не носеше MP3 плейъра със себе си, когато излезе от стаята!

Полазиха ме ледени тръпки. Възможно ли бе Жанин да е пъхнала плейъра в чантичката си, докато бях на балкона и давах сигнал на Куин? Едва ли. Ако поначало го слагаше в нея, щеше да е вътре при пристигането ѝ. Трябваше да допусна най-лошото. Като наемен убиец, трениран дълги години, бях преживял смъртно опасни засади и ужасяващи физически схватки именно чрез допускане на най-лошото.

Скочих и набрах централата. Обади се млада жена.

- Рецепция, говорите с Джоуди. С какво мога да ви помогна?

- Джоуди - изрекох с най-авторитетния си глас, - тук е Донован Крийд от стая 214. Аз съм федерален агент. Искам да ме слушаш много внимателно.

- Това шега ли е? - попита тя. - Ако е така, не е много смешна.

Може би трябваше да ѝ кажа, че като топ международен убиец за ЦРУ в продължение на дванайсет години мога да разпозная бомбена заплаха, като се сблъскам с такава. Но пък думата “убиец“ извиква тъй противоречиви чувства. Реших да се придържам към легендата с федерален агент и се пробвах отново.

- Джоуди, повтарям, федерален агент съм и в стаята ми има бомба. Искам да активираш противопожарната аларма, да се свържеш с хотелската охрана и незабавно да започнете евакуация на сградата.

- Господине - отвърна тя, - заплаха за бомба е нещо много сериозно. Ако съобщя за вас, може да идете в затвора.

- Джоуди - казах ѝ, - аз ги пиша наръчниците за бомбени заплахи, ясно? Сега включи противопожарната аларма и направи съобщение за евакуация, преди да съм слязъл долу да те направя на мармалад!

Тръшнах телефона и хукнах към вратата, обърнах резето навън, за да я подпира и да стои отворена, и се завтекох по коридора, като блъсках по вратите и крещях с всичка сила:

- Спешно се евакуирайте от сградата! Оставете нещата си! Излизайте бързо навън!

Когато стигнах до петия етаж, пожарната аларма запищя, така че хукнах обратно в стаята си и започнах трескаво търсене. Банята изглеждаше най-вероятното място, затова започнах оттам. Проверих зад завесата на душа, повдигнах капака на казанчето на тоалетната, огледах за разместени панели по тавана, проверих пода за някакви следи. После си дадох сметка, че така няма да се получи. Просто нямах време да проведа щателно издирване. Жанин, от друга страна, бе разполагала с продължителния период на срещата ни, за да скрие бомбата.

Ако я беше скрила.

Ако беше бомба.

Изтичах на балкона, прехвърлих се през парапета и полетях във въздуха. Осъзнах, че съм скочил от балкон на втория етаж! Краката ми бяха изчислили траекторията без мен и ми бяха осигурили достатъчно далечен отскок, че да избегна тротоара долу.

Във въздуха съзнанието ми отново заработи, свих се на кълбо и се изтъркалях при удара, като се опитвах да игнорирам болката, прорязала рамото ми. Изправих се някак, пробягах в спринт двайсет метра и се хвърлих зад дебелото стъбло на гигантска палма, като вдигах зад гърба си пясъчно цунами. Сведох брадичка, защитих колкото можах жизненоважните си органи и зачаках експлозията.

26.

Нищо не се случи.

Шепа хотелски гости започнаха за изпълват страничните и задните входове. Не бяха много, но предположих, че повечето са се отправили към главния вход.

Мина минута и алармата продължи да пищи. Предположих, че колоните са насочени напред и настрани, защото от моята позиция алармата звучеше доста глухо.

Още гости се присъединиха към първата група. Мина ми през ума да изтичам да ги предупредя, но не, щеше неизменно да последва дискусия и всички щяхме да загинем, докато оспорваха правомощията ми и изводите, които си бях направил.

В крайна сметка се оказа без значение, защото някой от групата реши да тръгне към предната фасада на хотела и останалите го последваха.

Мина още време, секунди без съмнение, но винаги изглеждат по-протяжни, когато чакаш да избухне бомба. Приглушеното пищене на алармата отстъпи пред други шумове, които човек би очаквал да чуе зад палма на петдесет метра от Тихия океан: разбиващи се вълни някъде зад мен, скрити от погледа ми, звуци от барабан, издигащи се над шума от уличното движение. Чувах и тракането на влакчето на ужасите на кея на Санта Моника, отдалечен на около четиристотин метра.

Не знаех колко време имам преди детонацията на бомбата, но ако въобще имах такова, реших, че трябва да го използвам да си намеря по-добро прикритие. Изправих се и рискувах да хукна колкото ме държаха краката до малка бетонна стена на петнайсет метра вдясно от мен. Шмугнах се зад нея с главата напред като бейзболист към трета база и зачаках. Вдигнах очи. На двайсетина метра от мен на бетонната пътека зад съседния хотел един младеж в яркооранжево яке пусна ръката на гаджето си колкото да ме посочи със смях.

Погледнах младата двойка. Запитах се в кой точно момент бях паднал до нивото на обект за присмех. Кога се бях превърнал в анимационен герой, в побъркан маниак, заслужил презрението на тийнейджъри? Възможно ли бе да съм си въобразил бомбената заплаха? Дали това не беше поглед в бъдещето ми, когато всеки рязък шум или случайна мисъл щяха да ме карат да подплашвам хората или да скачам от прозорци и да залягам за прикритие?

От този ъгъл виждах неколцина хотелски гости да се взират към покрива, вероятно търсеха да видят някакъв пушек. Последвах посоката на погледите им и стигнах до същия извод като тях: нямаше причина за тревога.

Усмихнах се на младата двойка и свих рамене, после се изправих и се отупах. Момичето отговори на усмивката ми и се забави за миг, сякаш се опитваше да прецени дали ще е безопасно за мен да ме оставят да се оправям сам. Приятелят ѝ демонстрира далеч по-слаба загриженост и леко я подръпна за китката. Със свободната си ръка тя прибра кичур коса зад ухото си. Той я поведе, тя отклони очи от мен - неохотно, както ми се стори - и двамата продължиха разходката си по алеята.

Накрая алармата млъкна. Сега вече беше тихо и нещата започнаха да се връщат към нормалния си ред. Помислих си, че сигурно ще трябва да давам обяснения пред хотелската управа, а вероятно и пред полицията и сапьорския отряд. Дарвин пак щеше да се окаже забъркан, а той ненавиждаше това.

Влакчето на ужасите на кея на Санта Моника вероятно беше спряло да натовари нови пътници, защото тракането му за момента бе заместено от музика и механични звуци от разните увеселителни съоръжения. От задния вход на хотела излязоха двама охранители, последвани от плешив тип в сив костюм с черни ревери - вероятно управителят на хотела. Зад мен вляво две колежанки на ролкови кънки се пързаляха на крайбрежната алея по посока към мен. Ръцете им лъщяха от пот, а еднаквите им тюркоазени клинове бяха опънати върху добре оформени крака. Докато ме задминаваха, им кимнах одобрително. Едната се намръщи. Другата ми показа среден пръст.

Отидох по-близо до сградата и погледнах към балкона, от който бях скочил. MP3 плейърът беше наистина масивен. Възможно ли е да е бил бомба?

Разбира се.

Защо тогава, запитах се, стоях на опасно място? Отговорът беше прост. Защото нещата не се връзваха. Ако в MP3 плейъра има бомба, защо се бавеше толкова дълго? В смисъл, защо Жанин не я детонира веднага, щом е излязла от обхват? Можеше също да я свърже с вътрешен брояч и да нагласи експлозията за пет минути след тръгването си. Може пък дистанционното да не получаваше добър сигнал поради интерференцията от хотелската кабелна система.

Не. В моята професия трябва да допускаш, че всичко, което може да ти навреди, винаги ще работи безотказно. И все пак това изглеждаше като някакво рядко изключение, защото не можех да измисля причина тя да чака толкова дълго за детонацията.

Освен ако...

Нещо чоплеше мозъка ми и аха да се сетя какво е. Мътеше ми се нещо за момента на детонацията и се опитваше да придобие логичен израз. Ако имах няколко минути да го обмисля...

Само че нямах. Трябваше да оставя тази мисъл на склад и да се върна към нея по-късно. В момента трябваше или да чакам сапьорския отряд, или сам да обезвредя бомбата. Поразсъждавах над това и реших, че имаше логика аз да го направя, след като експлозията толкова закъсня. Сигурен бях, че служителката от рецепцията е повикала бомбения екип, но докато обаждането стигнеше до точните хора и докато точните хора пристигнеха тук, аз можех да съм приключил.

Отправих се с бърза крачка към задния вход. Когато отворих вратата, в съзнанието ми изскочи спомен от детството, идеалният пример как действа на практика колекционерството на спомени.

Бях дванайсетгодишен през лятото, когато най-добрият ми приятел Еди навърза заедно дузина сферични фойерверки на един фитил и ги запали. Избухнахме в развълнуван смях и се втурнахме да намерим прикритие. Чакахме цяла вечност и нищо не се случи. Накрая Еди отиде да провери какво става и точно тогава бомбичките избухнаха. Еди изгуби няколко пръста на ръцете си, част от ухо и повечето от кожата от лявата страна на лицето си.

Не мога да го обясня, но докато стоях на прага на хотела, буквално почувствах как бомбата се опитва да избухне. В съзнанието ми изникна старовремски детонатор от онези с големите ръчки, които натискаш надолу, за да се получи контакт. В ума ми тази ръчка вече беше в движение. Изкрещях заради всички, които бяха в близък обхват:

- В хотела има бомба! Бягайте да се скриете!

Затръшнах вратата, обърнах посоката и затичах колкото можех бързо към бетонната стена, която бях зърнал по-рано, онази, която ограждаше вътрешния двор. Беше с височина до кръста и от тази посока не можех просто да се плъзна зад нея както преди. Трябваше да я прескоча с главата напред като командос, какъвто някога бях.

Направих го. Успях да осъществя скока. Легнах по корем и притиснах лявата страна на тялото и главата си към стената.

В този момент голяма част от хотела и горната една трета на стената, която ме пазеше, се изпариха.

27.

Експлозията от хотела остави във въздуха утайка от сажди и прах, увиснала като радиоактивен облак. Изкашлях каквото можах от дробовете си. Ушите ми пищяха. Всички цветове се бяха изцедили от зрението ми. Обърнах се да погледна зад себе си - видях бели пясък и небе и черни палми и вода.

Разтърсих глава няколко пъти и с мигане върнах цве- тоусещането в очите си. Изправих се на крака, проверих се за наранявания, но освен досадната болка в рамото си нямах от какво да се оплача. Имах чувството, че се движа на забавен каданс, и се почудих дали не съм в шок. Наредих си да се изтръгна от него, за да мога да се съсредоточа върху разрушенията на петнайсет метра от мен.

Страничните стени на хотела бяха останали непокътнати, но повечето от задните бяха рухнали. Покривът и външните стени на пентхаус етажа още си бяха там, но се бяха килнали застрашително. След като вътрешната укрепваща конструкция беше отслабена, щеше да е само въпрос на време, вероятно на минути, те да рухнат сред отломките на земята. Балконът, от който бях скочил, както и тези над него, под него и от двете му страни бяха в историята. Във фасадата на хотела бе изрязан правилен полукръг с диаметър около осемнайсет метра.

Наоколо беше същинска военна зона - навред бяха пръснати трупове и части от тела. Спорадично лумваха пламъци и осветяваха спуканите газопроводи. Отвътре крещяха хора, но стената от убийствена горещина несъмнено щеше да осуети спасителна акция.

Местни, туристи и дори скитници се завтекоха към мястото да зяпат. Забелязах към мен да върви бездомник с много прилични обувки. Извадих петдесетачка от джоба на джинсите си и ги спазарих набързо. Докато завързвах обувките на клошаря, разглеждах покрива. Как беше възможно да виси там, напук на гравитацията?

Казах си, че не е време за геройство, и ако не се чувствах пряко отговорен за мащабните разрушения и жертви, можеше и да си тръгна. Вместо това поех дълбоко дъх и влязох сред тлеещите руини. Когато очите ми се нагодиха към саждите и топлината, огледах опустошенията и реших, че далечният десен ръб на периметъра на взрива предлага най-голяма вероятност за оцелели.

Без да обръщам внимание на нестабилната покривна конструкция над себе си, си проправих път през отломките. След секунди забелязах възрастен мъж, засипан с пепел. Опипах го за пулс, но нямаше такъв. В подобни ситуации трябва да се придвижваш бързо, да насочиш усилията си там, където можеш да допринесеш най-много полза.

Трябваше да се съсредоточа върху живите.

Като навлизах по-навътре сред разрушенията, отминавах обезобразените тела на очевидно мъртвите. Тъй като повечето повърхности бяха или твърде нагорещени, или твърде остри, за да ги хвана, потърсих нещо, което да омотая върху дланите си. Останки от завеса ми свършиха работа и скоро мятах настрани от пътя си изпотрошени мебели и отмествах парчета бетон, за да огледам изпълнените с дим въздушни джобове под тях.

Открих момче в безсъзнание с тежки обгаряния, лежащо под преобърнато легло, което беше спасило живота му. До него намерих момиче, вероятно по-голямата му сестра, която не бе имала този късмет. Отнесох момчето навън и го положих на пясъка. Хора се втурнаха да помагат. Една жена каза “Бог да ви благослови“, аз ѝ кимнах и влязох да търся други.

Някои от зяпачите се мотивираха да помогнат. По- добре е от нищо, казах си, но опустошенията бяха чудовищни, а спасителите - неопитни и плахи. Някои с гумени подметки скоро побягнаха навън, като усетиха, че обувките им се разтапят.

Продължих да действам и успях да открия няколко трупа, но не и оцелели. Куин се появи изневиделица, понесъл две деца, по едно във всяка ръка, и двете с ужасни наранявания, но живи. Някой посочи и изкрещя, като видя лицето на Куин, бъркайки го с жертва на обгаряне. Огледахме се набързо един друг, кимнахме си и продължихме издирването.

Скоро пристигнаха полицията и пожарникарите и ни се разкрещяха да се изтеглим от мястото. Знаехме, че тези момчета са по-добре екипирани да се справят, затова с Куин се оттеглихме и започнахме да си пробиваме път през тълпата от хора, трупащи се пред останките от хотела, който допреди петнайсет минути бе сред най-изисканите в Южна Калифорния.

- Курвата ли свърши това? - попита Куин.

- Тя, да - потвърдих.

- Нарочно ли?

И аз се бях питал същото, докато търсех оцелели сред отломките от взрива. Не мислех, че е от тоя тип, дето ще взриви сграда умишлено, но явно бе от типа, дето ще скрие бомба в стаята ми.

Телефонът на Куин даде сигнал за получено съобщение. Той го прочете мълчаливо, като през това време мърдаше устни.

- Куп я е проследил до дома ѝ - уведоми ме.

- Пиши му да ни прати адреса ѝ - поръчах. - Нека кротува там, докато стигнем. Ако тя тръгне нанякъде, да я проследи и да ни държи в течение.

Той ме изгледа нахакано като някой хъшлак от гетото.

- Абе я ги виж тези пръсти! Знаеш ли колко време ще ми трябва да изпиша всичко това?

Продължихме да вървим. Куин се обади на Куп и му предаде съобщението. Накара Куп да ни поръча седан от местна служба за лимузини и му обясни откъде да ни вземе. Тъй като не се движеха никакви коли, трябваше да извървим около километър и половина, за да прескочим задръстването.

Около нас телевизионни екипи се суетяха да разполагат камерите си. Репортери репетираха с очевидци и ги подготвяха за големия им момент на живо по телевизията. От всички посоки пищяха сирени. Над нас небето пореха поне дузина хеликоптери.

- Как я е детонирала? - попита Куин. - С мобилен телефон ли?

- Така предполагам - отвърнах. - Или просто е поставила бомбата, а някой друг я е детонирал.

Стотици местни бързаха край нас, за да се доберат до най-удобно за наблюдаване място на разгърналата се драма. Стъписани туристи насочваха фотоапарати и видеокамери към лобното място на толкова хора и аз потръпнах, като си помислих как тези ужасяващи образи ще бъдат показвани отново и отново по новините. Как разни умници щяха да дискутират, а политици от двете партии щяха да се сочат с пръсти и да си отправят взаимни обвинения.

- Имаш ли представа защо е чакала толкова дълго, за да детонира заряда - попитах.

Той помисли няколко секунди, преди да отговори.

- Може да ме е разпознала от балкона - каза.

Припомних си странната ѝ усмивка в стаята, когато бе застанала близо до балкона. Възможно ли бе това да я е предизвикало? Куин? Би ли имала причина да го познава? Ако беше така, то терористите бяха инфилтрирани в организацията ни много по-дълбоко, отколкото си мислех.

- Да те е забелязала зад хотела и после да те е разпознала в колата? - попитах. - Не ми изглежда вероятно.

- Не. Когато тя излезе от предния вход на хотела, попаднахме в задръстване. Поръчах на Куп да следва бибипкането, а аз изскочих от колата да я проследя пеша. Вероятно ме е забелязала да го правя, защото си плю на петите като отровено прасе.

- И ти не можа да настигнеш едно кльощаво момиченце?

- Тича като Кали - обясни той.

- Никой не тича като Кали - възразих. - Но схващам основната идея.

- Последно я видях, като минаваше покрай магазин за понички. Тогава чух взрива и хукнах обратно.

- На някакви си две пресечки? И наричаш това тичане?

- При моите размери две пресечки са си олимпийско разстояние - оправда се Куин.

- Значи шофьорът Куп е последвал бибипкането и имаме адреса, където е спряла - обобщих, като наум се потупах по рамото, че бях поставил проследяващо устройство в чантичката ѝ.

- Ще ни отнеме време да стигнем там - отбеляза Куин.

Прав беше. Всъщност отиде цял час, докато се качим в колата и още двайсет минути да се преборим с движението. Накрая, като че след цяла вечност, забелязахме къщичката с разместени нива на помещенията и лющеща се жълта боя на Виста Крийк Драйв, до която Куп беше проследил Жанин. Куп беше паркирал колата си на една пресечка разстояние от къщата, а ние накарахме нашия шофьор да паркира на още една пресечка по-далеч. После подадохме сигнал на Куп и го изчакахме да ни сигнализира в отговор. Не го направи, което означаваше или че спи, или...

Мъртъв беше. Разбрахме го в мига, щом видяхме дупката от куршум в стъклото откъм шофьора. Куп бе прострелян откъм сляпата му зона, точно зад лявото ухо. Главата му висеше надолу с брадичка, опряна върху гърдите. Кръвта му беше навсякъде. Куин отвори шофьорската врата и повдигна главата на Куп.

- Какво е това в дупката от куршума? - попита.

Не ми беше драго да приближавам лицето си толкова близо до това на горкия Куп, но Куин имаше право; нещо се подаваше от входната рана. Оказа се, че е проследяващото устройство, което бях поставил в чантичката на Жанин.

Куин излезе гърбом от колата, изправи се в цял ръст и погледна къщата.

- Познай какво ще намерим там вътре.

- Трупа на Жанин - отвърнах.

Куин направи жест към Куп и каза:

- Добре че шофьорът на лимузината ни не видя това. Можеше да се уплаши.

- Я пък ти.

- Мисля, че този израз си го прихванал от новото момиче - Катлийн.

- Май си прав.

28.

Влязохме в къщата и бързо открихме два трупа, увити в дебел полиетилен. И двата бяха на красиви млади жени, като едната беше Жанин. Другото момиче ми се видя бегло познато. Всяка можеше да е, но при тази къща с две спални, бях готов да се обзаложа, че е съквартирантка на Жанин.

Само дето в къщата нямаше нищо друго.

Нито мебели, нито съдове, тенджери, тигани или прибори. Никакви мопове, метли, препарати за почистване, тоалетна хартия. Нямаше компютри, принтери, телефони, снимки или дори лист хартия, било празен или не. Беше озадачаващо. Да опразниш цяла къща от толкова вещи за тъй кратко време - пък макар и малка къща като тази на Жанин - би изисквало голям и опитен екип. Тия типове очевидно бяха невероятни професионалисти. Един или повече убийци бяха очистили трима души, а зад кулисите бе изчаквал пълен екип чистачи на местопрестъпления.

В хладилника имаше две неотворени бутилки с вода.

- За нас ли? - попита Куин.

- Очевидно - отвърнах.

Куин понечи да посегне към едната.

- Мислиш ли, че са отровени?

- Мисля.

- И какво да правим сега? - попита Куин. - Да поговорим със съседите ли?

Нямах такова намерение. Със сигурност някой беше забелязал мъртвия шофьор преди нас и беше повикал полиция. За наше щастие повечето полицаи или бяха вече в хотела, или пътуваха нататък. Колата, която бяха успели да отделят, вероятно пътуваше насам, но беше задържана от задръстванията. И все пак предполагах, че нямаме много време.

- Имаш ли лаптоп в багажа си? - попитах.

- Имам.

- Да се махаме оттук и да идем някъде, където ще хванем безжичен интернет.

- Ами водата? - подсети ме Куин. - На ченгетата ли да я оставим?

- Надали има отпечатъци по бутилките. От друга страна, някой новак току-виж, пил от нея и се гътнал.

Отворихме ги, изсипахме водата в умивалника и отнесохме бутилките с нас в колата.

Когато се добрахме до “Старбъкс“, Куин остана с шофьора, а аз взех мобилния му телефон и лаптопа и влязох вътре. Целта ми беше да получа достъп до уебсайта, където бях открил обявата на Жанин. Спомнях си, че видях много момичета в сайта и се надявах някои от тях да са местни. Ако беше така, възнамерявах да се свържа с тях и да узная какво им беше известно за Жанин. В най-добрия случай някоя щеше да ми даде следа, по която да тръгна.

Имаше две местни в сайта - Стар и Пейдж. Стар не би ми казала нищо, тъй като я разпознах като второто момиче в къщата на Жанин.

Обадих се на Пейдж и се включи гласова поща. Оставих съобщение да ми върне обаждането възможно най-скоро. После излязох от кафето, настаних се на предната седалка в колата и зачаках. Погледнах Куин и се помъчих да не се усмихна. В такива моменти като сега, както беше сврял огромното си тяло на задната седалка със свити колене, наведена глава и прегърбени рамене, си давах сметка какви непрестанни усилия трябва да полага човек като него. Толкова едър беше, че едва се побираше на задната седалка на градски автобус.

- Добра работа свърши днес в хотела - похвалих го. - Вероятно спаси живота на шест-седем души.

- Озовах се там в точния момент - сви рамене Куин.

След време щяхме да научим, че персоналът на местните болници се е трудил с дни да обслужи ранените и че някои от телата, пристигнали при тях, са били обгорели до неузнаваемост. Първоначалният брой на жертвите беше сто и единайсет души, но след седмица се покачи на окончателните сто и петдесет.

Телефонът иззвъня и аз се обадих.

- Обажда се Пейдж - чух насреща.

- Звучиш като красавица - казах ѝ.

Тя се засмя.

- Тогава да си останем на телефонно познанство за всеки случай.

- Няма начин. Вече видях снимката ти.

- Аха - рече тя. - И какво имаш предвид?

- Надявах се да се срещнем на по кафе, да си побъбрим и да се опознаем. Ако си паснем, ще продължим и нататък.

- Стандартното ми дарение е петстотин долара на час.

- Ще го удвоя, ако можеш да пристигнеш тук в рамките на един час.

- Не се засягай - каза тя, - но да не би по някакъв начин да си свързан с пазителите на закона?

- Не съм. А ти?

Тя пак се засмя.

- Не, но преди няколко години в гимназията играх секси контрольорка на броячите по паркинги.

- Може да е забавно да го разиграем пак някой път - предложих, като се опитвах да отгатна накъде бие с тази си забележка. Чудех се дали и другите ѝ клиенти звучаха като чак толкова слабоумни.

- Още си пазя костюма, та можем да го обсъдим, като дойда - измърка тя. - Ти си забавен, личи си. Къде искаш да се видим и как да те позная, като пристигна там?

Обясних ѝ и затворих. После споделих с Куин, че според Пейдж съм забавен. Той извъртя очи.

Пейдж беше много сладка, но не приличаше на начинаеща актриса. Не приличаше и на проститутка. По-скоро приличаше на майче от средната класа и както се оказа, беше точно такава. Подадох ѝ дискретно плика и тя го пъхна в чантичката си. Извини се и отиде до тоалетната. Когато се върна, каза:

- Сумата е далеч по-голяма от уговорената. Искаш да си платиш за повече време ли?

- Не - отвърнах, - просто държа да се убедиш, че съм искрен.

Поговорихме си за децата си и за разводите си. Тя сподели колко се е променило началното училище от времето, когато тя била дете.

- Когато аз бях ученичка, ако исках да правя нещо след училище, трябваше да отида дотам с колелото си. Или пък не участвах. На моите деца им е лесно. Те никога не биха го повярвали, но някога бях личност. В наши дни съм шофьор-разводач.

- Аз имам десет години аванс пред теб - казах ѝ. - Но ето я разликата за мен: в моите училища нямаше мамички като теб.

Тя ми намигна.

- Може и да е имало, а ти да не си знаел.

Оставих тази интересна мисъл да повитае в главата ми за минута, но единствената майка, която ясно си спомнях от началното училище, беше госпожа Кармоди, майката на Еди - онова хлапе, дето извъртя номера с фойерверките. За госпожа Кармоди си спомнях най-вече, че имаше задник колкото автобус. Докато нормалните задници се извиват като буквата „С“, този на госпожа Кармоди стигаше до половината на „С“-то, след което щръкваше на десетина сантиметра в права линия като един вид шелф, преди да завърши извивката. Шелфът на задника ѝ беше достатъчно широк да поставиш на него две кутийки безалкохолно. Колкото и да се стараех, не можех да си представя майката на Еди да върти клиенти, докато сме били на училище през деня.

Половин час отлетя неусетно и след като допихме кафетата си, изпратих Пейдж до колата ѝ. Сребристата ѝ хонда “Акорд“ имаше шестнайсетинчови гуми “Мишлен“ с лети джанти. Пейдж забеляза лимузината, паркирана до нея.

- Питам се чия ли е тази кола - каза тя. - Дали е на някоя знаменитост?

- Моя е - отвърнах.

- Не може да бъде!

- Искаш ли да надзърнеш вътре?

Тя искаше и когато го стори, Куин я сграбчи за раменете и я притегли на седалката. Последвах я и затворих вратата зад себе си. Пейдж задиша тежко и сърцето ѝ си- гурно думкаше като на уплашен заек, но беше достатъчно разумна да не пищи.

- Къде е шофьорът? - попитах.

Когато ти влезе, му казах да се разходи и да се върне след час.

Това ни даваше на разположение половин час да чуем какво знаеше Пейдж. Оказа се, че ни бяха нужни само пет минути да научим нещо, което ме блъсна като ляво кроше в черния дроб.

29.

- Всички ние трябваше да разказваме подробно за клиентите си пред мъж на име Грасо - каза Пейдж.

- Под “всички ние“ кого имаш предвид?

- Местните момичета, онези, които според тях хващат око.

- Жанин очевидно е била в тази категория.

- Да, беше една от фаворитките.

- Какво можеш да ми кажеш за Грасо?

- Не много. Работи за голям гангстер. Не искам да казвам кой.

Отделих още един бон и поставих банкнотите в ръката ѝ. Тя ме погледна в очите.

- Не си го чул от мен.

- Разбира се.

- Джоузеф Демео - прошепна. После добави: - Моля ти се, не ме забърквай, имам деца.

- Няма - обещах, - но трябва да си намериш друго поприще за изява. Не е безопасно да вършиш това. Няма да издадем какво си ни казала, но Демео знае, че си била приятелка с Жанин и Стар, а тях вече ги няма. Вземи си децата и напусни града. Демео няма да остави неудобни свидетели. Ясно ли ти е това?

Тя кимна.

Целунах я по бузата и я пуснах да си върви.

Час по-късно спряхме пред охранителния пост на военновъздушната база “Едуардс“. Показах си документа и един от служителите ме уведоми, че всички полети са спрени поради терористичната атака. Свързах се по телефона с Дарвин и след минути охраната получи нареждане от командира на базата да отвори гейта. Лимузината ни мина по пистата и спря до фирмения самолет. Куин ми напомни да отворя багажника, за да си вземе саксофона.

- Не можеш винаги да получиш каквото искаш - изтананиках.

Деформираното лице на Куин не му позволи да се усмихне, но понякога по него проличаваше стаен смях, ако човек умееше да го интерпретира. Бях от малцината, които го можеха.

- Винаги съм те подозирал, че си фен на “Стоунс“.

Пилотите, които се бяха залепили за телевизора в допълнителния терминал, сега тичаха по пистата да ни отворят вратата на кабината.

- Ще ни трябват петнайсет минути да се приготвим за излитане - викна единият.

С Куин се качихме в кабината. Докато той се наместваше, аз сипах питиета за двама ни.

- Да не ти е счупен мобилният телефон? - обади се той. - Питам, защото го провери поне пет пъти от експлозията насам.

- Надявах се Джанет да се обади - отвърнах.

- Чула е за взрива и се пита дали си добре, а?

- Глупаво от моя страна, нали?

Куин сви рамене и вдигна чашата си.

- За бившите съпруги - обяви тост.

Чукнахме се.

- Не съм сигурен, че се брои - подхвърлих. - Ти никога не си бил женен.

Куин отпи от бърбъна си.

- И от як не съм хапан.

Задържах бърбъна за няколко секунди в устата си, за да засиля паренето.

- Як? - изрекох смаяно.

Той се ухили.

Преглътнах бърбъна и сръбнах още.

- Нито пък аз - казах. - Намираш ли го странно?

В очите на Куин отново се мерна усмивка или поне така ми се стори. Той каза:

- Веднъж Куп ми разправи, че го ухапал як. Бил в Индия, в някакъв град, чието име никой не можел да произнесе, ако не бил родом от Тибет. Накарали го да пие чай с масло от як.

- Масло от як - промълвих.

- От Куп научих, че всеки в Тибет пиел средно по че- тирийсет до петдесет чаши чай всеки ден от живота си. В чайника винаги имало голяма бучка масло от як. Трябвало да го духаш в чашата, за да се отмести, преди да отпиеш - осведоми ме Куин.

- Ама че отврат.

- Същото казах и аз на Куп.

Кимнах.

- За Куп - казах и отново докоснахме чашите си.

Чувах от кокпита пилотйте да правят задължителната проверка преди полет. Куин допи останалия си бърбън в мълчание. Сторих и аз като него. Вторият пилот отвори вратата, показа ни вдигнат палец, а ние закопчахме коланите и се приготвихме за дългия полет до Вирджиния. Погледнах през прозореца и за пръв път ме порази мисълта, че денят бе ясен и красив също като единайсети септември в Ню Йорк.

30.

Самолетът бързичко обходи пистата. Щом се вдигна във въздуха, поръчах на пилота да мине над хотела, за да видя мястото отгоре. Ала само след секунди един „Еф/Ей- 18 Хорнет“ цъфна до нас и ни ескортира извън въздушното пространство на Ел Ей.

Вторият пилот отвори вратата на кабината.

- Съжалявам за това, господин Крийд.

- Бъзльо такъв - смъмрих го.

Той се намръщи и се прибра да си върши работата, като ме остави да размишлявам за тлеещите тела, които бях видял само преди часове. Представях си как роднини и близки от цялата страна отчаяно набират мобилни телефони, от които никога нямаше да получат отговор. Питах се след като падне покривът, колко ли спасители ще се добавят към броя на жертвите.

Когато достигнахме летателна височина, позвъних на Виктор. Той се обади и аз го попитах:

- Как го направи?

- Ако... говориш... за шпи-...онския... сателит... предай на... хората... си, че... съжалявам. Няма... да го... правя... повече.

- Съжаляваш? - възкликнах. - Шегуваш се, нали? Защото те си имат начини да те накарат наистина да съжаляваш. Впрочем къде е Моника?

Чух шумолене и мъж с висок тембър, но иначе нормален глас каза:

- Господин Крийд, името ми е Хуго.

- Хуго - рекох.

- Правилно - потвърди той.

- Гласът ти... - казах. - Ще направя догадка, че ти си малък човек.

- Отново правилно.

- Добре, значи трябва да повярвам, че имената ви са Виктор и Хуго. С кого си другарувате, с X. Г. и Уелс ли?

- Не познавам никакви ХГ и Уелс - отвърна той. - Аз съм духовен съветник на Виктор.

- Духовен съветник - процедих.

- Точно така.

Чух Виктор да казва отстрани:

- Раз... прави му... ос-... таналото.

Хуго се опита да прикрие слушалката с ръка, но нали беше малка ръчичка, продължавах да ги чувам съвсем ясно.

- Той ще ми се изсмее - възрази Хуго.

- Кажи... му! - с властен тон нареди Виктор.

Хуго махна ръката си от слушалката и ми каза, че бил нещо си, но с тъй тънък гласец, че трябваше да го помоля да повтори.

- Какво си? - попитах.

- Върховен командващ на армията му.

- Мъча се да измисля някакъв забавен отговор - казах му, - но ти ме остави безмълвен.

Хуго обясни, че той и Виктор мобилизирали армия от малки хора от цялата страна.

- Имаме войници навред - продължи Хуго. - Стотици. Някои са индустриалци. Други имат достъп до информация почти до най-високи нива. Имаме дори малък човек в кухненския персонал на Белия дом.

- И какво прави там? Готви манджи по късата процедура ли?

Той отново покри слушалката и го чух да се обръща към Виктор.

- Само кажи и ще убия мръсника. Дай ми зелена светлина срещу него, само за това те моля. Ще му изтръгна черния дроб и ще танцувам върху него. - Вече крещеше. - Искам да танцувам върху черния му дроб!

Слушалката взе Виктор.

- Господин... Крийд... нер-... вирахте... гене-... рала ми.

- Стига с глупостите, Виктор - срязах го. - Нужно ми е да знам дали Моника е жива. Ако е така, налага се да я убия. Благодарение на теб това се превърна във въпрос на националната сигурност.

- Тряб-... ва... да се... срещнем - каза той. - Имаме... много... за... изяс-...няване.

Разбрахме се да се видим във вторник сутринта в “Кафе Наполи“ в Ню Йорк.

- Някакъв адрес да ми кажеш? - попитах.

- Хес-... тър и Мъл-... бъри - отвърна той. - В Мал-... ката.. Италия.

- Малката Италия - повторих.

- Виждате... че не съм... лишен... от чув-...ство... за хумор... господин... Крийд.

- Ще имаш ли войници в ресторанта?

- Осем... часа... преди за-... ведението... да от-... вори.

- Ще бъда там - обещах.

31.

След като приключих разговора с Виктор и Хуго, обадих се в службата и съобщих на Лу Кели, че хотелската бомба не беше терористична атака.

- Беше лична атака срещу мен от Джо Демео - уточних.

Разправих му всички неудобни подробности от срещата си с Жанин, казах му за убития шофьор Куп, уведомих го, че Жанин и Стар също са мъртви, и му описах стерилизираната им къща.

- Онази ли Жанин, дето я гласеше за дубльорка на Кали?

- Същата и щеше да е идеална. - Не му споменах за снимките на родилното петно, които бях направил. Някак си ми се видя нетактично.

- Та какво казваш? - рече Лу. - Жанин, приятелките ѝ и повечето проститутки в Ел Ей...

- Хубавичките - настоях да отбележа.

- Всички хубавички проститутки в Ел Ей работят за Джо Демео?

- Не работят за него, в смисъл, че той им е сутеньор, но да, той финансира уебсайтовете им, негови хора следят тези уебсайтове и момичетата и той им плаща за информация.

- Информация, която може да използва да си купи влияние сред политиците и може би сред холивудския елит?

- Иначе как би знаел къде и кога възнамерявам да се срещна с Жанин?

- Замислил го е още преди срещата ви на гробището - прецени Лу.

- Иначе хората му щяха да ме гръмнат още там.

- Не е най-лесното нещо, при положение, че Куин те пази.

- Да, но Демео беше пратил девет от своите хора там още от предишната нощ. Демео ми каза, че те са забелязали Огъстъс. И все пак Куин би убил поне двама, аз вероятно също, но във всички случаи численият превес беше техен, а и бяхме на територията на Джо. Той можеше да ни очисти и двамата. И трябваше да го стори - добавих.

- Защо му е голяма престрелка посред бял ден? По- добре да използва Жанин да ти подхвърли бомба - прецени Лу. - Вече е знаел, че възнамеряваш да се видиш с проститутка в Санта Моника.

- Изкарват го да прилича на терористична атака - продължих мисълта му. - Убиват Жанин, за да набедят нея. Взели са компютъра ѝ, който я свързва с мен, и ще подредят нещата да изглеждат така, сякаш е сътрудничила на терористи.

- И Джо Демео се измъква, като приписва взрива в хотела на терористите.

- Джо е хитрец - заключих.

Известно време мълчахме, докато Лу обмисляше нещата.

- Каза ли вече на Дарвин за Демео?

- Исках първо да проверя версията си с теб.

- Аха. Ами по-добре да оставим него да уведоми света - предложи Лу.

- Или да не го уведоми.

- Мислиш, че ще се опита да покрие това?

- Мисля, че ще остави вината фокусирана върху терористите. Така постъпи с Моника, това е логичното продължение. Лесно е за вярване и е удобно политически. Оправдава службата му и бюджета, а същевременно сплотява страната.

- Все нещо трябва да каже на федералните - промърмори Лу.

- Каквото и да им каже, нашият фокус е Моника. След като потвърдим смъртта ѝ, ще им дадем хотелския взрив и ще ги оставим да оберат лаврите, че са го разкрили.

- Това е в най-лошия случай - отбеляза Лу. - Може да извадим късмет да открием и спасим Моника. Тогава ще отстъпим на федералните цялата слава и ще си спечелим цял тон бъдещи услуги от тях.

Не казах нищо.

След кратка пауза той се обади:

- О, ясно, схванах. Спасяване няма да се състои.

- Добре е да сме със сверени часовници - рекох.

- Ама и работа имаме - въздъхна Лу.

- Не ме зачеквай на тази тема.

Поръчах на Лу да ангажира на пълен работен ден хора, които да изровят всякаква възможна връзка между Бакстър Чайлдърс и Виктор.

- Кажи ми за Виктор - поиска той и аз му разказах всичко, което знаех без частта с наблюдателния сателит.

После попитах:

- Колко време ще отнеме според теб да се открие връзка?

Лу се засмя.

- Пет до десет минути.

- Шегуваш се - смаях се аз.

- Донован, ти и аз си имаме своите специалности и за двама ни някои задачи са по-трудни от други. Като ми казваш, че от една страна имаш световноизвестен хирург, а от друга - сърдито джудже с парализирани крайници и с пирги, при това знаеш, че има връзка между тях, и да искаш аз да я открия, това е все едно аз да те попитам колко време ще отнеме да се убие хамстер с пушка.

- Значи ми отговаряш с “да“.

- Именно.

Казах на Лу да се свърже с лосанджелиската полиция и с експертите от сапьорския отряд, след което спешно да ми се обади. Колкото повече узнаехме за бомбата, толкова повече щяхме да научим за Джо Демео и докъде се простира властта му.

- Изключено ли е атаката срещу теб да е била вътрешно дело? - попита Лу.

- Не вярвам да е така. Ако хората ни, включително ти, искаха да ме убият, много по-лесно би било просто да ме отровят. - Погледнах Куин и го видях, че ме наблюдава развеселено и с безразличие. - То се знае, на Куин му беше известно и за Жанин, и за хотела - добавих, - но трудно може да се припише на него.

Куин наостри уши.

- Не защото ми е приятел - добавих и го стрелнах с усмивка, - а защото не беше в течение на плановете ми за след срещата с Демео. Казах му за хотела и Жанин минути преди да пристигнем там. А и той не знаеше нито името ѝ, нито как изглежда, докато тя не пристигна. Но всичко това е без значение, защото Огъстъс би могъл да ме убие когато си пожелае, докато изпробваме Ей Ди Ес оръжието.

Куин кимна и затвори очи, доволен да узнае, че не е заподозрян. Сега може би не бих се опитал да го убия в съня му.

- Още нещо - каза Лу. - Имат номера на мобилния ти телефон.

Не бях мислил за това, но естествено, след като Жанин имаше номера ми, значи и екипът на Демео го имаше.

- След като разполага с проститутки и с бомби, сигур- но има връзки и с разни радикални елементи - продължи Лу.

- Е, и?

- Не е зле за всеки случай да изключиш мобилния си телефон.

- За какъв всеки случай?

- Ако Демео е насочил ракета “Стингър“ към сигнала от телефона ти в момента.

- По дяволите! - изругах.

Затворих и извадих батерията от телефона си. В самолета имаше защитена линия, Куин също имаше телефон, не ми беше нужен моят. Поех дълбоко дъх и си казах “Божичко, за толкова неща има да се мисли в този бизнес!“ Изпуснах въздуха бавно, изритах си обувките и насочих вниманието си към Куин с надежда за разговор. Уви, моят смъртоносен гигант вече хъркаше. Нямаше как да не се възхитя на човек, способен да заспи така бързо, особено в подобен момент.

Аз не можех да спя. Чувствах се като в капан в лук- созната кабина на самолета. Чувствах се също и безсилен. Заврян в този метален пашкул, не можех да сторя нищо за Джанет, или за Моника, или за Катлийн, или за взрива в хотела. Не можех дори да чета книгата, която бях започнал по време на полета за насам - изпарила се беше в хотела заедно с останалите ми лични вещи. Взех да прелиствам списание “Пийпъл“ с надеждата Огъстъс да не ме хване, че го правя, но нищо вътре не ме грабна. Когато си оцелял след бомбен взрив, а повече от сто души не са, трудно е да се съсредоточиш върху слухове за евентуална смучка на шията на Парис Хилтън.

Сериозно ме хвана съклет. Погледнах си часовника за трети път след разговора с Лу и се опитах да заспя, но монотонният шум на двигателите ми пречеше да се унеса. Отново взех да почуквам с пръсти и се помъчих да измисля що за връзка можеше да съществува между Джо Демео и Виктор, ако въобще имаше такава. После взех да се чудя как да открадна двайсет и пет милиона от Джо Демео. После поразсъждавах над проблема как да открия и убия Моника Чайлдърс, в случай че не беше вече мъртва.

Никога преди не бях имал проблем да се фокусирам върху работата си, но затворен в тази обстановка, направо не можех да мисля. Ама че съм и аз: обстановка! Кого заблуждавах. Не ми беше крива обстановката. Много добре знаех какво ми е: докато правех секс с Лорън, сбогувгх се с Жанин или се отегчавах до смърт в луксозния самолет, мислите ми все бягаха към Катлийн. Имаше нещо в заразителния ѝ смях и завладяваща личност, което бе докоснало сърцето ми и постоянно ме караше да се питам как ли би било между нас. Но краткотрайната ни връзка бе приключила и надали можеше да бъде спасена. Като ме заряза, тя взе правилното решение, защото при финалния анализ се оказах не по-добър от Кен Чапман. И двамата я бяхме наранили по своему.

И все пак не можех да престана да мисля за нея.

32.

- Татко, слава богу, че си добре! Тоест аз си знаех, че ще си добре, но всеки път като се случи нещо такова, не мога да спра да се тревожа.

Бяхме във въздуха вече от четирийсет и пет минути, достатъчно дълго, за да мога спокойно да върна батерията в мобилния си телефон. Мислех си за момчето, което бях спасил по-рано, и за момичето, вероятно негова сестра, което не бе оживяло. Това пък ме наведе на мисли за Кимбърли и колко скъпа ми беше тя.

- Татко? Добре ли си?

И какъв щастливец бях, че я имах в живота си.

- Татко?

Кимбърли не знае подробности за работата ми, но през годините Джанет ѝ бе казала твърде много. Имаше схематична представа за убийствата, които бях вършил за ЦРУ, и знаеше, че настоящият ми пост е свързан с кон- тратероризма. И все пак досега никога не бях осъзнавал на какво я подлагам. Не ми беше хрумвало, че при всяка бомбена експлозия и рухнал мост тя автоматично се пита дали не съм пострадал.

- Обичам те, Кимбърли - промълвих. - Съжалявам, че си се разтревожила.

- Е, поне се обади този път.

Почувствах се виновен. Досега си бях мислил, че Джанет ще се обади и първо ще успокоя нея, а после ще поговоря с Кимбърли. Дъщеря ми притежава такова самообладание, че винаги приемам нея за родителя, а Джанет за детето.

- Добре съм - казах. - Как е майка ти?

- Татко, притеснена съм. Този взрив в хотела терористична атака ли беше? Ще има ли още?

Погледнах към цветния монитор на панела до мен. Показваше скоростта, височината ни и предполагаемия час на пристигане. Добре напредвахме. Ако компютърът беше точен, с Куин щяхме да сме във Вирджиния към полунощ.

- Все още не ни е известно много за хотела - отговорих, - но съм сигурен, че от Вътрешна сигурност правят всичко възможно да предотвратят по-нататъшно насилие.

Кимбърли изстена.

- Боже, тате, звучиш като онази празноглава фръцла от ФБР по телевизията. Аз съм ти дъщеря, забрави ли? Не мога да повярвам, че не ми се доверяваш и не ми казваш какво наистина се е случило.

Кимбърли беше във втори гимназиален клас. Нямаше начин да ѝ дам вътрешната информация, към която се домогваше. Ако споделеше с приятелка и се разчуеше, точно който не биваше можеше да проследи източника на историята до нея, а това щеше да постави в опасност живота ѝ и този на Джанет. Тъй като не можех да допусна подобно нещо, реших да сменя темата.

- Как така не си на училище?

- Знаех си! - възкликна тя. - На Западното крайбрежие си! Тук е нощ. И не че би могъл да знаеш - добави, - но сега сме в зимна ваканция.

- О - рекох, - мислех си, че тя е през декември.

Тя въздъхна.

- Тогава е коледната ваканция.

Обичах дъщеря си, но обвиненията на Джанет бяха самата истина. Не бях ангажиран баща. Може би някой ден щях да имам време да стана такъв - поне така си повтарях. Знаех, че Кимбърли се чувства изоставена до голяма степен по моя вина и в крайна сметка щях да се заловя да разреша този ѝ проблем. Но това би означавало да ѝ посвещавам значително количество време, с каквото не разполагах на този етап от живота си. Не бях изцяло отсъстващ; виждах я веднъж или два пъти годишно, ала по отношение на Кимбърли чисто и просто се бях издънил.

И ето че сега бях на път да го направя отново, защото знаех, че Джанет страда и трябваше да попитам за нея. По-конкретно, чудех се дали Джанет беше казала на Кимбърли за разрива си с Кен Чапман. Реших да го ударя през просото.

- Как вървят сватбените планове?

Тя замълча за кратко.

- Ами... добре.

- Оповестиха ли вече датата?

- Не, не са на този етап.

- Ти избра ли си шаферска рокля?

- Има време, по-нататък.

- Неудобно ли ти е да говориш за това с мен?

- А ти как мислиш? - промълви тя. - Бих предпочела тя да не се омъжва. Бих предпочела също ти да не ме разпитваш за това. Иска ми се да имам и двама ви в живота си. Ако толкова се интересуваш от сватбата ѝ, защо не говориш с нея?

Чух на фона тийнейджърски гласове.

- Къде си? - попитах я. - В мола ли?

Дъщеря ми изпусна тежка въздишка, каквато не се полага на девойче. Беше звук, който ми казваше, че в нейните очи съм не само пълен слепец като баща, но и безнадежден.

- Просто се обади на мама - каза тя и прекъсна връзката.

Джанет ме смяташе за чиста отрова. Обобщението ѝ за нашия брак: най-голямата грешка в живота ѝ. Ако можела да се върне назад във времето, щяла да живее в грях и да ме зареже в деня, в който родила.

Аз съм първият, който ще признае, че нещата не бяха идеални, но пък чий ли брак е такъв? Отдавам неприятностите ни на ненормалното ми работно време, на стресовия компонент на професията ми, на проблемите ми с гнева, на празнината в гърдите ми, където по принцип е разположено сърцето, на липсата на съчувствие и такт, каквито повечето хора очакват да срещнат у брачния си партньор, и на депресията, в която изпаднах, когато така рязко ми бе отнета възможността да убивам хора за ЦРУ.

Тези последни няколко години обаче ме направиха по-добър човек. Напоследък бях далеч по-малко вкиснат и исках възможност да докажа на Джанет колко много съм се променил след развода. Не защото (както Лорън бе казала) исках тя да се върне при мен - не исках, - а заради Кимбърли, защото наближаваше възраст, в която да има ангажиран баща бе по-важно от всякога. Исках да докараме нещата дотам, че Джанет да е в състояние да каже някои добри неща за мен на дъщеря ни.

Хвърлих поглед към спящия Куин с надежда той да не се събуди насред караница между мен и Джанет. Да описвам на висок глас пред Лу срещата си с Жанин бе достатъчно голям конфуз. Поех риска и набрах номера на Джанет.

- Какво искаш? - тросна ми се тя, сякаш от часове беше в лошо настроение и внезапно ме бе зърнала до себе си.

Игнорирах тона ѝ, знаех, че ѝ е нужно да е наежена, за да се разправя с мен. Не я обвинявах, че държеше гарда си вдигнат. Според психотерапевта ѝ, макар и да се била развела с мен, не била успяла да изпразни “резервоара с горчива болка от взаимоотношенията ни“.

Въпросът на Джанет беше основателен. Какво всъщност исках от нея? Дълбоко в себе си се питах дали разривът ѝ с Чапман няма да се окаже катализатор за приятелство. Може би следобед беше премислила нещата и бе стигнала до извода, че не аз съм злодеят в цялата история, задето съм ѝ посочил недостатъците на Кен, а че съм човекът, който закриля нея и Кимбърли. Ако Куин не седеше там, можех небрежно да спомена някои от добрите си постъпки като например как днес помогнах да бъдат спасени хора. Чудех се дали няма да стимулирам малко уважение към себе си, ако го направя.

- Чу ли за взривения хотел в Ел Ей? - попитах я.

- Твое дело ли беше?

Нямаше да стане.

- Господи, Джанет.

- Значи да, така ли?

Джанет не притежаваше класическа красота, но беше най-хубавката, която ми се е признавала в любов. На някои не биха допаднали тънките ѝ злобни устни и острите черти на лицето ѝ, но мен всичко във външността ѝ ме привличаше.

- Очевидно те сварвам в лош момент - въздъхнах.

- Ти на себе си ли си? Всеки момент, в който разговарям с теб, е лош, проклет кучи сине! - изкрещя ми. - По-скоро бих прекарала десет дни, привързана към машина, която изсмуква живота от мен, отколкото да разговарям десет секунди с теб! - И тя ми затвори.

Замислих се над казаното от нея. Онова за машината, изсмукваща живота. Питах се дали е възможно да се изгради такъв уред. Ако да, как би действал? Колко голям би трябвало да е? Колко би струвал? Би ли имал висока стойност като приспособление за изтезания? Не можех да си представя нищо по-добро от оръжието Ей Ди Ес. Беше вече относително портативно, но армията работеше над ръчна версия, която щеше да е функционираща до месеци. При Ей Ди Ес болката е моментална, както и съвземането. След като бях сравнил двете в съзнанието си, категорично поставях Ей Ди Ес над изсмукващата живота машина на Джанет. Но пък от друга страна, Джанет сигурно не беше и чувала за оръжието Ей Ди Ес.

Почти сигурен бях, че щеше да предпочете да говори с мен пред това да бъде изложена на Ей Ди Ес лъча.

Поразсъждавах още известно време за Джанет и хубавото ни време заедно. После натиснах друг номер с бутон за скоростно избиране, за да отпратя образа на стройното ѝ тяло и стегнати слаби крака.

Сал Бонадело отговори както винаги.

- Какво?

Беше повече изявление, отколкото въпрос.

- Разправи ми за Виктор - казах.

- Кой?

- Аз съм, дявол го взел.

- Щурака, нощуващ по таваните?

- Същият.

- Къде си? - попита.

Представих си го как поглежда към тавана над главата си и се чуди дали не съм някъде горе в момента. Чух, че се събудил от кошмар преди няколко месеца и изстрелял цял пълнител в тавана на спалнята си, като крещял моето име.

- Спокойно - рекох, - във въздуха съм, някъде над Колорадо.

Забелязах, че Куин започва да се размърдва. Може би е бил буден през цялото време и просто ми е дал свобода да си поговоря с Кимбърли и Джанет. Човек никога не можеше да е сигурен за Огъстъс Куин и посоката на мислите му в който и да е момент.

- Чух за случката в Джързи.

- Звучиш, сякаш си едва ли не разочарован.

- Няма такова нещо. Но е трудно да се намерят добри стрелци.

- Тъкмо затова ми търпиш щуротиите - подхвърлих.

- Търпя, и още как.

- Слушай, каза, че си се срещал с Виктор. Къде?

- Знаеш, че не мога... как му се викаше... да си разкривам източниците.

- Зарежи глупостите.

- Трябваше му яка стока. Дадох му име.

- Що за яка стока?

- Оръжие, наркотици, експлозиви... такива ми ти неща.

- И твоят контакт е настоял да присъстваш?

- Да. Я кажи за твоята, русичката, дето караше вана по телевизията. Ама истинската, не идиотската снимка, която ФБР показаха... Говори ли вече с нея за мен?

- Хич не си въобразявай - отрязах го.

- Не мога ли да си помечтая поне? Какво, не съм достоен за нея ли? Що не ѝ речеш някоя добра дума за мен? Ще го приема като услуга.

- Вашата порода в някакво специално училище ли я обучават да говори така?

- Да, умнико. Нарича се училище за трошене на глави и аз съм му директорът. Е, искаш ли помощта ми или какво?

Отново въздъхнах и осъзнах, че напоследък често ми се случваше.

- Ще спомена пред малката дама за интереса ти.

- Туй-то, за това помолих.

- При първа възможност.

- Ама ме спомени както трябва.

- Добре.

- Кажи ѝ, че съм загадъчен мъж.

- Да му се не види! - креснах. На няколко метра от мен Куин направи онова, дето сякаш се усмихва. Реших да подходя към Сал от друг ъгъл. - Случайно да знаеш за взривения хотел в Ел Ей?

- Че аз да не съм сляп? По всички канали на скапания телевизор все това показват. Ти ли беше?

Пак въздъхнах. Що не взема да стана един надувач на балони?

- Сал - казах, - хотелският взрив беше дело на Демео.

- Какво? Джо Демео? Глупости!

- Тази сутрин имах среща с Демео. После се видях с проститутка. Онази бомба, дето си я видял по телевизията, тя ми я подхвърли в стаята. По-късно узнах, че била едно от момичетата на Демео.

- И твърдиш, че са взривили цял хотел само за да убият теб? Отгоре на това не са успели? Аз бих използвал шило за лед.

- Ведра мисъл - отбелязах.

- Да не се засегнеш сега, нищо лично.

- Хубаво - измърморих и отново се върнах на темата. - Мислиш ли, че Виктор и Демео работят заедно в някаква област?

- Защо?

- Виктор ми възложи убийството на Моника Чайлдърс. Внезапно снимките цъфнаха по телевизията. Оказа се, че Виктор похитил наблюдателен сателит и вкарал снимките. После трупът на Моника изчезна. Правителството го приписа на руснаци, които уж работели с терористи. И веднага след това Джо Демео се опита да ме убие и го изкарва като терористичен акт срещу хотела. Това на съвпадение ли ти прилича?

- А аз на Пери Мейсън ли ти приличам? Да не мислиш, че държа в джоба си кристално кълбо? Или искаш да ти проверя хороскопа, а?

Приех го като „не“.

- Можеш ли да ми съобщиш каквото и да било за Виктор?

- Опитваш се да намериш жената на Чайлдърс ли? И да се погрижиш този път да си остане мъртва?

- Това е планът.

- Може да предизвика... как се казваше... търкания между теб и джуджето.

- Ще се опитам да оправя проблема, като запазя баланса.

- Само че ако не потръгне между вас, да знаеш, че пари не връщам. Вече съм си дал лептата за благотворителност.

- Хайде без тия.

- За “Майки от Сицилия“. Можеш да ги провериш. Много полезна работа вършат в околността.

Не казах нищо.

Тонът на Сал се бе променил и почти напомняше искреност.

- Честно казано, в момента правя гимнастика - заяви той. - Но ще разтръскам някои дървета, пък да видим какво ще изпадне от клоните. Мразя го тоя проклет Демео. Вреди на бизнеса.

- Ще ми помогнеш ли да го поразим?

Той помълча.

- Такива въпроси могат да вкарат човек в гроба, ако някой записва.

- Нищо не записвам. Искам да го окрада.

- Тогава по-добре планирай убийството му.

- Няма да го изключвам от сметката - казах. - Искаш ли половината?

- За колко говорим?

- Двайсет милиона.

Той отново замълча.

- Двайсет за мен или общо двайсет?

- Общо. Нека се видим скоро и да го обсъдим.

- Да, добре - отвърна той, после добави: - Но не при- парвай до къщата ми. Не ща да се прибера у дома някоя вечер и да те заваря в тъмното в дневната.

- Ще дойда в клуба ти.

- Доведи русичката с теб.

- Сал, нека ти кажа за русичката. Тя е мъртва отвътре.

- Оправял ли си я някога?

- Като паяк е. Ако прави секс с теб, убива те.

Той поразмишлява над това.

- Може пък да си струва - заключи.

Аз също поразмишлявах.

- Може - отвърнах.

Затворих. Рамото ми пулсираше болезнено от удара в тротоара. Монотонното бръмчене на двигателите продължаваше. Наклоних седалката си назад и затворих очи. Дали пък не чух Куин да казва:

- Как можеш да спиш в такъв момент.

33.

Пронизителен звук ме изтръгна рязко от съня. Повтори се и аз извадих телефона от гнездото му. Погледнах часовника си. Бяха минали два часа.

- Какво имаш за мен? - попитах.

- Догадките ни са за семтекс - отговори Лу.

Семтекс е предпочитаният експлозив от международни терористични групировки. Евтин е, няма мирис, лесно достъпен е, може да бъде съхраняван за неопределен срок от време и минава през скенерите по летищата като копринени гащички.

Лу добави:

- Прав си, взривът се е намирал в твоята спалня.

- Как са установили това?

- По липсата на кратер. Детонация на партера би оставила един метър дълбок кратер. Докато заряд, поставен над втория етаж, би отнесъл покрива.

- Над какво работят федералните?

- Хотелски камери, сравняване на лица със заподозрени терористи и симпатизанти, проверка на връзки по адреси, криминални досиета, религиозна и политическа принадлежност. Дарвин каза да им дадем Жанин, така че сега съставят и нейния профил.

Погледнах към Куин отвъд пътеката. Изглеждаше, че пак спи, в същата поза както преди. Доколкото виждах, не беше помръднал и мускул, откакто беше довършил второто си питие. Завиждам на всяко чудовище, дето може да си хърка така.

- Ще ми се да не им беше давал Жанин - казах. - Ще искат да разговарят с мен и ще вземат да прехвърчат искри. По-добре да им разрешим случая и да ги оставим да оберат лаврите.

- Федералните те имат на видеокамера при регистрирането ти в хотела. Разполагат с името ти и кредитната ти карта. Засекли са два пъти Жанин на камерите във фоайето. Знаят, че ти е разрешено да излетиш от базата “Едуардс“. Дарвин каза, че ако не им дадем Жанин, ще задържат теб и Куин като свидетели, щом кацнете.

Имаше логика в това. И все пак не ми беше приятно във всички правоохранителни агенции да се знае закачката ми с двайсетгодишна компаньонка. Всеки федерален агент, с когото щях да имам работа занапред, щеше да намери начин да го намеси в разговора.

34.

С оцеляването си от атаката на Демео бях поставил семейството си в опасност, така че помолих Кали да наглежда Джанет и Кимбърли до следващо известие. Бях изложил на риск и Ади, като поисках пари за нея, затова пратих Куин в Центъра за изгаряния да я пази.

- Историята на Виктор е тъжна - осведоми ме Лу.

Беше събота следобед. Рамото ми бе току-що превързано и си бях наваксал със сън. Лу ми бе събрал цял тон информация за Виктор, но мен ме интересуваше само източникът му на средства и какво го свързваше с Моника Чайлдърс.

- Двете опират до едно и също.

- Осветли ме със съкратената версия.

- Виктор се родил със сериозни респираторни проблеми. Преди около двайсет години бил в болницата за лека операция, когато по невнимание сестра го предозирала и това довело до внезапно спиране на сърдечната дейност. Някой откарал леглото му в асансьора, водещ до спешната хирургия, и някак успял да го остави там. Движил се нагоре-надолу с асансьора повече от трийсет минути, преди да забележат какво става. Спешно го вкарали в операционната, но хирургът оплескал процедурата и Виктор претърпял инсулт. Последвалите опити да спасят живота му го оставили с четири парализирани крайника. Болницата направила неумел опит да прикрие инцидента. Адвокатът на Виктор подал иск и срещу болницата, и срещу фармацевтичната компания и спечелил в извънсъдебно споразумение най-голямата сума, изплащана на индивидуално лице във Флорида. След изписването на Виктор от болницата родителите му вложили парите в акции на “Бъркшър Хатауей“. Когато навършил пълнолетие, притежавал над сто милиона долара. Родителите му вече били покойници и той се обкръжил с най-добрите финансисти, които можеш да си купиш с пари. Превърнал се в мащабен инвеститор и финансирал няколко интернет програми, които още повече увеличили богатството му.

- Колко повече?

- В момента има близо един милиард долара. Освен за невероятно развитата си компютърна система, супермодерен апартамент и електронни нововъведения, които му позволяват да функционира на най-високо възможно ниво, той няма за какво друго да харчи богатството си.

- А лекарят, прекъснал гръбначния му мозък? - попитах.

- Бакстър Чайлдърс - отвърна Лу.

- Дами и господа, разполагаме с мотив - обявих.

35.

Туристите често се изненадват, като научат истинските размери на Малката Италия. Цялата площ обхваща само три или четири пресечки по Мълбъри Стрийт помежду „Канал“ и „Хюстън“.

Една от пресечките е „Хестър“, на която се намира “Кафе Наполи“, отворило врати преди повече от трийсет години. То работи по осемнайсет часа на ден, като се започне от девет сутринта. Явно дължаха услуга на Виктор, защото той осигури маса за нас час, преди да се струпа навалицата за закуска.

- Благо-... даря ви... че... дой-... дохте - изрече Виктор.

Наистина имаше пирги, както бе казал Сал Бонадело, отгоре на това бяха дълги и мръсни и висяха върху раменете и гърба му като дебели прашни въжета. Ако беше в състояние да застане прав, поне два от усуканите кичури биха омели пода. Почудих се не се ли заплитаха в спиците на инвалидната му количка.

Като стана дума, инвалидната му количка беше последна дума на техниката. Нямах представа какви камбанки и свирки включваше, но електрониката по таблото ѝ можеше да изстреля космическа совалка. Приличаше на съоръжение от далечното бъдеще. Задната част бе закрита и се издигаше в арка над главата му, където беше прикрепена към рамка във вид на кръгъл прът, дебел поне два сантиметра и половина.

Виктор придвижи показалеца си върху тъч пад и няколко малки компютърни екрана безшумно изникнаха от рамката и се разположиха под различни ъгли на около две педи пред главата му. Макар да не можех да видя никой от екраните от мястото си, един от тях трябва да е представлявал дигитален часовник, защото Виктор погледна към него и каза:

- Вре-... мето ни ... е огра-... ничено... затова... да за-... почваме.

Носеше тъмносин спортен екип с дълги ръкави с три вертикални бели ивици от едната страна на горната му част. Беше много скъп на вид, вероятно шит по поръчка, което ме накара да осъзная колко ли трудно бе за малките хора с ограничени средства да си осигуряват облекло. Беше едно от нещата, за които човек не се замисля, докато не се озове в такъв тип ситуация.

Седяхме в основната зала, където стените бяха тухлени и покрити със снимки и други сувенири от Италия. Масата ни беше по-голяма от другите, но всичките бяха с бели покривки, стигащи до пода, и малки вази с пъстри букетчета в тях.

Хуго стоеше прав, когато пристигнах, и продължаваше да стърчи. Питах се защо ли, докато не осъзнах, че нямаше избор. Масата и столовете бяха твърде високи за него. Затова стоеше прав и ме гледаше гневно.

Кимнах му и промърморих:

- Хуго.

Просветна нещо тъмножълто и си дадох сметка, че Хуго ми се беше озъбил. Ако втренченият поглед може да изпепелява, обречен бях.

Един младеж ни приближи и каза:

- Кухнята още не е отворена, но мога да ви донеса каничка кафе и кифли или нещо друго тестено, ако желаете.

- А черен дроб няма ли? - изръмжа Хуго, без да отмества очи от мен.

Внезапно разбрах кое правеше взора му така заплашителен: той изобщо не мигаше. Не беше примигнал нито веднъж, откакто пристигнахме.

Младежът изглеждаше объркан.

- Аз не съм сервитьор, от обслужващия персонал съм, така че не познавам добре менюто. Вероятно ще мога да ви осигуря малко пушена сьомга или сирене за мазане.

Никой не каза нищо, така че му отговорих:

- Мисля, че само ще си поговорим, но благодаря за предложението.

После ми хрумна нещо и добавих:

- Бихте ли махнали цветята?

Не вярвах Виктор да е скрил микрофон в букетчето, но защо да рискувам?

Младежът се отдалечи с цветята и аз задвижих нещата. На Хуго казах:

- Знаеш ли, за духовен съветник си твърде войнствен.

- Майната ти! - викна той.

Свих рамене. Започнал бях да свиквам с немигащия вперен поглед. На Виктор предложих:

- Не би ли желал да ме обискираш? Да се увериш, че не нося жица или записващо устройство?

Виктор отвърна:

- Не е... нужно... Вече те... ска-...нирах.

Леко помръдна глава, за да посочи екраните.

Не повярвах и за миг, че е способен да ме сканира, иначе би споменал оръжието, прикрепено с лепенка под кръста ми.

И тогава Виктор каза:

- Само не... пося-....гай към.... ре-...волвера... на гър-...ба си. - Добави: - Ще гово-... ри... глав-...но Хуго... по оче-... видни... при-...чини.

- Става - рекох, зачуден какви още фокуси можеше да прави инвалидната му количка. - Е, кажи ми, как успя да похитиш сателита?

- Това е поверително - тросна се Хуго. - Военен експеримент. Осведомяваме само при нужда.

- Аз имам нужда да се осведомя - настоях. - Наредено ми е да открия хората, проникнали в защитата на ком- пютърната система на сателита, и да ги убия. Питам ви най-възпитано, но категорично държа на отговор.

Хуго ми отправи присмехулна гримаса, сякаш бях насекомо.

- Това заплаха ли е?

Въздъхнах.

- Дойдох с надежда да укрепя приятелството ни, но ако няма да го бъде, винаги мога просто да ви скърша вратовете.

Хуго все още не беше мигнал, но обърна лице към Виктор.

- Може ли да се приближа? - попита го той.

Виктор кимна. Хуго разкопча ципа на горнището на Виктор. Отдолу целият му торс беше покрит с експлозиви.

Опитах се да се направя на равнодушен, сякаш такива неща ми се случваха непрекъснато. Но не вярвам да заблудих някого. И все пак се заинатих.

- А къде е детонаторът?

Хуго сведе поглед към масата. Отначало не разбрах. После продумах:

- Шегуваш се.

Плъзнах малко назад стола си и бавно повдигнах покривката. Под масата имаше две джуджета. Единият държеше 38-калибров, насочен право към чатала ми. Другият имаше залепен към лявата си ръка детонатор. Десният му показалец беше надвесен над голям червен бутон. Вдишах дълбоко и кимнах на двете джуджета под масата.

- Кротко, нали? - казах им. После спуснах покривката както си беше. - Всъщност ми е все тая как сте хакнали сателита. Само искам да мога да кажа на шефа си защо няма да се случи отново.

- Той вече знае. Инсталираха платка, която ни блокира.

- И действа ли?

- Действа - отвърна Хуго. После се усмихна и добави: - Засега.

- Няма... да про-...никваме... повече... обе-... щавам.

Заразглеждах изучаващо моя вертикално ощетен работодател. Имаше момчешко лице, доста подпухнало - от дългогодишна употреба на медикаменти, както предположих. Тъкмо се канех да кажа нещо и той внезапно се усмихна. Не беше някаква дежурна или пък смразяваща усмивка, а широка, искрена и подкупваща. Бях неподготвен за това и се стъписах повече, отколкото като видях експлозивите по тялото му и джуджетата под масата. Изражението на Виктор ми напомняше деца на игрище, като той бе детето с най-малка надежда да бъде избрано от някой отбор, онова, дето никой не искаше. После с изтънял и уязвим глас продума:

- Не мо-...же ли... да сме... прос-...то... приятели?

Удивителна беше тази трансформация от смъртоносна заплашителност в безпомощност. В този момент изглеждаше симпатичен, едва ли не умиляващ. Ако Катлийн беше тук, сигурен съм, че би казала “О, колко е сладък“. Но Катлийн не беше тук и не в нейния чатал бяха насочили пистолет.

- Устройва ме - казах. - Ще се постарая хората ми да не ви закачат. И тъй, какво стана с Моника?

- Нали го знаеш Фатхи, дипломата? - обади се Хуго.

- Бащата или сина?

- И двамата. Но по-конкретно бащата, дипломатът от Обединените арабски емирства. Продадохме Моника на него.

Виктор и Хуго бяха пълни с изненади, така че защо ли трябваше да бъда шокиран? Но бях. Всъщност направо онемях и не можех да съставя смислен въпрос. Вместо това попитах:

- При което тя жива ли беше?

Хуго се разсмя.

- Не би имал голяма полза от мъртва секс робиня.

Опитах се да го осмисля.

- Тя още ли е в страната?

- Тялото ѝ - да.

Значи все пак беше мъртва. Дарвин щеше да е доволен. Но на мен нещо не ми се връзваше.

- Наехте ме да убия Моника и аз го направих. После ме проследихте чрез сателита, прибрахте тялото ѝ, съживихте я и я продадохте като секс робиня. Сега тя отново е мъртва, нали? Ще ми простите каламбура, но това си е убийство на квадрат. Защо просто не ме наехте да я отвлека?

Хуго обясни, че причините били две. Първо, щяло да бъде конфликт на интереси, тъй като планирали да я продадат на терористи, пък аз съм контратерорист. Второ, искали да проверят могат ли да я съживят, след като обучен убиец е дал най-доброто от себе си да я умъртви.

- Значи съм бил част от медицински експеримент, тъй ли?

- Да.

Хуго ми припомни, че армията им от малки хора включва учени, микробиолози и специалисти почти във всяка сфера на изследователската дейност. Един от тях създал революционен антидот за ботулиновия токсин и тъй като бездруго били набелязали Моника, тя щяла да е първото им опитно зайче. Ако оживеела, щели да я продадат на Фатхи. Ако не, щели да доусъвършенстват антидота.

- И се получи - казах аз.

- Точно така. Възнамеряваме да спечелим сто милиона долара от антидота, като го продадем на военните.

- На нашите военни?

- Нашите, техните, все едно.

- Да се върнем на конфликта на интереси - казах. - Не ми е комфортно да работя с вас, ако работите и с терористи.

Хуго се изхили.

- Това е абсурдно. Правителството ви работи с терористи всеки ден. Наричат го инфилтриране. Ние правим същото. Инфилтрираме ги за нашите собствени цели, които няма да разкрием пред вас.

Въпреки замаяната си глава успях да го попитам за другите две мишени, които искаха да убия. Хуго отвърна, че те били част от социален експеримент.

- Първо медицински експеримент, сега пък социален.

- Точно така - потвърди Хуго.

- Бихте ли ми дали някакви насоки за тях? - попитах.

Хуго погледна Виктор, преди да отговори. Виктор кимна. Хуго отново се обърна към мен и се залови да обяснява.

- Виктор иска да проумее същинската природа на злото. Преди да инжектирате Моника, дадохме ѝ шанс да назове двама души, които са ѝ причинили голяма болка в живота ѝ. Ще убиете тези двама души и от всеки ще вземете по две имена. Виктор вярва, че всички си имаме поне по двама души, които са ни нанесли непоправими вреди. Вие ще въздадете мъст за всички жертви.

- Започнал е с Моника заради съпруга ѝ, лекаря.

- Да. Не можехме да допуснем да убиете доктора. Твърде лесно биха свързали Виктор с престъплението. Има поговорка: „Ако искаш да нараниш врага си, накажи обичания от него“. Тъй като Моника беше невинна, дадохме ѝ избор: да живее в плен или да умре в онзи ван.

- И тя е избрала живота.

Виктор и Хуго кимнаха едновременно.

- Но вие сте знаели, че двамата Фатхи са възнамерявали да я убият.

Виктор и Хуго отново кимнаха. Хуго поясни:

- Знаехме, че ще са невъздържани и няма да ѝ дадат време да се съвземе.

- А защо замесихте мен във всичко това? - поинтересувах се.

- Имаме големи планове за вас, господин Крийд.

- Като например?

- Ще ни помогнете да завладеем света.

- Е, защо пък не - рекох.

И тогава, кой знае защо, се сетих за Джо Демео.

Казах им:

- Бих се радвал да ви помогна да завладеете света, но ще съм зает да обера и убия много могъщ престъпен бос.

Виктор се обади:

- Може би...сме в... състо-...яние... да по-...могнем.

Поразмишлявах около минута и отвърнах:

- Най-вероятно сте в състояние. Все пак овладяхте наблюдателен сателит. Имате ли достъп до безпилотни военни самолети?

- Безпилотни изтребители? - попита Хуго. - С въоръжение на борда? Това е невъзможно.

Разсмях се. Може пък да не бяха толкова побъркани, за колкото ги мислех.

- Мислех си дали не можете да отклоните някой от метеорологичните безпилотни самолети от калифорнийското крайбрежие или разузнавателен безпилотен самолет между Аляска и Русия.

- За къде?

- За хълмовете на Ел Ей - отвърнах. - Само за няколко минути.

Хуго се отдалечи към другия край на залата с мобилния си телефон. Забави се две-три минути. Когато се върна, погледна към Виктор и кимна. Виктор му кимна в отговор.

- Да - заяви Хуго. - Можем да го направим.

- Какво ще ми струва?

- Каква е... пляч-... ката? - попита Виктор.

- Десетки милиони според мен. Ако го свършим както трябва.

Виктор помисли един миг, преди да отговори.

- Ние не... ис-... каме па-...рите - каза той. - Пред-...почитаме... дела си... във... вид на... ус-...луга.

- Устройва ме - отсякох.

После набрах номера на Демео.

- Ти обеща да се обадиш - каза отсреща Демео. - Значи трябва да е вторник.

- Уби много хора в онзи хотел в опит да ме вдигнеш във въздуха - казах.

- Крийд, чуй ме. Ако още те вълнуват онези десет милиона за обгореното дете, имам по-добра идея. Направих някои проверки - съобщи ми той. - Оказа се, че тя има всевъзможни увреждания, застрашаващи живота ѝ, така че най-добре да видим ще оцелее ли, преди с теб да си съсипем хубавите отношения.

- Тя е добре защитена, Джо.

- Да, чух, че гигантът ти бил там. С такова лице не се откроява много от обгорелите пациенти.

Помълчахме известно време. После той попита:

- Приключихме ли, или имаш да казваш още нещо?

- Идвам да ти видя сметката, Джо - казах.

- О, тъй ли? - рече той и се разсмя. - Придружен от коя армия?

Погледнах Виктор и Хуго, помислих си за двамата под масата с пистолета и детонатора, за мини учените, които успяваха да хакнат наблюдателни сателити и да създадат антидот за най-смъртоносната отрова, позната на човека. Помислих си и за джуджето, което работеше в кухненския персонал на Белия дом.

Кимнах към Виктор. Той ми смигна и ми кимна в отговор.

- Имам си страхотна армия - заявих на Джо Демео.

Хуго се изпъна като струна и гърдите му се изпъчиха от гордост. Отдаде ми чест.

Затворих телефона.

- Е? Какво каза той? - попита Хуго. - Разсмя ли се, като му каза за армията? Бас ловя, че е прихнал. Кажи ми, че се е разсмял. Хайде, кажи ми го и аз ще убия мръсника с голи ръце. Ще му отпоря ушите от главата, ще...

- Разсмя се - казах.

Хуго погледна Виктор.

- Винаги се смеят - промълви. И внезапно се омърлу- ши.

- Не си разваляй настроението - ободрих го. - Те не знаят срещу какво са изправени.

- На-...истина... не... знаят - обади се Виктор.

36.

В Малката Италия не се носи аромат на прясно изпечен хляб, нито италианци пеят любовни песни или говорят гръмогласно, като размахват ръце. И все пак е останал достатъчно чар да вдъхнови една разходка, стига да имате време. Аз имах, така че поръчах на шофьора да ме изчака и тръгнах да се разтъпча по „Мот“, „Мълбъри“, „Елизабет“ и „Бакстър“.

Районът постепенно е поглъщан от Китайския квартал и повечето хора, говорещи италиански, отдавна са се преместили в Бронкс. Ала улиците все още са много оживени и колоритни, а противопожарните кранове са боядисани в зелено, бяло и червено - цветовете на италианското знаме.

Не открих нищо, което да си купя, но обядът ми беше много приличен и успях да проветря главата си след срещата с Виктор и Хуго. Не си помислих и за една минута, че армията от малки хора на Виктор и Хуго може да превземе света, но набирах увереност, че могат да ми помогнат да сразя Джо Демео.

Два часа след обяда открих шофьора си и го накарах да подкара през движението към Горен източен Манхатън, където имах стая в хотел “Плаза Атене“. В пет часа от румсървис ми доставиха невероятен сандвич панини, напълнен с пресен спанак, моцарела и печени червени чушки. Донесоха ми и бутилка “Мейкърс Марк“ с голяма чаша от дебело стъкло. Изядох сандвича и го прекарах с три пръста бърбън. В шест вече бях изкъпан, обръснат и облечен. Гледах двайсет минути новините по „Фокс“ и все още имах повече от достатъчно време да извървя пеша четиристотинте метра на изток до Трета и Шейсет и шеста.

Беше вторник в края на краищата.

- За мен ли е? - попита тя.

Имаше празен стол, който я чакаше до миниатюрната масичка, която бях избрал в “Старбъкс“, и Катлийн отдалеч зърна малиновата кифличка на малкото квадратче восъчна хартия срещу мен. За моя върховна изненада тя ме награди със сияеща усмивка, свали си палтото и седна на масата при мен.

- Кой би го помислил? - каза.

- Кое?

- Тук е налице романтичен компонент - отбеляза тя. - Тъй явен, че съперничи на желанието ти да ме разделиш от гащичките ми.

- Загадките нямат край - подхвърлих.

- Дали ми е здравословно да чуя къде беше от сряда насам и какви си ги вършил?

Ангелът на рамото ми ме подканяше да разправя всичко на Катлийн и да я оставя да избяга от живота ми, за да открие истинско щастие. То се знае, дяволът на другото ми рамо побърза да каже: “Когато си в колебание, усмихни се и смени темата“.

- Да ти взема ли кафе? - попитах.

Катлийн се намръщи и поклати глава.

- Лошо значи.

- И по-зле съм бивал - казах и веднага осъзнах, че говоря истината.

Помислих си: “Колко е гадно да си го признаеш, макар и пред себе си“. Погледнах към Катлийн насреща ми. Очите ѝ бяха приковани в устата ми, сякаш можеше да прочете мислите ми, като ме наблюдаваше как изговарям думите. В случай че беше вярно, исках да ѝ дам нещо по-добро - по-щастлива мисъл, която ще ѝ е приятно да чуе. И трябваше да е искрена.

За щастие разполагах с такава.

- Липсваше ми - казах. Исках да го кажа по-разширено и по-красиво, но поне го казах.

Очите ѝ останаха фиксирани върху устата ми, докато обработваше достоверността на забележката ми. После бавно изви устни в усмивка и усетих чувството, което винаги ме обземаше в нейно присъствие.

Надежда.

Може би не бях изгубил способността да бъда по-добър човек, отколкото досега. Може би не бях затънал толкова дълбоко в пропастта, че да не мога да получа любов от жена, да пленя сърцето ѝ, да имам приличен живот.

Тя отхапа от кифличката си и много старателно облиза захарта от горната си устна. Усмихна ми се лукаво.

- Ти наистина ме харесваш, а? - каза.

Разсмях се.

- Не бъди толкова наперена.

- Защо пък да не бъда? - възрази тя. - Като гледам как езикът ти виси от устата, мога да съм наперена колкото си искам.

- Голяма дума каза - рекох и провесих език от устата си.

- А има ли друго голямо?

- Продължавай в този дух и никога няма да ме имаш в леглото.

- О, напротив, ще те имам! - каза тя.

37.

“Арабел“ е знаковият ресторант на “Плаза Атене“. Според Катлийн беше и твърде претенциозен за облеклото ѝ.

- Обаче - додаде тя и повдигна вежда - Бар „Сена“ е на върха в класацията на “Ню Йорк Поуст“ за най-романтич- но кътче.

- Значи сме на точното място - казах.

Прекосихме фоайето и влязохме в бар „Сена“. Посочих през кожения под към празно канапе с дамаска в животински десен.

- Искаш ли да се сгушим там, на по-закътано? - попитах я.

- По-кротко, Ромео, първо ми вземи един сандвич.

- Мислиш за храна в такъв момент? - удивих се.

Тя ми смигна.

- Трябва да се подсиля за после, щастливецо.

Седнахме един до друг на столове с масивна тапицерия и нелепо високи подръчници. Пред нас имаше малка осмоъгълна масичка.

- Май ще взема да си поръчам бутилка кураж - подметнах.

- Тук не сервират бутилки, глупчо - смъмри ме тя. - Това е първокласно заведение.

Огледах се.

- Имат знаков хотел, знаков бар, вероятно имат и знаково питие - казах.

- Той си знае неговото - изкиска се тя. - Всъщност наистина имат знаково питие.

- Стига да не съдържа думите “венти“ или “допо“ - предупредих.

- Ако ти кажа името му, обещаваш ли да го поръчаш?

- Чак толкова ли е префърцунено? - попитах.

Смехът ѝ прозвънтя в помещението.

- По-надуто и от кафетата в “Старбъкс“? - упорствах. Тя изобрази престорено презрение.

- Те са нищо в сравнение. Направо му дишат праха.

- Добре - усмихнах се. - Смай ме, кажи го. Сервитьорката ни дойде и поръчахме сандвич с кресон за Катлийн.

- А за пиене? - попита тя.

- За мен мартини със сок от нар - каза Катлийн. Сервитьорката се усмихна и се обърна към мен.

- А за вас, господине?

Погледнах Катлийн.

- Кажи го - изкиска се тя.

Въздъхнах.

- За мен “Кристъл Космополитън“ - измърморих, при което тя избухна в смях.

Питиетата дойдоха и не исках да развалям момента, но държах да разбера кое я е накарало да размисли относно мен.

- Огъстъс - отвърна тя.

- Огъстъс?

- Изпратил си го да пази Ади.

- Така е.

- Макар тогава да си мислил, че между нас е приключено.

- Е, и?

- Значи наистина държиш на Ади и искаш тя да е в безопасност. Това стопли сърцето ми, Донован. Говори много за характера ти.

Припомних си как съсипах момента с Лорън предишната седмица и бях твърдо решен да не проваля с реакция или думи обещанието за една епична вечер. Предпочетох да се придържам към безопасна тема.

- Имаше ли възможност да пообщуваш с Куин? - попитах я.

- Да - отвърна тя. - Огъстъс е чудесен с децата, толкова любвеобилен и грижовен.

Не си спомнях някога да съм чувал думите “Огъстъс“, “любвеобилен“ и “грижовен“ в едно изречение.

- Говори ли с него за мен? - поинтересувах се.

- Разбира се! - отвърна тя с блеснали очи.

- И?

- И му казах, че според мен си сериозно увреден.

Кимнах.

- А той какво отговори?

Катлийн стана сериозна за минута и направи пауза, за да придаде тежест на думите си.

- Каза, че ти си рицар по душа. Че винаги си на някакъв поход.

- Нещо друго?

- Да. Че си прекрасен приятел.

- Не спомена ли и че обичам кученца и пеперудки?

- Не... слава богу!

Час по-късно влязохме в апартамента ми и тя ме отрупа с целувки, преди да успея да затворя вратата. Ръцете ни жадно плъзнаха навред, като се състезаваха кой ще докосне повече кожа за най-кратко време. Приковах я към стената в цялостна телесна прегръдка и устите ни заработиха усилено да са в крак със страстта ни.

После Катлийн се изтръгна от мен и ме повлече към спалнята. Завъртя ме и ме блъсна върху леглото. Надигнах се и посегнах към нея, но тя ме плесна през ръцете.

- Боже, тези нарове са истинско чудо! - измърморих.

- Тези ли имаш предвид? - каза тя и смъкна сутиена си, при което мозъчните ми вериги се завъртяха като маркировка на игрален автомат.

- Сега, Донован! - изрече тя.

- Сега?

С бързо движение се освободи от дрехите си и застана пред мен. Облиза устни.

- Тъй вярно! - отвърнах с готовност.

Правихме любов като тийнейджъри, чаршафите под нас станаха на нищо от търкалянето ни. В един момент тя застена като порнозвезда и трябваше да я укротя.

- Хей, по-спокойно. И двамата знаем, че не съм чак толкова добър!

38.

Вятърът в Синсинати виеше и плющеше под оловносиво небе. Един автобус спря на ъгъла на Пета и „Вайн“ и от него слезе млада жена с къса плетена сива рокля. Внезапните въздушни пориви издуваха роклята и я караха да танцува около краката ѝ, като я разголваха повече, отколкото бе възнамерявала. От канавката хвръкна парче целофан и се вля в миниатюрния циклон, завихрен над площ от двайсетина метра по Вайн Стрийт, преди да се укроти на тротоара пред Бек Билдинг.

„Бек“ представляваше мрачна сграда, разположена на хвърлей място от хотел “Синсинатиан“, в който бях прекарал предишната нощ. Беше също сградата, в която се помещаваше адвокатската кантора “Хейстингс, Ънгър и Ловъл“.

Според портиера ъгловият ми апартамент на втория етаж на легендарния хотел се отличавал с дързък вкус. Все пак кухнята и дневната предлагаха великолепна гледка към центъра на Синсинати, както и към главния вход на Бек Билдинг, та успях някак да игнорирам декора, докато чаках обаждане от Огъстъс Куин.

Куин бе пристигнал в града час по-рано само с малка пътна чанта. Сега той и чантата му бяха заключени в багажника на черния седан на Сал Бонадело.

Оставаше ми само да се надявам, че още е жив.

Всъщност бях почти сигурен, че е жив, защото това бе част от плана.

Всеки град си има ритъм и аз поглъщах каквото можех от гледките и звуците на централната част на Синсинати през прозореца, като се стараех да уловя духа. На половин пресечка разстояние един бездомник седеше на замръзнала пейка на мястото, което минаваше за градски площад на Синсинати: зелена площ с беседка и достатъчно пространство да побере малка сбирка участници в събития, провеждащи се на открито. Въпреки сковаващия студ около бездомника се навъртаха два гълъба с надежда за някоя подхвърлена троха. Питах се дали в някакъв момент животът му е бил по-добър и се надявах да е така.

Не очаквах позвъняването от Куин по-рано от десет-петнайсет минути и не планирах да се притеснявам, докато не минеше половин час, без да се е обадил. Докато стоях край прозореца, си мислех, че нямам причина да предполагам мръсна игра от страна на Сал, ала все пак бях заложил живота на Куин на едно свое допускане.

Мислех си също каква перфектна мишена съм, изправен пред прозорците, простиращи се от пода до тавана.

Дръпнах щорите, придвижих се навътре в стаята и за да откъсна мисълта си от десена на тапетите, взех да си преговарям наум работния списък.

Бяхме в боен режим и аз здраво бях стегнал редиците. Кали още беше в Западна Вирджиния да наглежда Джанет и Кимбърли. Куин бе прекарал нощта в Центъра по изгаряния и бе сменен на поста си от две наши момчета от Бедфорд. Катлийн беше в службата си и Лу Кели ѝ прати човек за охрана за всеки случай. Виктор и Хуго набираха ударния екип и доизкусуряваха фините детайли покрай похищението на правителствен разузнавателен безпилотен самолет.

Сал Бонадело беше на седмия етаж на Бек Билдинг с бодигарда си и двама адвокати и мътеха заговор за убийството ми. Адвокатите бяха Крис Ънгър, чийто частен апартамент бе разположен там, и Гарет, по-малкият брат на Крис, който преди това бе представлявал Грег и Мелани Доус, родителите на Ади.

По-принцип адвокати не биха се намесили в обсъждането, камо ли пък в планирането на престъпен акт. Ала тъй като съм известен в подземния свят като контратерорист, Джо Демео беше извънредно грижлив в подготовката на атентата и държеше всички да са със сверени часовници. Адвокатите, макар и затънали дълбоко в организираната престъпност, не можеха да си позволят да бъдат видени със Сал Бонадело и бодигарда му Големия Лош - като в Големия лош вълк - и това бе причината да мисля, че имахме добър шанс да приложим плана, скроен от мен предишната нощ.

Сал бе получил заръка от Джо Демео да контролира атентата срещу мен, но Сал се позова на правителствения ми статус и настоя, че той изисква сядане заедно и обсъждане. Демео отказа поради желанието да се скатава, докато не научи, че съм мъртъв, но прати емисаря си от Ню Йорк Гарет Ънгър. Тъй като Сал живееше в Синсина- ти, а Крис, по-големият брат на Гарет, имаше практика тук, решиха да се срещнат в частния апартамент на Крис на седмия етаж.

Наемателите в Бек Билдинг и посещаващите ги клиенти бяха наясно за четирите нива с паркоместа, присъединени към сградата, но биха се смаяли, ако научеха, че двойната гаражна врата с надпис “Авариен изход“ води към частен паркинг за съдружниците в адвокатската кантора и гостите им от подземния свят. Съдружниците сменяха кода за достъп преди и след всяка среща с клиентите си престъпници.

Сал Бонадело беше ключът към успеха на плана ми. Той и Големия Лош бяха посрещнати от бодигарда на Крис Ънгър и отведени до частните му покои мигове по-рано.

Апартаментът бе звукоизолиран, заобиколен с празни офиси. Никой от служителите в адвокатската кантора не подозираше за съществуването на частен апартамент, нито пък можеше да получи достъп до него от заетите офиси. Стените му бяха облицовани с дебел слой бетон, за да осигурят високо ниво на безопасност и уединение.

Когато шофьор оставеше клиент мафиот, протоколът диктуваше да седи в колата си до края на срещата. Единственото друго лице, присъстващо в апартамента, бе секретарката на Крис, чиято задача бе да наблюдава частния паркинг на монитора върху бюрото си.

Както го бях замислил, Сал щеше да отклони вниманието и да даде сигнал на шофьора си да отвори багажника. Куин щеше да излезе и да ми съобщи кода за достъп. После аз щях да се присъединя към него, за да вкараме плана си в действие.

Мобилният ми телефон иззвъня. Отговорих, а дамата насреща каза, че си мислила за мен цяла нощ, и искаше да знае дали съм се заловил с учене как се става по-добър любовник. После се разсмя.

- Признавам си, не съм имал време още да разчепкам тази тема.

Катлийн отново се засмя и аз си представих как край очите ѝ се образуват бръчици.

- Още по-добре - заяви тя, - защото нямам търпение лично да те обуча!

- Ама аз не съм се съвзел от снощното изпитване.

- Бъди предупреден - отсече тя.

- За какво?

- Следващият тест ще е устен!

- Уха! Обещаваш ли? - рекох.

- Ммм - измърка тя.

Можех да си продължа така и по-дълго, но не и без да облека рокля.

Включих телевизора и намерих канала с водещи новини. Включваха хотелската експлозия по четири пъти на час, така че нямаше как да не я видя отново. За милионен път показаха кадрите с труповете в чували, подредени на пясъка, чакащи да бъдат натоварени в линейки, които не бързаха да тръгнат. Показваха обезобразени мъже и жени, хора, плачещи за близките си, деца с безизразни окървавени лица - типичните безобразия, които можеха да се очакват от новинарските екипи, превърнали шока и ужаса в неизменен елемент, съпътстващ вечерята.

Когато изцедиха и последния грам патетика от темата, превключиха на съпруга на Моника, доктор Бакстър Чайлдърс, обкръжен от крещящи репортери, докато си проправяше път към кола.

Доскоро Бакстър беше пощаден от пресата, но аз знаех, че това няма да трае дълго. Спекулации за поръчково убийство винаги придават нова свежест на вече изчерпани сюжети. По тази причина водещите в дискусионните предавания бяха започнали да се ровят във всевъзможни връзки между Бакстър и похитителите. Един простак дори се опитваше да търси аналогия в имената Моника и Санта Моника. Може би следващата жертва ще е Моника Селеш, гадаеше той. Да бе, рекох си, или пък Санта Лучия.

За още по-голям разкош в нюзрумите на националния ефир се пусна слух за евентуален любовен триъгълник, включващ Моника Чайлдърс и инструктор по йога.

Вече знаех какво се задава за доктор Чайлдърс, всичко беше плод на предварителен замисъл. Абдула Фатхи и синът му си бяха оползотворили похарчените за Моника пари, докато не беше останало нищо за наслада. След което тя или беше умряла, или те я бяха убили и сега хората на Виктор щяха да подхвърлят достатъчно фалшиви улики, та Бакстър да бъде осъден. Накрая Бакстър щеше да получи доживотна присъда, а Виктор - своето отмъщение.

Във Вашингтон новинарски екипи стояха в готовност и очакваха пресконференцията на специален агент Кортни Армбристър, през време на която тя възнамеряваше да назове лица в интерес и на двете разследвания. Подозирах, че Кортни отлага пресконференцията, за да повишава интереса към себе си в името на бъдеща кариера в телевизионната журналистика.

Куин милостиво ме отърва, като ми прати кода за достъп, а това означаваше, че той е на позиция. Слязох по стълбите във фоайето и пресякох улицата до входа към паркинга на Бек Билдинг. Стигнах до дъното на паркинга на партерния етаж, огледах се, за да се уверя, че не съм наблюдаван, и въведох кода. Голямата гаражна врата се отвори бавно. Куин беше вътре и ме чакаше до един от асансьорите. Присъединих се към него и се понесохме нагоре.

39.

Вратите на асансьора едва се бяха открехнали, когато секретарката на Крис Ънгър нададе смразяващ кръвта писък и със скок се хвърли под бюрото си.

- Горката душица - рече Куин. - Добре би било да я утеша.

- Някога да си успявал? - усъмних се.

Внезапно изникна здравенякът, който очевидно беше бодигардът на Крис Ънгър. Той погледна Куин и възкликна смаян:

- Господи помилуй!

Имаше нещо в мъжа, което не можех да определя точно. Отблизо ми се видя познат. Може би се бе появил на този свят със способности, далеч надхвърлящи тези на обикновените смъртни, поне така се държеше. Във всеки случай беше едър и много мускулест, с набито телосложение, напомнящо противопожарен кран. Главата му беше гладко обръсната и на челото над основата на носа му някой беше издълбал XX.

Куин остави пътната си чанта на пода.

- Какво имаш в чантичката? - попита Мускула. - Тампон ли? - Събра устни и млясна целувка по посока на Куин.

Огъстъс бе забелязал, че левият ми крак потрепва. Стрелна ме с поглед.

- Добре съм - успокоих го.

Той кимна. Никой не помръдна. Мускула проговори със спокоен тон:

- Госпожице, излезте оттам и застанете зад мен.

Госпожицата изпълзя изпод бюрото и закрила очите си с ръка, притича зад господин Мускула. За кратко я мярнах, но ми се видя с нелоша фигура, само дето не бях фен на стегнатите гневни кокове, какъвто тя носеше на главата си. В паниката си дишаше ускорено и издаваше смешно цвърчене, докато се бореше да се овладее.

- Острата ви реакция спрямо сътрудника ми говори за нисък професионализъм - отбелязах в опит да бъда в услуга.

- Да не си ме доближил! - писна тя към Огъстъс.

Мускула ѝ пошепна нещо, тя отстъпи няколко крачки назад, заобиколи ни предпазливо и изчезна през вратите на асансьора. Бих могъл да я спра, но знаех, че шофьорът на Сал ще се погрижи без проблем.

Сега, след като бе сам с нас в стаята, майсторът по бо- дибилдинг ни удостои с уличния си тембър.

- Кои сте вие, фъшкии недни, и какво искате, мамка му?

- Искаме да се видим с Гарет Ънгър и брат му Крис - отвърнах в опит да бъда учтив.

- Аз работя за Крис Ънгър - отсече той - и никой не се вижда с Крис Ънгър без моето позволение. Ако имате да казвате нещо на Крис Ънгър, кажете го на мен.

- Добре тогава - съгласих се. - Предайте на господин Ънгър, че бодигардът му е тъпа слива.

Мускула следеше бдително моя гигант и дистанцията помежду им. После каза:

- Е, хубаво, значи знаете кой съм.

Погледах Куин. Той сви рамене.

- Не знаем - казах, - но ни изглеждаш познат.

- Ти ли си му говорителят на тоя тъпчо? - попита той.

Видях, че забеляза накуцването ми, когато направих крачка към него.

- Аз съм Двойния X - обяви той, сякаш това обясняваше всичко.

С Куин отново се спогледахме.

- И си го издълбал на главата си, като си навършил двайсет? - осведоми се Куин.

Двойния X се намръщи.

- Това ми е прякорът в мрежата.

- Мрежата? - рекох недоумяващо.

Двойния X въздъхна.

- Алооо! Мрежата ВБВ! Върховни бойни воини!

- Аха, тази мрежа - кимнах.

Направих още една инвалидна крачка към него. Той премести тежестта си в бойна стойка и заяви:

- Аз съм бившият световен шампион в тежка категория. - Това го изрече с яка доза гордост.

- Браво на теб - похвалих го. - Може да си побъбрим за това след срещата с господин Ънгър. Бъди сега послушен малък воин и ни заведи при него.

Двойния X изпръхтя презрително.

Често ми се случва разни печени типове да ми пръхтят презрително, но бях сигурен, че не са много тези, които са го правили с Куин. Погледнах моето чудовище. Нямаше вид на засегнат.

Като се обърна към мен, но сочеше Огъстъс, Двойния X процеди:

- Гаджето ти не го познавам, господин Гъзолик, но теб те знам кой си. Ти си оня, който отвлече Моника Чайлдърс.

- Гъзолик? - втрещи се Куин.

Двойния X продължи към мен:

- Много си корав, като имаш насреща кльощава лелка, но в мое лице ще срещнеш непобедим противник.

- Така ли ви учат да говорите в БВБ?

- ВБВ е, тъпако! - Изгледа ме, сякаш душеше глава лук. - Вярно, не си от дребните и може и да си посритал нечий нетрениран задник, но не можеш да се мериш с онова, дето аз съм видял. Не би издържал и трийсет секунди на полигона.

- Полигон?

- Ами да. Пъхат те в клетка с претендента за титлата и няма излизане, докато един от вас не падне мъртъв.

Помълча, за да се усети ефектът от думите му, после добави:

- Ще стоите тук, докато аз не наредя да мърдате.

- Няма да стане - казах.

- Секретарката на господин Ънгър в този момент съобщава за вас на член на организираната престъпност. И двамата вече сте мъртви, само дето не го знаете още.

Един майстор на бойните изкуства винаги ще ви атакува в слабото място и Двойния X не ме разочарова, като се насочи точно там, накъдето очаквах - замахна с дясна- та си пета, за да ритне куцащия ми крак и той да поддаде под мен.

За негова беда нямах куцащ крак и лесно избягнах ритника му, преди да ме е докоснал. Двойния X внезапно се оказа в странна позиция, леко изгубил равновесие, уязвим, с крак още вдигнат срещу мишена, дето вече я нямаше там.

Преди да е успял да се прегрупира, фраснах бившия шампион в тежка категория от клетката на полигона във врата с цялата си тежест, съсредоточена в удара. Последвах го с ляво кроше от другата страна на врата и очите му се подбелиха. Опита се да падне, но аз стиснах адамовата му ябълка между кокалчетата на палеца и показалеца си и я смазах, при което устата му придоби очертания на идеално “О“. Когато отпуснах хватката си, Двойния X се строполи в безформена купчина и се стисна за гърлото. Направи опит да говори, но усилието му дойде твърде много. Изтъркаля се на една страна и краката му започнаха да потрепват като на спящо куче, което сънува, че гони заек.

Обърнах се към Куин.

- Точно преди да му смачкам ларинкса, няколко пъти ме потупа по рамото. Защо мислиш, че го направи?

- Давал ти е сигнал за “стига“. Сигурно така са правели в клетката, когато не са могли да търпят повече.

- О. Ами че да беше казал тогава.

Прескочих го и влязох през вратата, от която Двойния X се беше появил мигове по-рано.

Куин намери пистолета на Двойния X и го пъхна в чантата си. После сграбчи яката на нещастника и го потътри с потрепващите му крака през вратата и по коридора, докато ме видя да влизам в апартамента на Крис Ънгър.

Първото, което забелязах при влизането си, беше Крис Ънгър на бюрото му с гръб към прозорците. Столовете за тримата клиенти бяха обърнати към него. На първия седеше Гарет, братът на Крис. Вторият беше празен. Третият бе зает от любимия ми престъпен бос Сал Бонадело.

Сал кимна по посока към мен и каза:

- Ей на, това е... Как му се вика?... Щастливо съвпадение. Тъкмо за теб си говорехме.

Разпознах бодигарда на Сал, облегнат на далечната стена.

- Джо сигурно се е съгласил да доведеш Големия Лош.

Сал кимна.

- Преди да дойдеш, отидох да се изпикая. А като пикая, винаги се сещам за Джо. Така че му се обадих.

Ръката на Големия Лош беше пъхната под сакото му.

- Още ли използваш онзи 357? - попитах.

Без да променя изражението си, Големия Лош насочи към Сал гущерските си очи. Сал му каза:

- Всичко е наред, те са с мен.

И двамата Ънгър впериха погледи в него. После се спогледаха. Гарет изглеждаше по-притеснен от големия си брат.

Внезапно всички обърнаха глави към вратата, през която влезе Куин, потътрил зад себе си Двойния X. Двойния X все така продължаваше да държи врата си с една ръка, а с другата да маха във въздуха. Казах си, че още даваше сигнал за “стига“. Куин пусна плячката си и Двойния X се стовари на пода по лице. Куин заключи вратата зад себе си.

Сал скочи на крака, внезапно развълнуван.

- Я почакай! - каза. - Това съм го виждал вече. На кино, нали? “Уикендът на Бърни“. - Посочи Двойния X. - Ти си този! Ти си Бърни!

От поста си насреща Големия Лош наблюдаваше сцената развеселен.

В контраст с него Крис Ънгър беше вбесен.

- Какво значи това? - настоя за отговор той.

Ънгър се изправи, висок и с предизвикателната поза, подобаваща на статуса му на адвокат тежка категория. Косата му бе сребриста и намазана с гел, носеше я сресана назад. Облечен беше в тъмносин костюм “Армани“, бяла колосана риза и яркочервена копринена вратовръзка.

Онези, дето имат страх от адвокати, биха се разтресли като трепетлики при вида му, но присъстващите тук бяха от друга категория. Неспособен да постигне очакваната реакция, Ънгър отново седна зад бюрото си, което сигурно струваше повече от къщата, в която израснах. И не само бюрото му бе внушително, всичко в кабинета излъчваше власт - от тъмната черешова ламперия до трофейната стена, отрупана със снимки на Ънгър, на които той позираше с бивш и настоящ президент и с куп хора от холивудския елит. Очевидно беше човек, готов да си развърже кесията на благотворително събитие, само и само да поглези суетата си със снимка.

- Трябва да говоря с брат ти - казах. - Ще отнеме само минута.

Крис Ънгър отвори уста да протестира, но видя опитите на Двойния X да каже “стига“ и размисли.

Крис очевидно бе прекарвал доста време да се любува на бойните способности на Двойния X в клетката на полигона, защото беше нескрито шокиран да види бившия най-страховит мъж на планетата, доведен до сегашното му състояние.

Двойния X вероятно долови разочарованието по лицето на работодателя си, защото се опита да изрече “кофти кроше“. Прозвуча повече като “кофа круши“.

Крис Ънгър най-сетне си възвърна дар словото. Нареди:

- Гарет, не казвай нито дума. Ще се обадя на Джо Демео.

Той посегна към телефона.

- Огъстъс - изрекох.

Куин взе свободния стол и го използва като таран, за да строши прозореца. Остави стола, грабна Крис Ънгър като парцалена кукла и го отнесе до прозореца.

- Пусни го! - викна Гарет Ънгър и скочи на крака.

Крис махна на брат си и каза, като се опитваше да запази гласа си спокоен:

- Хайде всички да се успокоим. Вижте, господа, тези хватки сме ги виждали сто пъти по филмите. Може да ме заплашвате колкото си искате, но в крайна сметка сме наясно, че блъфирате. Нямате никакво намерение да ме хвърлите през прозореца, така че да седнем и ...

Куин метна Крис Ънгър през прозореца.

40.

Сал повдигна вежди и продума:

- Майко мила!

Попитах го, без да отлепям очи от Големия Лош.

- Ще си имаме ли проблем с теб по този повод?

- Стига бе, какво говориш? Кажи му да метне и Бърни!

Двойния X разшири очи. Спря да пъшка и остана да лежи съвършено неподвижно, като се опитваше да се направи възможно най-мъничък. Запитах се дали подобно поведение е било приемливо в клетката на полигона.

Гарет Ънгър, бившият адвокат на Грег и Мелани, остана където си беше, поразен и с пепеляво лице. Улови се за ръба на бюрото на Крис за опора и се втренчи в прозореца със зяпнала уста. Беше човек, чиято власт произтичаше от мисли и думи - сигурно това би обяснило защо устните му се движеха със сто и петдесет километра в час, докато мънкаше изречения, неразбираеми за никого от нас.

Гарет Ънгър бавно се отпусна на мястото си. Макар тялото му бързо да се съобрази с контурите на стола, не бях убеден, че умът му е надлежно фокусиран.

Куин се обърна с лице към него.

- К-к-какво искате за знаете? - попита Гарет.

- Я си помисли - казах му.

- Н-н-но... аз ннне мога.

Погледнах Куин.

- Огъстъс?

Куин извади от джоба си снимка и я хвърли в скута на Ънгър. Снимката беше с вчерашна дата, изписана в горния десен ъгъл заедно с часа, в който беше направена. Беше простичка снимка, изобразяваща типична семейна сцена: късен обяд в “Денис“, момченце седи на масата и играе на „Нинтендо Де Ес“, докато по-голямата му сестра до него е потънала в тийнейджърски мисли, а майка им говори на сервитьорката.

С други думи, съпругата и децата на Гарет Ънгър. То- ку-що бе загубил по-големия си брат, но снимката му помогна да разбере, че на второ място е брат, а на първо - съпруг и баща. Започна да се овладява. Няколко пъти пое дълбоко дъх и каза:

- Тази информация няма да напуска стаята, ясно?

Не знам с що за хора бе свикнал Ънгър да си има работа, но силно се надявах те да са по-високо на стълбицата на честността от Сал, Големия Лош, Куин и мен.

- Имаш тържествената ми дума - рекох тържествено.

Големия Лош се изхили с глас.

Куин промърмори:

- Хубаво бе, както кажеш.

Сал каза:

- Говориш или летиш.

Ънгър кимна.

- Добре, добре. Мога да ви дам името му.

Тази забележка ме учуди.

- Чие име? - попитах.

- Артър Патели.

- Кой?

- Човекът, който подпали къщата. Това ви интересува, нали?

Поклатих глава.

- Не може да си толкова глупав, макар да си адвокат. Но в момента нямам време да те превъзпитавам.

Погледнах Сал. Той вдигна безпомощно ръце и въздъхна.

- Адвокати, боже мили. Какво да ги правиш?

- Гарет, погледни ме - наредих.

Той го направи.

- Демео ли искаш да спасиш или семейството си?

- Какво?

- Демео или семейството ти? Кое от двете?

Той сведе поглед към снимката в скута си.

- Как може изобщо да задавате такъв въпрос?

- Е, все пак си адвокат.

Той кимна.

- Ще направя всичко да спася семейството си. Моля ви, не ги наранявайте. Само ми кажете какво искате.

- Момчета, не че ви припирам - обади се Сал, - но току-що хвърлихте през прозореца съдружник в адвокатската фирма и дори никой в тая изфръцкана кантора да не е забелязал, все някой на улицата е видял.

- Имаш право - казах му. - Ще вземем Гарет с нас, а на теб оставям да измислиш версия за пред Демео.

- С кола ли сте? - попита Сал.

Поклатих глава.

- Ще вземем колата на Крис.

- Защо не, стига да имате ключовете му. - Той се разсмя. - Кой ще скочи от прозореца да вземе ключовете?

Големия Лош отвори чекмеджето на бюрото, изрови отвътре ключовете за колата и ги размаха в ръката си с размер на пушен бут.

- Досетлив си - похвали го Сал. - Не забравяйте камерите. Заснемат ни на идване и на заминаване.

- Куин ще се погрижи за камерите - казах. После се обърнах към Куин. - Огъстъс, направи ми услуга и разчисти тая бъркотия, докато аз кача Гарет в колата. След минута ще ти пратя асансьора обратно горе.

Сграбчих мрънкащия Ънгър и последвахме Сал и Големия Лош в частния асансьор, който ни свали в паркинга на съдружниците. Големия Лош откри мерцедеса на Крис, като натисна дистанционното и проследи писука- нето. Отвори багажника и ми помогна да натикаме Гарет вътре. Огледах гаража за външни охранителни камери и не открих такива. Вероятно съдружниците не искаха видео доказателства за срещите си с престъпници или може би с момичета на повикване. Не попитах какво е станало със секретарката на Крис, но имах чувството, че колата на Сал показва добро сцепление в задницата си.

Огъстъс пристигна миг по-късно, напуснахме гаража и се вляхме в уличното движение. Обадих се на охраната на Век Билдинг и им казах, че в сградата има бомба, която ще избухне след две минути.

- Кой сте вие? - попита охранителят.

- В клетката на полигона съм известен като Двойния X - отвърнах.

Дадох им няколко минути да завършат евакуацията на сградата. Излязохме на междущатската магистрала, водеща на север, и Куин активира по мобилния си телефон детониращото устройство.

От магистралата ни се разкриваше отлична гледка към горните етажи на сградата, когато експлодираха и избухнаха в пламъци.

Големия Лош се обади и съобщи:

- Двойния X отиде да се бие на небесния полигон.

41.

- Ами семейството ми? - попита Гарет Ънгър.

Бяхме в централата ми в Бедфорд, Вирджиния, в стаята за разпити. Лу стоеше до вратата със скръстени ръце и отегчено изражение. Куин слушаше микс от джаз на айпода си. Подхвърлих на Ънгър мобилен телефон за временно ползване и му казах:

- Ще останеш тук като мой гост, докато не ти се обади Джо Демео. Ако Джо е умен, ще ти даде парола за някои от цифровите си офшорни сметки. Лу вече ми е открил една и на мен. Когато получиш паролите от Демео, ще прехвърлиш средства от сметките на Демео в моята. Получи ли Лу потвърждение, че парите са където трябва да бъдат, ще сваля заплахата от Мери и децата.

Всички го чакахме да зададе въпроса, за който знаехме, че предстои. Той не ни разочарова.

- А какво ще стане с мен? - попита.

- Тук вече имаме мъничка дилема - отвърнах. - От една страна, ти кроеше как да ме убиеш преди няколко часа и това никак не ми е драго. От друга страна, ми трябваш жив, в случай че някой в банката поиска устно или писмено потвърждение за транзакцията. Сигурен съм, че като адвокат на Демео ще им предоставиш нуж- ното за извършване на превода.

Той ме гледаше жално.

- Няма да те лъжа, Гарет - казах. - Ти беше главен участник в убийството на Грег, Мелани и Мади Доус. По твоя вина светът на Ади се срина.

- Като ме убиеш, няма да ги върнеш обратно - отговори Ънгър. - Аз просто позволих това да се случи. Ако не бях, Демео щеше да убие моето семейство.

- Бил си в затруднено положение - отбелязах - и още си в такова. Както посочи, убийството ти няма да ги върне обратно. Ала парите са мощен лек и достатъчна сума пари ще помогне на всички ни да се справим със загубата.

- Ще направя каквото поискаш - обеща той.

Помислих около минута.

- Да видим как ще потръгнат нещата, Гарет. Ако ми помогнеш да измъкна поне двайсет милиона от Джо Демео, няма да те убия.

Гарет погледна към Куин.

- Ами той?

- Нито пък той.

- И ще ме пуснеш да си ида?

- Дори ще ти дам човек да те откара до вкъщи.

- Предпочитам да взема такси, ако може.

- И така става, все едно.

- Може ли да се обадя на семейството си?

- Не и докато това не приключи.

Той кимна и попита:

- Междувременно къде ще спя?

- С Куин отиваме до града за няколко часа. Докато се върна, можеш да спиш в моето легло.

- Много великодушно - избъбри Ънгър. - Благодаря.

Махнах небрежно с ръка.

- Е, нищо де, голяма работа.

Щеше ми се да му видя физиономията, когато Лу го отведеше да пренощува в подземната ми затворническа килия.

42.

Колби, Калифорния, беше малък град и не беше необичайно човек да зърне Чарли Уайтсайд да излиза от кабинета на психотерапевтката си на Бол Стрийт. Не бе тайна, че депресията на Чарли го извади от афганистанската война. Едно време операторите на безпилотни самолети живот си живееха. Чарли можеше да си седи в стая с климатик във военновъздушната база „Едуардс“ и да изстрелва дистан- ционно контролирани безпилотни изтребители, докато си дъвче порцията от някое заведение за бързо хранене. Работата му за деня се изчерпваше с това да преглежда заснетото от безпилотни наблюдателни самолети, от време на време да се прицели в мишена, да натисне бутон на лоста за управление, след което можеше да се прибере да вечеря с жена си и детето.

Изглеждаше толкова лесен начин да се води война, че в началните седмици на терапията на психотерапевтката ѝ беше трудно да разбере за какво мрънка Чарли.

- Та ти си човек - изтъкваше тя, - на когото цял живот му се е налагало да се справя с фрустрация и присмех.

Чарли бе затворил очи, докато превърташе наум филмовата лента на живота си.

- И с много по-лошо - посочи.

Чарли не преувеличаваше. Макар родителите му да бяха нормални, на Чарли му трябваха много години да достигне пълния си ръст от осемдесет и един сантиметра. Баща му, мечтал си синът му да спечели стипендия с дарба на атлет, беше неспособен да се зарадва на което и да било от постиженията на Чарли. Майката на Чарли, от своя страна, беше приела състоянието му от самото начало - ала със стоическо отчуждение и огромно неудобство. Нито един от родителите му формално не го подлагаше на тормоз, но пък и не го прегърнаха и приласкаха. Полагаха за него дежурните грижи, удовлетворяваха физическите му потребности. Но ако някой си беше направил труда да забележи - а това не се случи, - щеше да е ясно, че ролята на Чарли в семейната динамика се свеждаше до това да е аксесоар в живота на родителите си.

В държавното училище Чарли Уайтсайд за пръв път позна истинската болка и страдание. Но това бе съвсем друг въпрос и доктор Карол Доринг още в началото заключи, че Чарли се е помирил с детството си. Преодолял бе пренебрегването, подигравките и тормоза без терапия и някак бе съумял да остави зад гърба си тези ужасни години, без да отнесе сериозни емоционални белези в живота си на възрастен.

Ето защо цялата история с депресията му по повод на това, че командва самолети убийци от удобно кресло, разположено на тринайсет хиляди километра от театъра на бойните действия, изглеждаше малко не на място на фона на така добре работещия у Чарли механизъм за справяне.

По време на ранните сеанси на доктор Доринг ѝ бе трудно да се идентифицира със състоянието на Чарли, защото бе емоционално свързана със самия обект на оплакванията му. Стараеше се да не намесва личните си връзки в терапията, но един ден свали гарда и думите просто изскочиха от устата ѝ.

- Чарли - подхвана тя, - нека ти кажа нещо. Брат ми е пилот на изтребител „Еф-16“ и служи в Ирак. По цял ден се опитва да избегне вражеския огън, а нощем спи в палатка при непоносима жега и постоянна заплаха от нападения.

- Разбирам това - отвърна Чарли. - Нямам намерение да сравнявам службата си с неговата. Той е истински патриот. А аз, макар и да обичам страната си, съм физически възпрепятстван да служа зад граница. Това е единствената служба по силите ми, с която вярвах, че мога да имам някакъв принос.

Карол Доринг усети, че лицето ѝ пламва.

- Не исках да намеквам, че...

- Всичко е наред. Разбирам какво имахте предвид. Брат ви има ли жена и деца?

- Има. Извинявам се за временната си липса на професионализъм. Да се върнем на твоята ситуация.

- Двете неща са свързани - каза Чарли.

- Как така?

- Разбрах, че брат ви рискува живота си всеки ден, за да помогне за опазване на свободата ни. Той е достоен човек и не искам да покажа неуважение към него.

- Но? - подкани го Карол.

- Но когато брат ви приближи мишена с деветстотин километра в час, той пуска заряда си и продължава да лети напред, без да види резултата.

Карол наклони глава, докато обмисляше това. Все още не схващаше накъде бие. Все пак никой не обстрелваше Чарли, докато той пращаше ракети от бюрото си в базата „Едуардс“.

- Когато аз изстрелвам своите ракети - обясни той, - наблюдавам ги от началната им точка до удара. Виждам действителния резултат от стореното от мен, и то в подробности. Виждам ги всичките - продължи, - труповете на виновните и невинните. На терористите и старците. На жените и децата. И после направо от работа поемам с колата си за рецитала на дъщеря ми по пиано.

Това бе денят на големия им пробив и Чарли подчерта събитието, като добави:

- Всички служим по свой си начин. Но аз просто имам проблем с моя.

Доктор Доринг помогна на Чарли да мине на цивилна работа, където опитът му можеше да бъде много полезен. Адвокатът на Чарли чрез заплаха убеди военните да съдействат за преместването. Инсталираха безплатно в гостната на Чарли оборудването, необходимо му да управлява безпилотни летателни средства за метеорологичната служба на калифорнийското крайбрежие.

В замяна Чарли подписа отказ от претенции. Беше рядък случай на отстъпка от страна на военните, но адвокатът на Чарли им обясни какво би се случило, ако Чарли се озове на свидетелската скамейка: военни архиви щяха да бъдат отворени пред обществеността за разглеждане, по-конкретно класифицирани снимки, описващи в подробности службата на Чарли, извършвана от креслото му.

Чарли се впусна в новата си кариера с ентусиазъм, но работата скоро го отегчи до смърт. Макар ужасът от военната му длъжност да бе повлиял отрицателно на емоционалното му състояние, сега осъзнаваше, че дейността му като значим участник във Войната срещу Терора му е предоставяла постоянен приток на адреналин, какъвто не би получил при изучаване на формациите на облаците.

По тази причина когато Чарли получи интригуващо предложение от друг малък човек, не толкова финансовата страна на въпроса привлече интереса му, колкото перспективата да вкара вълнение в професионалния си живот.

Два часа след като прие предложението на Виктор, Чарли провери салдото в сметката си и си рече “Ей това вече е нещо!“. На следващата сутрин задейства контролните механизми и изстреля едно от безпилотните метеорологични устройства на компанията. То започна полета си по обичайния начин, като следваше типичния курс над крайбрежието, заснемаше видеоматериал и регистрираше данни, които да бъдат анализирани от метеорологичния екип. Чарли бе работил в компанията доста- тъчно дълго, за да е наясно кога какво върши наземният персонал, кога прекъсва за почивка, кое намира за интересно и кое не.

Той знаеше, че може да отклони безпилотното летателно средство на петнайсет километра към сушата, да го остави да покръжи над имението на Демео и после отново да го върне да си гони облаците, без никой да се усети. За да си бетонира позициите, Чарли предварително бе записал трийсетминутен видеоматериал, който щеше да му даде поне двайсет минути да върне безпилотното устройство до онова място над крайбрежието, където бе заснет фалшивият материал. После щеше да замени заблуждаващите кадри с жива картина.

43.

- Обширна площ за покриване е - отбеляза Чарли Уайтсайд, - а и голямо движение кипи.

Бяхме в дома му и преглеждахме видеоматериалите и фотосите от наблюдението, които бе свалил от метеорологичното безпилотно устройство.

Снимките показваха, че Джо добре се е устроил в нещо, което бих нарекъл луксозна крепост. Резиденцията му на площ от близо две хиляди квадратни метра бе разположена върху висок хълм. Ако си представите имота във вид на мишена, къщата би била центърът му. Съседният пръстен на мишената бе триметрова стена от армиран бетон, която защитаваше основната сграда и две бунгала за гости и ограждаше около осем декара земя. Следваше трети пръстен, маркиран с ограда от метални елементи, затваряща грубо четирийсет декара. Тази ограда на свой ред бе заобиколена от осемдесет декара залесена територия, струваща десетки милиони долари.

Теренът варираше от леко хълмист до стръмен. Външната гора бе гъста, с храсти помежду дърветата и килим от мека трева и борови иглички.

Според Лу Кели имотът някога бе представлявал място за отдих на високопоставени корпоративни служители поради близостта си до старата магистрала, природната си красота и уединеното си разположение, предлагащо покой.

До резиденцията на Джо се стигаше по калдъръмен път, поддържан от щатските служби. Входът към имота е на някакви си тринайсет километра от Вентукопа, на двайсет и два километра североизточно от Санта Барбара, близо до центъра на територията, която повечето хора приемат за част от националния горски парк „Лос Падрес“.

Чарли беше прав за нивото на активност. Джо Демео се беше подплашил и доказателство за това беше големият брой въоръжени мъже, охраняващи имота. Бях чувал, че винаги е бил добре пазен, но това беше вече охрана, раздута до нелепи размери. Знаехме, че има около дузина стрелци, девет от тях бяха обградили гробището, където се срещнахме с него преди по-малко от седмица.

Безпилотният самолет показа, че имаше други осем души, разположени помежду металната ограда и бетонната стена. Тези осмината имаха кучета на каишки, което ми подсказваше, че са наети от частна охранителна фирма. Джо плащаше луди пари, решен да не поема рискове.

Добре би било да имаме някого вътре, така че накарах Сал да предложи на Джо от своите хора. Ала Джо не беше настроен на доверчива вълна и реши, че няма да е разумно да покани съперническа престъпна фамилия зад огражденията си.

Особено такава, чийто бос наскоро бе оцелял от взрив.

След като Бек Билдинг изчезна сред дим, Демео бе изразил загриженост относно лоялността на Сал. Сал му изнесе достойно за “Оскар“ представление, като примеси бурното си възмущение със закани. Накрая Джо Демео нямаше основателна причина да се съмнява във версията му и имаше една твърде основателна да ѝ повярва.

Сал беше казал на Демео, че вероятно съм проследил Гарет Ънгър от Ню Йорк чак до Синсинати, защото когато шофьорът на Сал закарал него и Големия Лош пред Бек Билдинг, сградата била в пламъци и целият район бил отцепен.

Джо Демео избухнал в цветисти ругатни, след което възкликнал:

- Да не ми казваш, че дори не си присъствал? Че изобщо не си стигнал за срещата?

- Точно това ти казвам - сопнал се Сам. - Като не ми вярваш, провери записите. Ходил съм там и преди и знам, че Крис имаше цял куп камери в частния си апартамент. Обади се на охраната и прегледайте записите. Няма ме на тях.

- Много удобно оправдание - подхвърлил Джо Демео, - предвид че охранителните камери са унищожени при експлозията.

- Хайде бе! - смаял се Сал. - Ама че кофти работа.

Но ето причината на Демео да повярва на историята на Сал: точно преди срещата Сал се беше обадил на Джо и му бе заявил, че иска да заведе със себе си Големия Лош, тъй като братята Ънгър имали с тях бодигард.

- Държа да има... как му се вика?... Равновесие на силите.

- Добре бе, хубаво - отговорил бе Джо Демео.

- Не искаш ли първо да уведомиш братята Ънгър?

- Майната им на братята Ънгър. Отивай на срещата.

- Тръгвам - рекъл бе Сал.

Само след минути Сал бе позвънил на Джо да му съобщи, че седи в колата си на една пресечка от Бек Билдинг, но че има заграждения наоколо, защото сградата гори.

- Току-що звънях на Крис Ънгър, не ми отговаря - казал бе Сал.

Джо на свой ред бе опитал със същия резултат.

Беше правдоподобна верига от събития. Джо бе преценил, че Сал не би предявявал искане да бъде придружен от бодигарда си, ако не възнамеряваше да се появи на срещата. Но това още не означаваше, че се доверява на Сал.

Няколко часа по-късно отново бяха провели разговор.

- Според свидетели - казал Демео - Крис Ънгър е скочил или е хвърлен от прозореца си.

- Имаш предвид, че е скочил като онези в Световния търговски център ли? - попитал Сал.

- Моят контакт в полицията твърди, че според свидетеля Ънгър е бил на тротоара повече от минута, преди да избухне бомбата.

По думите на Сал разговорът им продължил известно време в този дух, но изводът в крайна сметка бе, че Джо Демео започваше да изпада в паника. Затова бе събрал малка армия и я бе разположил от двете страни на стените, ограждащи резиденцията му. Щеше да е страховито препятствие, но аз се подготвях методично за него.

Телефонът ми иззвъня.

- Открих архитекта - съобщи Куин. - В момента съм в къщата му.

- Чудесно. Доведи го в базовия лагер.

Куин замълча.

- Какво има? - попитах го.

- А съпругата?

- Нали щеше да отсъства от къщи цял следобед?

- Лош късмет. Забравила нещо и се върна да го вземе.

- Доведи и нея.

Отново мълчание.

- Господи - изпъшках. - Какво още?

- Чертежите не са у него.

- Защо?

- Било част от сделката. Джо го накарал да му предаде всички копия.

Въздъхнах.

- Доведи все пак него и жена му. Ще ги пообработим с Ей Ди Ес лъча, докато той си припомни каквото искам да знам.

- Хамърът при теб ли е вече? - попита Куин.

- Ще бъде, докато дойдете там.

44.

Дарвин крещя, вилня и вдигна олелия до бога, като чу какво съм намислил, но ми се стори, че тайничко е доволен, задето планирах да отстраня Джо Демео. Реших да проверя теорията си.

- Да го убия мога и сам - подхвърлих, - но жив не мога да го заловя без твоя помощ.

- Че мен какво ме засяга умрял ли е, или не?

- Ако го пленя жив, можеш да го предадеш на ФБР за взрива в хотела заедно с доказателствата, които ще открием в дома му.

- Доказателства няма да има. А и когато му дойде времето, ще пипна другия, онзи, дето ръководи курвите.

- Грасо? Той е от охранителите на Джо. Живее в едно от бунгалата. И пак ти казвам, без помощта ти няма да се измъкне жив от това.

- Ами курвата?

- Пейдж. Името ѝ е Пейдж - наблегнах.

- Все тая.

- Пейдж вероятно вече не е жива.

- Може и да е - каза той.

- Надявам се. Но и така да е, нейните показания няма да имат достатъчно тежест той да получи присъда за взрива.

Дарвин се замисли.

- Какво искаш от мен? Гледай да не е много.

Знаех, че каквото и да му кажа, ще предизвикам крясъците му, но всъщност ми трябваше само импулсно лазерно оръжие, монтирано на хамър.

- Ти си луд, бе! - вресна той.

- Може да пратиш едно до базата „Едуардс“ с товарен самолет - предложих. - Тъкмо ми е наблизо.

- Знам къде е шибаната база „Едуардс“ - продължи да фучи той. - Не летя ли съвсем скоро дотам с три бройки Ей Ди Ес?

- Да, но сега ми трябва импулсен лазер.

- Нека отгатна, искаш го за утре.

- Всъщност за днес, не по-късно от шест следобед.

- Ти напълно си откачил.

- Хайде, стига, Дарвин, нищо не можеш да направиш.

- Освен да те държа на каишка.

- Виж, знам, че няма да е лесно и никой в държавата не би могъл да го направи... но ти си Дарвин!

- Майната ти! - изръмжа той. - Не може да бъде направено. Точка.

- В шест следобед ще съм там - настоях. - Впечатли ме.

- Върви по дяволите - тросна се Дарвин.

45.

Хуго и армията му от малки хора бяха устроили базовия си лагер на десет километра източно от магистрала 33, близо до антична наблюдателница за горски рейнджъри. Спрях хамъра на около трийсет метра от зоната им и зачаках Куин.

- Кво е това чудо? - рече Куин, като спря до хамъра.

- Хора от цирка - отвърнах. - Това е един от цирковите им фургони.

За да съм съвсем честен, беше яркочервена каравана “Уинебаго“, покрита открай докрай с циркови рисунки.

- Реших, че се шегуваш, като спомена за циркова трупа.

- Не.

Той ме погледна.

- Ще влизаме ли или какво?

- Хуго е човек военен - отвърнах. - Вероятно ще иска той да ни покани в лагера.

- Виктор, Хуго и цирковата трупа - подхвърли Куин.

- И ние с теб - добавих.

Някои от малките хора започнаха да се скупчват в далечината и да зяпат странното ни возило. Носеха весели пъстри ризки и торбести панталони. Сочеха ни и бъбреха оживено, към тях се присъединяваха и други.

- Какво си казват според теб? - попита Куин.

- Следваме утъпкания път - казах.

Куин се втренчи в мен с почуда.

- Ти сериозно ли ми казваш, че ще нападнем Джо Демео с неговите двайсет стрелци и осем кучета с тая банда клоуни? - поинтересува се той.

Спогледахме се. Те буквално бяха клоуни. Избухнахме в смях. Не знам защо, може би от стреса или просто се радвахме отново да работим заедно по мащабна задача.

- Сега чак разбрах - рече Куин. - Малките хора закичват по едно голямо цвете на ризките си. Когато бандитите се наведат да подушат цветето, то се оказва водно пистолетче!

- И като загърмят с пистолетите си с капси, излиза една голяма табела с надпис “Бум!“ - допълних. - Представи си Джо Демео, пленен от циркови клоуни джуджета! Има ли шанс да е обект на подигравки в затвора?

Приближи се Хуго.

- Що за чудо е това, мамка му? - попита той.

Импулсното лазерно оръжие също като Ей Ди Ес първоначално бе разработено за овладяване на безредици. Точно до километър и половина обхват, то изстрелва насочени тласъци от енергийни импулси за изпаряване на твърди цели. Ако стреля в близост до обекта, загрява околния въздух, докато обектът се взриви. Произведената в резултат на това ударна вълна натръшква всички наоколо и ги прави безпомощни за минута или повече.

След като обясних това на Хуго, той се осведоми:

- Щом имаме това, защо са ни Ей Ди Ес оръжията?

Уточних, че макар импулсното лазерно оръжие да събаря стени и да дезориентира хора, не непременно ги обезоръжава и ги прави безпомощни.

- Ей Ди Ес оръжието е различно - казах. - То предлага мигновено и трайно решение на проблема със съпротивата.

Хуго насочи вниманието си към Куин.

- Ама адски си грозен - съобщи му той. - Без да се засягаш.

- Станах такъв от ядене на скаридки - отвърна Куин. - Без да се засягаш.

Двамата си размениха погледи.

- А искаш ли една хапка от мен? - изръмжа Хуго.

- Че то ти целият си една хапка.

- Хей - намесих се, - от един отбор сме.

Хуго забеляза архитекта и жена му, вързани на задната седалка в колата на Куин.

- Кои са тези? - попита.

- Ще ми кажат две неща: разпределението в къщата на Джо и как се прониква в паник-стаята му.

46.

Бях свършил да си бъбря с архитекта и жена му и тъкмо подхванах последен преговор на плана с цирковата армия, когато се обади Сал Бонадело.

- Джо е вдигнал мерника на жена ти и детето.

Бях го очаквал. В един нормален свят щях да накарам Кали да отведе Джанет и Кимбърли на сигурно място в централата ми, но това не беше нормален свят, беше светът на Джанет. Разчитах на Кали да ги опази, но се опасявах, че Джо може да прибегне към запалителна бомба от разстояние.

Затова предишната вечер се бях обадил на Кимбърли да ѝ обясня ситуацията. Казах ѝ да намери начин да изведе майка си от къщата до следващото ми обаждане. Уверих я, че където и да отидат, ще са в безопасност, защото Кали ще ги следва.

- Имаш ли достатъчно хора да се справят със заплахата? - попитах Сал.

Освен че ме вкара в офиса на Крис Ънгър, това бе друг момент от плана, в който се нуждаех от помощта на Сал. Исках хората му да пазят къщата на Джейн в случай, че нещо се объркаше.

- Демео е обявил поръчка за теб за един милион долара. Казал е на всички фамилии, после се обади на мен и поиска да отвлечем близките ти и да ги държим като заложници.

- Мислиш ли, че все пак е изпратил и свои хора?

- Мисля. Типично е за тоя подлец да не ми се довери.

- На теб, човек, дето е основал благотворителен фонд.

- “Майки от Сицилия“ - уточни той. - Е, какво, прати ли семейството си на сигурно място?

- Надявам се.

- Жена ти ядосана ли ти е?

- Бившата. Да, ядосана ми е. Както винаги.

- Всичките са една стока - обобщи той.

Завърших брифинга на цирковите артисти. Куин им провери оборудването. Ние с Хуго се обадихме на Виктор да го осведомим за новините.

След това позвъних на Катлийн.

- Как я караш, каубой? - попита тя.

- Скучна работа са тези конференции - излъгах.

- Има ли някой прочут там?

- Не, само аз.

- Сигурно движиш с разни хубавички гимназистки, дето не са могли да пробият в киното.

- Това беше съвършено незаслужено - засегнах се.

Тя се засмя.

- Не се преуморявай, любовнико. Очаквам пълна програма, като се прибереш у дома.

- И ще я получиш.

- Кога по-точно?

- Още не мога да кажа. Понякога тези форуми траят по два дни, друг път повече.

- Дотогава - каза тя и затворихме.

И вече беше станало време.

47.

Нямаше как да избегнем шума. Хамъра и караваната дружно щяха да бръмчат толкова силно, че ни беше спукана работата, ако се опитахме да влезем на километър и половина след металната ограда.

Ето защо ми беше нужно импулсното лазерно оръжие.

Хуго, Куин и аз бяхме в хамъра. Архитектът и жена му бяха в багажника на взетата под наем от Куин кола. На Куин му беше тясно във всяка кола, но в хамъра му беше по-тясно от обикновено.

- Постарай се да не дишаш върху мен - смъмри го Хуго.

- Защо докарахте каравана “Уинебаго“? - попита го Куин. - Само десет души сте. Мислех, че поне трийсет от вас могат да се поберат в такава.

- Могат - отвърна Хуго. - Но къде щяхме да сместим мрежата и батутите?

- Има логика - съгласи се Куин.

Подкарах бавно към магистралата, а караваната ме следваше. После се насочих на юг, а клоуните останаха на място. Подкарах край калдъръмения път, водещ към имота на Демео, и тогава Куин зърна проблясък от нещо: от тока на колан, от цев на оръжие или от огънче на цигара. Каквото и да беше, сигурно двама пазеха пътя.

Магистралата правеше завой на около осемстотин метра след входа на Демео, карах още четиристотин метра по-нататък, угасих светлините и обърнах. Не очаквах движение, тъй като магистрала 33 минава през национален горски парк, а краят на работното време наближаваше. И все пак от съображения за сигурност оставих хамъра на няколко метра встрани. Слязохме от колата. С Куин взехме пушки и камуфлажни одеяла. Хуго застана зад хамъра, за да следи за пристигащи коли или наежени войници на Демео.

С Куин се придвижихме безшумно по пътя до мястото, където започваше завоят. Там оставихме пушките, сложихме си очила за нощно виждане и легнахме по корем. Пропълзяхме мълчаливо следващите няколко метра и зачакахме.

Зърнахме едновременно светлите точки.

Цигари.

Дадохме заден, взехме си пушките и проверихме дали заглушителите им са здраво закрепени. Бяха най-модерни заглушители от ЦРУ, което означаваше, че можем да застреляме охраната и да вдигнем по-малко шум от мишка, пикаеща в памук.

Разделихме се. Куин пое безшумно през гората, като заобиколи мъжете, пазещи пътя, а аз бавно си проправих път през хълма срещу входа на Демео. Ако всичко вървеше по план, щяхме да ги приклещим под кръстосан огън. Но тези неща никога не вървят по план, а не исках да рискувам някой от нас да натисне суха съчка или да стресне видра, или да издаде друг шум, който да накара охраната да застане нащрек.

Когато бях на позиция, покрих изцяло главата и раменете си с одеялото и пратих с есемес сигнала до Куин, Хуго и цирковите клоуни. После изключихме звука на телефоните си и ги оставихме на вибрация. Аз прибрах своя в джоба на ризата си.

Очилата ми за нощно виждане ме улесняваха да държа под око охранителите, докато пушеха, но бях твърде далеч за сигурен изстрел.

На цирковата каравана ѝ отне две минути да пристигне. Когато фаровете ѝ осветиха магистралата, гардовете загасиха цигарите. С шумно тракане караваната спря на около петдесет метра от входа. След миг от нея слязоха двама малки хора с фенерчета и вдигнаха капака сякаш да проверят за повреда. Надявал се бях в този момент гардовете да се приближат до караваната, за да мога да ги застрелям в гръб, но те бяха добре обучени. Не мръднаха от местата си.

Планът ми не включваше те да влизат в контакт с малките хора. Целта на цирковата каравана бе да произведе достатъчно шум, та аз и Куин да успеем да се приближим. Докато клоуните се редуваха в опити да включат двигателя и си крещяха напътствия, аз се доближавах сантиметър по сантиметър и знаех, че Куин прави същото. Накрая капакът беше затръшнат, клоуните се качиха и започнаха да форсират двигателя, който ревеше, та се късаше. Изминах незабелязан сигурно към двайсет метра сред олелията. После клоуните пуснаха радиото си с всичка сила и с пълен глас запяха циркови песни, докато потегляха по магистралата, минаха покрай входа, завиха и се изгубиха от поглед.

През това време покрих още петдесет метра, може би и повече. Вече бях достатъчно близо да опитам изстрел, който да убие. Приготвих пушката в очакване цигарите да светнат.

И чаках.

Минаха две минути. Надявал се бях поне един от гардовете да излезе на пътя, за да се увери, че клоуните не са спрели, но никой от тях нито мръдна, нито издаде звук, нито запали отново цигарата си. Тия охранители бяха дяволски добре обучени, помислих си.

Тогава телефонът ми започна да вибрира.

Бавно придърпах камуфлажното одеяло над главата си, измъкнах телефона от джоба на ризата си и го приближих към лицето си, както бях завит. Погрижих се абсолютно никаква светлина да не се излъчва от него, затаих дъх и отворих телефона. Не смеех да гъкна, нито дори да прошепна.

- Може да излизаш вече - съобщи Куин. - Убих ги и двамата.

Изпуснах задържания въздух.

- Провери ли дали няма други?

- Ще се престоря, че не си ме попитал това.

- Да бе, къде ми беше умът?

Върнахме се при хамъра и поздравихме клоуните за изпълнението им.

Включих двигателя, но оставих фаровете угасени. Караваната зави и ни последва обратно по шосето към входа, където поехме по калдъръмения път към дома на Джо Демео.

48.

Имаше само един вход към къщата на Джо и трябваше да се мине през металната ограда, за да се стигне до него. С Чарли Уайтсайд бяхме премерили много грижливо разстоянието до първата ограда, така че спрях, когато я наближих на километър и двеста метра. Ако продължах още малко, вероятно бих издал позицията си.

Куин беше взел уоки-токитата на двамата гардове и дотук шансът бе на наша страна. Никой не се беше обаждал да иска последни сведения. Предполагах, че предстои всеки момент, защото повечето охранителни фирми правят проверка на екипите на петнайсет минути, които ние вече бяхме използвали, дори прехвърлили.

Излязохме от хамъра и се ослушахме за кучешки лай. Като не чухме такъв, Куин взе пушката си и се отправи на изток. Хуго грабна моята и тръгна на запад.

Аз се покатерих върху хамъра и дадох на моите стрелци време да се приближат възможно най-много, преди кучетата да ги подушат. Бях се надявал да изминат поне половината разстояние, но кучетата бяха много нащрек и лаят започна почти веднага. Аз стрелях с импулсния лазер и сигнализирах на цирковата каравана да потегли.

Внезапно уоки-токитата запращяха и оживяха от звуците на тревожни гласове. Бяхме ги сварили неподготвени, тъй че дотук резултатът беше един на нула за нас, но имахме още дълъг път да извървим до победата.

Цирковата каравана кривна от пътя, за да ми даде пространство за изстрел. Отправих го и чух крясъци и стонове. Поставих мобилния си телефон на високоговорител и увеличих звука. После скочих обратно в хамъра, пуснах фаровете и включих двигателя. Клоуните продължаваха да карат без фарове към позицията си вляво от дупката, която току-що бях отворил.

Подкарах хамъра с около шейсет и пет километра в час по пътя и спрях на четиристотин метра от входа. Отново се покатерих на покрива му и дадох на клоуните време да си спретнат оборудването.

Куин ми съобщи, че е на позиция. Предполагахме, че на Хуго ще му е нужно повече време. Краката му бяха много по-къси и пушката беше твърде тежка за него. Но пък беше наперен като петле и знаех, че ще се справи добре.

Чух изстрели, което означаваше, че охранителният екип на Демео се е ориентирал достатъчно, за да ме превърне в своя мишена. На кучетата, като по-дребни, щеше да им трябва повече време да се вдигнат на крака. Изстрелите продължиха. Импулсният лазер беше ограден с щит от брониран стъклопласт, затова не се притеснявах особено, че мога да бъда улучен. Куин трябва да беше отправил два безшумни изстрела, защото гласът му се разнесе от високоговорителя на телефона ми:

- Свалих още двама от гардовете.

Клоуните се бавеха повече, отколкото бях очаквал. Питах се дали някой не е бил улучен. Насочих оръжието вдясно от караваната им и изстрелях още един залп. Викнах на циркаджиите да побързат, макар че би им било невъзможно да ме чуят.

Клоуните бяха донесли няколко малки батута и гигантска мрежа, използвана да хваща падащите от трапеца акробати. Хуго се обади да докладва точно когато клоуните домъкнаха мрежата си през пътя и покриха дупката, която бях направил с първия изстрел. Вързаха краищата ѝ за стълбовете и дръпнаха центъра на мрежата така, че се образува голям парашут. После хукнаха към караваната и грабнаха батутите и ножовете, защото тези точно джуджета бяха ножохвъргачи.

Качих се отново в хамъра и изминах още сто метра. После пак стъпих на покрива и изчаках останалите гар- дове да заемат позиции и кучетата да се хвърлят в атака.

Нищо не се случи.

- Свалих един - съобщи Хуго.

- И аз още двама - обади се Куин.

Кучетата се хвърлиха през оградата и се заплетоха в цирковата мрежа. Изстрелях залп покрай тях, който загря въздуха и ги натръшка отново. Не вярвах кучетата да бъдат много борбени вече, но не можех да рискувам да сгреша и те да убият някои от клоуните. Можех и да ги изпозастрелям, но защо да убивам кучета, ако не се налагаше? С гардовете беше друго. Те бяха тук по свой избор и си заслужаваха съдбата.

Клоуните откачиха мрежата от оградата, завързаха я и затътриха кучетата зад караваната, извън огневата линия.

- Един гард липсва - казах в телефона си. - Някой да знае къде е?

Не знаеха.

Качих се в хамъра и използвах уоки-токито.

- Джо, идвам да очистя теб и хората ти. Седем гардове са мъртви. Остана един жив. Обръщам се към него: излез с вдигнати ръце и няма да пострадаш. Това не е твоя борба, нито ти е по силите да я водиш. Имаш трийсет секунди да ни се покажеш. Щом изтекат, ще те убием.

Клоуните отвориха главната порта, внесоха вътре батутите си и се наредиха от двете страни на металната ограда до Куин и Хуго.

Последният гард излезе с вдигнати ръце. Хуго омота китките му с лепенка, а после прикрепи с нея ръцете му към стълб в оградата.

След това Хуго и двама от клоуните отидоха до караваната и донесоха Ей Ди Ес оръжията в завзетата от нас територия. Спряха, докато ние се прегрупирахме. Следващата ни бариера беше бетонната стена. Проблемът за Джо и хората му беше, че практически ги бяхме направили затворници зад стената. Нашият проблем беше, че входната порта даваше на Джо и хората му възможности да ни гръмнат. Най-голямата ми тревога, преди да получим снимките от безпилотния самолет, беше дали на Джо не му бе хрумнало да постави стълби от вътрешната страна на стените. Ако го беше направил, хората му можеха да заемат позиции върху стената и да ни застрелят, докато се приближаваме, но снимките потвърдиха, че стълби няма.

Подкарах хамъра много бавно през главния вход и прицелих импулсния лъч към портата. Куин и Хуго бяха на по десет метра разстояние от двете ми страни, насочили пушките си към същата мишена. Изстреляха по няколко куршума, за да откажат хората на Джо да се възползват от моментната уязвимост на клоуните. Ако се опитаха да подкарат автомобили през портата, щях да ги обстрелям с импулсното лазерно оръжие. Иначе възнамерявах да ги оставя обградени в капан вътре. Не се тревожех, че ще използват мобилните си телефони, защото на кого щяха да се обадят? Не можеха да повикат подкрепление. Джо вече имаше всички стрелци, на които се доверяваше. Нито щяха да позвънят на полицията. Ако те дойдеха, щяха да претърсят къщата му, а кой знае какво биха намерили там.

Но заради нищожния шанс, че можеше да го направят, Дарвин и Лу бяха уведомили местните диспечери и операторите на 911, че от Вътрешна сигурност са на мястото и всички обаждания за помощ на адреса на Джо трябва да се отклоняват към Лу Кели.

Накарах Хуго да се завърти и да наблюдава зад нас за всеки случай.

Клоуните внесоха три батута и три оръжия Ей Ди Ес помежду хамъра и входната порта. Върху всеки от бату- тите имаше ножове за мятане и електрически бормашини с удължени дрелки за бетон, дебели по два сантиметра и половина в диаметър.

Ето с какво разполагахме: по трима клоуни на всяка от трите позиции вдясно на входа към резиденцията. Всяка от позициите разполагаше с бормашина и батут, набор от ножове и оръжие Ей Ди Ес. Куин пазеше фронта, а Хуго - тила. Аз държах импулсното лазерно оръжие насочено към главния вход.

Клоуните започнаха да пробиват дупки в стената.

Мобилният ми телефон иззвъня.

- Какво правиш, майната ти?

- Крайният срок за парите ми дойде и отмина - отвърнах.

- И всичко това за едно хлапенце, което оживя?

- Заради нея и заради хотела.

- Не е зле да премислиш. Държа жена ти и детето ти.

- Не е вярно.

- Обградил съм къщата им. Една дума от мен, и са мъртви.

- Какъв е адресът?

Той ми го каза.

- Това не е адресът на семейството ми - отвърнах.

- В дома на приятели са. Заредил съм го за експлозия.

49.

- Сигурно не ми вярваш - каза Джо Демео, - затова затвори и ще те включа в конферентен разговор с човека, който ще убие Джанет и Кимбърли тази вечер.

Слушах пронизителния шум от бургиите, докато чаках да се осъществи връзката. Не вярвах Джанет и Кимбърли да са в беда, защото Кали беше с тях, а тя не ми беше звъняла. Хората на Сал пазеха къщата на Джанет, където бандитите на Джо биха отишли най-напред.

От друга страна, винаги ти се стъжва, когато някой отправя закани за живота на детето ти.

Джо се върна на линия.

- Там ли си, Сал?

- Тук съм - отвърна Сал Бонадело.

Отдъхнах си с облекчение. Тогава Сал каза:

- Всичко свърши, Крийд. Загащил съм вътре русичката заедно със свадливата ти бивша съпруга, разглезеното ти хлапе и собствениците на къщата. Външните стени са полети с бензин, коктейлите „Молотов“ са готови за хвърляне.

Не казах нищо. Сал продължи:

- Ти си мислеше, че сме се разбрали да наглеждам къщата на Джанет, но русичката последва дъщеря ти до дома на приятели. После се появи жена ти и сега всички са вътре, а блондинката е толкова заета да ги успокоява, че дори не подозира за нас. И тъй, настана време за разплата, приятелю. Задето живя на мансардата ми, скочи през тавана ми и стреля в спалнята ми, та наплаши жена ми до смърт, гаден несретнико.

- Спасих ти живота.

- Дето поначало ти го постави в опасност.

Останах безмълвен. Заговори Джо Демео.

- Крийд, твърде голяма симпатия разви към момиченцето в Центъра по изгаряния. Затова реших да изгоря и твоята дъщеря. Ако се опита да избяга през вратата или да скочи от прозорец, ще я застреляме.

- Освен ако...? - попитах.

- Освен ако не оставите оръжията и не дойдете на предния вход. Всичките.

Двама от клоуните вече бяха пробили стената. Третата бургия пищеше оглушително, сякаш се бе натъкнала на стоманена пръчка от арматурата. Клоунът отмести бургията на няколко сантиметра вляво и започна наново.

- Боя се, че не може да стане, Джо.

- Ще оставиш жена си и детето си да умрат?

- Бивша жена.

- И все пак - настоя той. - А детето ти?

Въздъхнах.

- Ти и бездруго ще ги убиеш, Джо. И мен също, ако ти се удаде шанс.

- Говорим за дъщеричката ти, за бога!

- Което още повече ме стимулира да ти сваря туловището с оръжието, което ще вкарам в дома ти.

- Кажи сбогом на семейството си, Крийд.

- Кажи им го ти от мое име - рекох. - Аз имам работа да върша.

Първите двама клоуни пъхнаха цевите на Ей Ди Ес оръжията си в дупките, които бяха пробили. Третият клоун почти бе приключил с втория си опит. Всички чакахме само него.

Хуго ме доближи, без да откъсва очи от пространството зад нас.

- Чух негодника по високоговорителя - каза той, - чух и какво му отговори.

- И?

- Добре ли си?

- Това е въпросът, който цял живот ми задават.

Последната дупка беше завършена и последното Ей Ди

Ес оръжие поставено в нея. На всяка от позициите клоун постави зарядите и щракна превключвателя. В същото време по един клоун подскочи няколко пъти на всеки от трите батута, докато се издигнаха на височина да виждат над стената. Когато се усетиха достатъчно сигурни, скочиха под ъгъл и се приземиха върху стената. Останалите клоуни от третата група хвърлиха шестте ножа, по два наведнъж. Клоуните върху стената ги уловиха и затъкна- ха в калъфите на коланите си, след това поеха по стената до мястото, където покривът на втория етаж се надвесваше над нея. Прехвърлиха се на покрива и заеха позиции зад всяка от трите кулички в задния му край.

Тогава аз слязох от хамъра, взех пистолет със сълзотворен газ от задната седалка и го подхвърлих на Куин. Докато покривах входа с импулсното лазерно оръжие, Куин се добра до вратата. Веднъж стигнал там, започна да изстрелва сълзотворен газ във всеки от прозорците на къщата.

Бях изненадан от отсъствието на стрелци в двора. След като боят бе започнал, те, изглежда, се бяха изпокрили до един в къщата. Такова въздействие има върху хората импулсното лазерно оръжие. И все пак защо не се бяха разположили до прозорците на горния етаж? Може би всички се бяха скрили в паник-стаята на Джо. Надявах се да е така. Много щяха да ме улеснят.

Чух писък.

- Очистих един - съобщи един от елфите на покрива. - Опитваше се да изпълзи от заден прозорец на покрива.

Чух няколко изстрела откъм предната част на къщата. Куин се наведе зад стената тъкмо навреме. После долетяха крясъци, каквито само хора, изложени на лъча Ей Ди Ес биха могли да издават - четирима души, по-точно.

- Очистих един - обяви друг елф от покрива. - Същата идея, друг прозорец.

Чухме включване на двигател в гаража.

- Останете на постовете си - викнах в телефона си.

Куин се завтече към поста си, където бе оставил пушката. Взе я и се прицели към главната порта.

Когато тя започна да се отваря, стрелях с импулсното лазерно оръжие. Колата на Джо се появи, полетяла към входа под ъгъл, и аз му пратих изстрел с пълна мощ, който разтопи гумите и накара колата да се преобърне и да се блъсне в ъгъла на портата. Отвътре изскочиха няколко души и хукнаха, сред тях беше и Джо Демео.

Бяха направили около две крачки, преди Ей Ди Ес лъчът да ги намери.

- Спрете лъчите! - изкрещях. Вкарах хамъра през портата, като пътем изблъсках мерцедеса на Джо, за да отворя пространство за Куин и тримата клоуни, застанали в готовност с останалите ножове. На земята лежаха четирима. Изкормихме двамината, които бяха вървели подир мен и Джо в гробището предишната събота, а на Джо и Грасо извихме ръцете зад гърба и вързахме китките им.

Джо се изплю към мен, но не ме уцели.

- Да си бях седял в паник-стаята - процеди.

- Все същата работа - казах му. - Щях да сваля тази машинка от колата и да я насоча към стената. Видя какво направи с колата ти. Представи си ефекта върху паник-стаята ти.

- Стига да знаеше къде да я насочиш - присмя ми се той.

- Ей тук вече ме спипа натясно, Джо.

- Впрочем - подхвърли той - семейството ти вече е на онзи свят.

- Това ти го казваш.

Първите четирима, ударени от Ей Ди Ес лъча, вече бяха мъртви, което трябваше и да се очаква, след като бяха изложени на него няколко минути. Моят личен рекорд бе под двайсет секунди, така че само можех да си представям страданията им.

По наши сметки ги бяхме очистили всичките, а ако не, не ме вълнуваше. Събрахме си оборудването и се отправихме обратно към базовия лагер. Бяхме надвили двайсетина въоръжени мъже и осем бойни кучета, без никой от нас да пострада. Направо триумфална кампания, казах си.

В базовия лагер ни оставаше да свършим само едно: да унижим Джо.

Никога не ми е било в стила да унижавам победените си врагове, но Хуго настоя, че това било вековна клоунска традиция, и реших да не им развалям удоволствието. Той взе една бутилка с газирана вода и я пръсна в струя към панталоните на Джо, а другите клоуни образуваха кръг, уловени за ръце, и запяха: “Нека да попеем и да се посмеем, със сода гащите ти да полеем!“.

Много се забавляваха и всички се изредиха да пръскат Джо и Грасо. Не след дълго панталоните им бяха подгизнали.

- Проклети откачалки! - не спираше да крещи Джо. - Но на теб ти разказах играта, Крийд. Убих детето ти! Убих шибаната ти жена!

- Бивша - поправих го.

50.

Разбира се, Джо не беше убил Кимбърли или Джанет, нито Сал Бонадело го бе сторил. Конферентният разговор между мен, Сал и Джо беше част от плана. Даваше на Джо, както той си въобразяваше, коз за пазарлък, внушаваше му фалшиво чувство за сигурност. Но когато не му отстъпих въпреки заплахите срещу дъщеря ми, той стигна до извода, че съм луд за връзване. И си направи сметката, че след като не държа достатъчно на собственото си дете, за да се опитам да го спася, какъв шанс би имал той с мен? Джо, вече изпаднал в паника, вероятно се бе усещал като уловен в капан плъх. Поне аз предполагах, че ще се чувства така, и се надявах да го изтикам навън.

Защото аз наистина не знаех къде е скрита паник-стаята му, а къщата му беше адски голяма. Оказа се, че архитектът и жена му не знаят нищо за паник-стая. Човекът предполагаше, че ако Джо наистина има такава, тя трябва да е добавена от втория архитект, онзи, който бе ревизирал първоначалния проект и бе упражнил строителния надзор. Ала той бе изчезнал скоро след завършването на къщата.

Лу беше изтеглил разрешителните за строеж и ни даде името, но очевидно Демео беше поръчал на втория архитект да не внася за одобрение коригирания проект. С Куин се почувствахме ужасно, задето бяхме отвлекли и измъчвали нашия архитект и жена му с Ей Ди Ес лъча, но сега те бяха добре. Дано някой ден можеха да си припомнят преживяването и да се посмеят над него. Иначе кой би повярвал на историята им, нали така?

Пленниците ни включваха архитекта, съпругата му, охранителя, Джо Демео и Грасо. Идваха ми малко в повечко, та направих това, което винаги правя, когато имам бъркотия за разчистване.

Обадих се на Дарвин.

Дарвин прати фирмения почистващ екип в къщата на Джо, а клоуните наглеждаха архитекта, жена му и гарда, докато дойде почистващият екип за тях. Междувременно ние с Куин вързахме Демео и Грасо от двете страни на хамъра и ги накарахме да потичат със смъкнати до глезените панталони, за да позабавляват клоуните. Като ни омръзна, отбих встрани от пътя, опрях пистолет до главата на Джо и го накарах да се обади на Гарет Ънгър в централата. Джо твърдеше, че не си спомня паролите, така че го накарах да потича още няколко километра. За негова беда все падаше и повечето време прекара влачен. После отново повторих процеса, докато си спомни дос- татъчно, та да се разплатя с Ади, Куин, Кали и Сал Бонадело.

След като Джо каза паролите, Куин върза него и Грасо за импулсното лазерно оръжие на покрива. Подкарах ги по посока „Едуардс“ да посрещнем самолета на Дарвин. Дарвин не можеше да разбере защо ми е отнело толкова много време да измина петдесетте километра до базата. Обясних му, че сме се забавили с тръгването.

Джо и Грасо бяха влачени почти до смърт, ефектът си личеше по лицата и телата им. Дарвин им хвърли един поглед и рече:

- Тия да не са ти роднини, Огъстъс?

После се обърна към мен.

- Дали да питам защо са им мокри панталоните?

- Я по-добре недей - отвърнах.

- Нямате ли да им дадете нещо сухо да облекат, че да не съсипят седалките на самолета?

С Куин дадохме на Дарвин камуфлажните си одеяла и го гледахме как ги омотава около двамата несретници. Припомних си костюма за две хиляди долара и вратовръзката, които Джо носеше на гробищата, и си помислих: „Не усещаш треските по стълбата на успеха, докато не започнеш да се плъзгаш обратно надолу“.

Дарвин отведе Джо и Грасо със себе си във Вашингтон, а аз и Куин взехме един от фирмените реактивни самолети “Гълфстрийм“ да ни върне в централата.

Този път и двамата спахме през целия път.

Когато се прибрах в централата, изпълних обещанието си пред Гарет Ънгър и го пуснах да се прибере при жена си, като знаех, че след има-няма седмица полицията щеше да го арестува заедно с Артър Патели, човека, опожарил дома на Ади.

51.

- Костюмът свърши работата, да знаете, тя много си падна по него. - Това беше Еди Рей, който разправяше как се запознал с момиче в магазин за спортни стоки. - С думи не мога да я опиша.

- Сигурно си бил пиян - подхвърли Росман и другите се разсмяха.

Старите приятели се бяха събрали в “Дафни Дъкс“, кварталната кръчма. Еди Рей бе прекарал детството си и въобще всичките си четирийсет и шест години на разстояние, не по-далечно от пет-шест километра от заведението.

Тя беше влязла да избира подарък за рождения ден на баща си. Въдица за риболов и не каква да е, а най-добрата. Еди Рей бе толкова шашнат от красотата ѝ, че просто бе стоял, без да обели дума. А тя бе казала: „Костюмът ви е прекрасен. “Армани“ ли е?“.

- Смейте се колкото щете - заяви той на приятелите си по чашка, - но имам с нея среща за обяд утре.

- Кажи къде, че всички да я опънем - обади се Лукас и направи мръсен жест с ръце и таз.

Последва още смях.

- Тя не е такава. Момиче с класа е, сериозно.

Русата красавица го беше попитала за костюма му и той не можел просто да стърчи там и да не каже нищо. Еди Рей бе събрал кураж да избъбри: „Не съм сигурен за Марката, но го купих в “Джей Си Пени“. - Тя кимнала впечатлена. Нещата вървели добре и той се пробвал с шега. - Но струва твърде много повече от пени! - И добавил: - Извинявайте за просташката забележка.“

Явно на нея не ѝ попречило, защото отговорила: „Добре го казахте. Много сте забавен“.

Сега в бара, докато черпеше скептичните си приятели, Еди каза:

- Ще я снимам, тогава сами ще прецените.

- Гледай да я хванеш от предната страна - поръча Рос- ман. - Винаги съм искал да видя прасе с червило.

- Ще я снимам, и още как - зарече се Еди. - Ама като я видите, направо ще зяпнете!

Бяха побъбрили няколко минути и той ѝ избрал най-хубавата въдица в магазина. Тя се впечатлила от познанията му за риболова. Той я попитал за името ѝ и когато тя отговорила “Моника“, ѝ казал: „Познавах една Моника в гимназията. Много беше хубава.“

Моника се усмихнала лукаво и подхвърлила: „Бих се обзаложила, че ти е била гадже.“

Той ѝ смигнал и отвърнал: „И със сигурност би спечелила баса“.

Бяха се засмели, а после тя казала: „Сигурно си имал куп гаджета в гимназията, ако и тогава си бил с тази страхотна прическа“.

И той отвърнал скромно: „Завъртях няколко“.

После споделил, че е бил във футболния отбор, но си контузил коляното в последния сезон. Когато дошло време тя да мине през касата, той предложил да плати и да ползва намалението като служител, а тя да му дала сумата на ръка. Момичето това и направило и тъкмо с тези пари той черпеше приятелите си сега.

- Да знаете, от мен само по едно - предупреди ги той. - Другите пари трябва да ги пазя за срещата си утре.

Тя му била толкова благодарна за намалението, че настоявала да му се отплати някак.

„Ела на вечеря с мен днес“ - предложил той и се почудил как бяха излезли тези думи от устата му.

„Хм... няма как да е за вечеря. Но ако ти се кара до града утре, може да се видим за обяд.“

Еди си тръгна рано от бара, за да се настрои за голямата среща на другия ден, която обещаваше да промени живота му.

Момчетата си продължиха пиенето и разговорите, а Лукас се опита да предложи бас дали момичето ще се появи на срещата. Никой не прие облога. Решиха, че Еди Рей е станал жертва на хубавица, която му се е докарвала заради намалението.

Грешаха.

Когато Еди Рей отиде в ресторанта и попита за Моника, салонната управителка му подаде малък плик. Коленете на Еди омекнаха и сърцето му примря. Изискано отхвърляне, каза си, но все пак отхвърляне. Разбира се, винаги бе налице вероятността да ѝ е изникнало нещо непредвидено в последната минута. А в такъв случай тя не би знаела как да се свърже с него.

Еди реши, че има светъл лъч. Взе плика, отиде до един свободен стол, седна и се опита да пребори чувството за отхвърленост, проникнало живота му от деня, в който контузи коляното си.

В бележката пишеше, че тя е поръчала обяд насаме за тях в апартамент 316.

Еди полетя към асансьорите и натисна бутона. Не го беше грижа дали не е прекалено хубаво, за да е истина. Беше гледал няколко филма, в които прелестна купонджийка искаше да се откъсне от живота си и се пускаше на чистача на басейна или на техника по поддръжката. Еди не се заблуждаваше, ясно му бе, че това нямаше да е началото на трайна връзка.

Знаеше също, че когато момиче те кани в хотелската си стая, не му отказваш. Тя практически му обещаваше секс, вероятно след хубав обяд и закачлив разговор. Когато почука на вратата, си помисли: след по-малко от два часа вероятно ще правя секс с най-красивото момиче на планетата Земя.

Кали имаше други планове, естествено.

- Влез - каза тя. - Вратата е отключена.

Еди влезе в дневната на апартамента, забеляза цветята на масата, кофичката с шампанско, високите чаши, прясно изцедения портокалов сок, покритите с шоколад ягоди. Чуваше тиха музика да се носи от спалнята. Кали беше облегната на отсрещната стена, облечена като кукличка в жълта плажна рокля с ръце в джобовете, извита в съблазнителна поза като опитна манекенка.

Еди подсвирна тихичко.

- Признавам ти го, Моника. Умееш да създадеш атмосфера.

- Позволих си да поръчам обяд. Надявам се, че не възразяваш.

Еди Рей обичаше сам да си поръчва храната, но какво пък, тук не яденето беше важно. И все пак тя вероятно беше някакъв модел, каквато бе слаба, а той не беше любител на разните там зелени салати. Отново погледна към шампанското, портокаловия сок и цветята. При целия този разкош да няма една бира, каза си. Какви бяха шансовете тя да е поръчала хамбургер с пържени картофки към шампанското? Нулеви, нали тъй?

Но на глас изрече:

- Каквото и да си поръчала, ще е чудесно, не се съмнявам.

- Прецених те като човек, който обича пържола с пържени картофи.

Лицето на Еди светна и той каза:

- Може ли да ти налея питие?

- Ако ми правиш компания - отвърна тя.

Пиха по едно. Макар и женско питие, не беше толкова лошо. Отпусна се на канапето и тя му приготви още едно. Това беше по-силно на вкус и той започваше да усеща ефекта на алкохола на празен стомах. Реши, че ще пропусне тази част довечера, като разказва на момчетата в бара за страхотната си среща.

Тя се усмихна и каза:

- Като си допиеш чашата, ще те целуна.

- Ще изпия и цялата бутилка, ако си свалиш роклята - рече той с намигане, за което мигом съжали.

- Я виж ти, Еди Рей! - възкликна тя, но със смях и той реши, че не е провалил работата.

- Само се пошегувах - оправда се.

Изгълта останалото от питието си и тя каза:

- А сега целувката.

Еди не можеше да повярва на късмета си.

Еди Рей се изправи да си получи обещаната целувка и измина около метър и половина, преди лицето му да се изопне и той да се хване за гърдите. Направи няколко крачки встрани и залитна към стената.

Тя попита:

- Добре ли си?

Той я погледна и промълви:

- Не знам какво става.

Отпусна се на колене, после се килна настрани с лице, изкривено първо от болка, а после от агония.

Кали придърпа един стол към него и седна.

- Нямаш много време - каза тя, - затова слушай внимателно.

Еди беше изгубил всякакво усещане в ръцете и стъпалата си.

- Какво ми направи? - изхриптя.

- Отрових те - гласеше отговорът.

- Но защо?

- Направих го заради Моника. И тя не ти е била приятелка впрочем. Била е с пет години по-малка от теб. На петнайсет в нощта, когато си я изнасилил.

- За какво... говориш? - избъбри той. Беше му трудно да говори, но гласът май бе единственото в тялото му, което функционираше.

- Направил си бирен купон у дома си - продължи Кали. - Той се е пренесъл в предния двор. Моника се прибирала у дома си от урок по танци в гимназията. Познавал си я от квартала и си я повикал. Сграбчил си я, изнасилил си я на моравата отпред и си я заплашил с убийство, ако каже на някого.

- Откъде знаеш всичко това?

- Беше малко високомерна - каза Кали, - но ми беше приятелка. Притежаваше класа. За разлика от теб.

- Помогни ми - избъбри той.

- Как ли не. Ето най-доброто ми предложение. Дай ми имената на двама души, които са съсипали живота ти, както ти съсипа този на Моника. Ако искаш справедливост, това е твоят шанс. Но говори бързо, защото си на път трайно да си платиш за греховете.

Той назова треньора си и хлапака от Удхейвън, същия, който се отнесе неспортсменски с него цяла минута след свирката на съдията.

Кали избърса всички повърхности, които можеше да е докосвала, включително капака на каната с портокалов сок и бутилката от шампанско. После прибра тапата от шампанското и чашите в пътната си чанта, заедно с написаната от нея бележка, която изрови от джоба му.

Спря за момент да огледа стаята. Реши, че е стерилна, и се отправи към вратата, като прекрачи без колебание тресящото се тяло на Еди Рей. Беше приключила тук, омръзнало ѝ бе да бъде Моника.

52.

Кати Елисън почти бе привършила разходката си из квартала със своя голдън ретривър Уенди, когато забеляза едър мъж, застанал до паркиран седан точно пред нея. Беше късно утро в красив слънчев ден, кварталът им бе в затворено селище в Мариета, Джорджия, в самите околности на Атланта. В него престъпност на практика не съществуваше, а цената на всички къщи беше от милион нагоре.

И все пак мъжът, застанал на пътя ѝ, беше толкова огромен, а лицето и главата му толкова обезобразени, че тя се закова на място на десетина метра от него. Уенди също го забеляза или беше доловила страха на Кати, както понякога правят кучетата. Козината по гърба ѝ бавно започна да щръква и тя издаде приглушено и протяжно ръмжене. Кати реши, че най-разумно е да се обърне назад и да се прибере у дома си.

Щом се завъртя, чу мъжа да я вика по име. Кати замръзна на мястото си втрещена и уплашена. Нямаше причина този чудовищен човек да знае името ѝ.

- Моля ви, госпожо, не се бойте - каза той, като се приближи. - Не ви виня, че се притеснихте. У всички предизвиквам такава реакция първоначално. Нищо не мога да сторя, че изглеждам така. Повярвайте, опитвал съм.

Куин продължи да говори, като се приближаваше все повече.

- Най-добре ще е просто да не ме гледате.

Сега той вече стоеше до нея. Уенди, бедничката, трепереше от страх и направи локвичка на тротоара.

- Кати, името ми е Джордж Първис и се боя, че нося лоша новина.

Кати не беше мръднала от мястото, където спря като вкаменена, когато го чу да я вика по име. Отказваше и да погледне мъжа, застанал до нея. Така нямаше да е в състояние да го идентифицира и той може би щеше да я пощади.

- Много съжалявам, господин Първис - продума тя.

- Не искам да съм груба, но плашите кучето ми и мен. Не мисля, че искам да чувам лошата ви новина. Може ли просто да си ида у дома?

Куин се отпусна на едно коляно и протегна ръка, та Уенди да я подуши. Тя стисна с челюсти китката му, заръмжа и проби плътта. След това започна да я дърпа от една на друга страна, сякаш се опитваше да прекърши врата на едър плъх.

- Боже мой! - изписка Кати. - Уенди, не! Престани!

Уенди пусна ръката му.

- Много съжалявам, господин Първис. Тя никога не се държи така.

Куин сви рамене.

- Няма нищо, госпожо. Не съм чувствителен на болка като повечето хора.

Видя я, че се взира в окървавената му ръка, и за да не я разсейва, я пъхна в джоба си.

- И все пак съжалявам - каза Кати. После пое дълбоко дъх, обърна се с лице към него и положи усилие да не отскочи ужасена. Вгледа се в лицето му и този път видя повече, отколкото беше очаквала. Очите ѝ се насълзиха, като се замисли за болката му, за емоционалните белези.

- Каква лоша новина искахте да ми съобщите?

Куин погледна в двете посоки, преди да отговори. Все още отпуснат на коляно, сякаш за да не се извисява над нея, той каза:

- Отнася се за Брад, съпруга ви.

- И какво за него?

- Даде ми петдесет хиляди долара, за да ви убия.

Кати задиша учестено. Усети главата си олекнала, ушите ѝ писнаха. Единствената причина да се съпротивлява на припадъка бе, че не искаше чудовището да я докосва, а той със сигурност щеше да го стори. Погледът ѝ зашари наоколо, търсеше помощ, опитваше се да реши как да му се измъкне.

- Моля ви, не бягайте. Не се каня да го направя.

- Какво?

- Няма да ви убия.

- А защо не?

- Наблюдавах ви през последните два-три дни, наблюдавах и съпруга ви. Стигнах до извода, че той е този, който заслужава да умре, а не вие.

Кати се взря в лицето му, за да види не си ли играе с нея. Нищо не можа да прецени от изражението му, но от друга страна, лицето му надали бе способно да изобрази друга физиономия освен всяваща ужас. Тя почувства, поне за момента, че той не се канеше да я нарани.

- Защо мъжът ми ще иска убийството ми, за бога? - смая се тя.

- Гледали ли сте някога “Зайнфелд“? - отвърна с въпрос Куин.

- Сериала или комика?

- Сериала.

- Да, гледам го най-редовно.

- Аз също. Гледали ли сте серията “Обратно на Джордж“?

- Онази, в която започва да прави обратното на всичко, което е вършил преди?

- Да. И внезапно навсякъде му потръгна, помните ли?

- Да - каза тя. - Отиде при момичето в кафето, каза ѝ, че е плешив, безработен и живее с родителите си.

- Да, а тя го хареса! После се яви на интервю за работа, всичко обърка, а накрая получи назначение към отбора на “Янките“.

Кати кимна.

- Да, обичам този сериал. Все още гледам повторенията понякога. Но каква връзка има с нежеланието ви да ме убиете?

- Също като в “Обратно на Джордж“ е. През целия си живот на възрастен човек съм поемал тези задачи, без да задавам въпроси, без да се запитвам за мотивите, без да се замислям за хората, които трябваше да умрат. Какво би ми донесло това? Само страдание. Трябваше да работя и друго не исках да знам. Та, накратко казано, мъжът ви се обади на един тип, който пък се обади на друг.

- И ето ви тук - довърши Кати.

- Точно така - потвърди Куин. - Само че този път си казах: ами ако взема парите, а не изпълня поръчката? Какво би могло да стане в най-лошия случай?

Кати не знаеше как да отговори на това.

- Наблюдавах ви и може да греша, но според мен сте добър човек.

- Благодаря ви, господин Първис.

- Всъщност името ми е Куин.

- Добре...

- Не е ваша вината, че Брад ви кръшка.

- Какво?

- Да, той спи с едно момиче, което работи на бижутерията в “Ниман Маркъс“ в Бъкхед. Името ѝ е Ерика Варгас. Мисля си, че затова ви иска вън от картинката, за да може да я чука постоянно, а не само два пъти седмично.

- Моля ви, господин Куин, що за език? Отвратително е!

- О, простете. И тъй, аз мисля, че Брад е гадняр и вие заслужавате нещо по-добро.

- Благодаря за комплимента, господин Куин, ако това наистина беше комплимент. Но се боя, че е станала ужасна грешка. Немислимо е Брад да има любовница.

- Постоянно се случва.

- Сигурно, но не и на лишени от страст мъже като Брад. А да е способен на убийство? Абсурд.

Ръката на Куин бе бърза като светкавица, когато грабна Уенди и се запъти към седана. Кати се втурна след него.

- Спрете! - извика тя. - Какво правите?

- Ще взема Уенди да я повозя. Можете да се присъедините към нас, ако искате.

- Моля ви, господин Куин, не правете това. Само я погледнете, ужасена е.

Гигантът продължи да върви към колата.

- Спомнете си какво казахте за “Обратно на Джордж“!

Куин задържа отворена вратата към пътническата седалка.

- Вече ви обясних позицията си по този въпрос - каза той. - Но някои неща трябва да бъдат видени, за да се повярва. Качете се. Ако побързаме, ще ги сварим в действие.

Кати се огледа.

- Какво е станало с охранителя ни?

Куин махна с ръка.

- Имаше спешен случай в семейството.

Макар да го изрече с небрежен тон, Куин не успя да предугади страховитите образи, които запрепускаха в съзнанието на Кати. Тя започна да се тресе така силно, че той се уплаши да не би тя да изпадне в шок.

- Кати, гарантирам ти, всичко е наред. Помисли, ако те исках мъртва, вече щеше да си преполовила пътя към рая. - Той потупа седалката. - Седни сега и спри да се тревожиш. Ще ви върна с Уенди у дома за нула време.

Кати не искаше да тръгва с гиганта. Всъщност влизането в колата му би било на последно място в списъка с неща, готова да изпита в живота си. Пое дълбоко дъх и неохотно влезе, като възлагаше надежди някой от съседите ѝ да е видял достатъчно, за да позвъни на властите.

Куин включи на скорост и подаде Уенди на благодар- ната ѝ собственичка. Верен на думата си, Куин не нарани никоя от тях, дори бе твърде разговорлив по пътя до Бъкхед. Още не беше станало пладне и движението беше рехаво, така че не след дълго Кати усети колата да спира. Тя отклони вниманието си от Уенди и погледна през прозореца.

- Сега какво следва? - попита тя.

- Ще чакаме.

Кати проследи погледа на Куин до кафенето през улицата, очарователно заведение, през чиято витрина се виждаше уютна мебелировка. И сред тази уютна мебелировка се бе настанил Брад с млада и сексапилна жена.

Куин, Кати и Уенди станаха свидетели на похапването на любовниците, след което видяха Брад и Ерика, хванати за ръце, да влизат в един хотел наблизо. Преседяха в мълчание един час в колата. После Куин забеляза двойката да излиза от хотела. Брад прегърна Ерика на сбогуване.

- Бихте ли ни откарали у дома сега? - помоли Кати.

Той го направи. Преди да излезе от колата, Кати каза:

- Знаете ли, всичко онова, което ми казахте за “Обра- тното на Джордж“, според мен ще подейства при вас.

Куин се замисли какво ли би казал Донован Крийд, за да продължи разговора. На него му хрумна единствено:

- В какъв смисъл?

- В семейството ни аз съм тази с парите, не Брад. Но него го чака щедра сума от застраховка и богато наследство, ако нещо се случи с мен.

Куин се досещаше накъде бие тя. Кати продължи:

- Можете да задържите петдесетте хиляди долара от съпруга ми. Аз ще добавя още петдесет хиляди към тях. Досещате ли се за какво става дума?

- Искаш да убия съпруга ти.

Кати се разсмя.

- Боже мой, не! Твърде много съм инвестирала в този простак. Плюс, че наистина го обичам, а и ще ми е неприятно неизбежното внимание на медиите и полицията към мен.

Куин беше сбъркал. Нямаше представа накъде бие тя и ѝ го каза.

- Не разбирате ли? - учуди се Кати. - Искам да убиете Ерика.

Куин кимна разсеяно.

- Според един мой познат всички имаме поне двама души в живота си, за които желаем никога да не са се раждали. Тези двама души са отклонили живота ни в по-лоша посока и никога не сме преодолели стореното от тях.

- Вашият познат вероятно е прав - съгласи се Кати.

- Има ли освен Ерика някой друг в живота ти, който би искала никога да не се е раждал? - попита Куин.

- Господи - възкликна Кати. - Що за ужасяващ въпрос?

- Питам хипотетично.

- Мразя да говоря лошо за покойници - каза тя, - но гледахте ли онзи медиен цирк за Моника Чайлдърс преди няколко седмици?

Куин кимна.

- Познаваше ли я?

- Беше ми доведена дъщеря. Превърна живота ми в ад.

След като съдейства на Кати да си отиде мирно и тихо от света, Куин я зарови в плитък гроб в горите на Северна Джорджия, върна се в мола и изчака Ерика да напусне работното си място. Магазинът не беше много оживен, но вътре се разхождаха неколцина души. Куин изчака щандът на бижутерията да се опразни. Остави малко пакетче до касовия апарат и си излезе.

Ерика излезе от тоалетната, върна се зад щанда си и провери дали заместничката ѝ не ѝ е оставила някакви документи. После насочи вниманието си към пакетчето, увито в хартия за подаръци и надписано за нея. Имаше придружителна бележка. “Моля те, приеми това с цялата ми любов. Днес ще подам молба за развод. С обич, Брад“.

Ерика нададе лек възторжен писък. Мечтата ѝ се сбъдваше, ето за това се бе трудила през всичките тези месеци. Докато работеше на бижутерския щанд в “Ниман“, ѝ бе дотегнало да гледа как други жени небрежно правят покупки, надхвърлящи годишната ѝ заплата. Приятелите ѝ я подкачаха, че вечно ходи с женени мъже. Нямаше търпение да им демонстрира плодовете на усилията си.

Внимателно разви пакетчето, бавно повдигна капака.

Дни по-късно чистачите още намираха парченца от плътта ѝ по най-невероятни места.

53.

Събудих се пръв, затова отидох в кухнята и включих фурната на двеста градуса. Докато тя се загряваше, напълних блендер с мляко, брашно, яйца, масло, сол, ванилова и бадемова есенция. Пуснах го да се върти една минута, открих тавата на Катлийн за мъфини и пръснах в нея диетичен спрей за готвене. Излях сместа в отворите за мъфини, поставих тавата във фурната и нагласих таймера за двайсет и седем минути. После извадих масло в чинийка да омеква и се отправих обратно към спалнята на Катлийн, където ми беше мястото.

- Какво беше цялото това трополене? - попита тя.

- Приготвям еклери за закуска.

- Еклери не можеш да приготвиш у дома. Винаги спадат още преди да ги извадиш от формите.

- Не и моите.

- Само изисканите ресторанти поднасят еклери, които си остават надути.

- Само изисканите ресторанти и аз - заявих.

- Ако ти грешиш, а аз съм права, ще ме заведеш ли някой път на изискано място за закуска?

- Имаш ли някое предвид? - попитах.

- Ще ми се да опитам закуска в “Тифани“.

- Всъщност мисля, че “Тифани“ е бижутерски магазин, не ресторант.

- Шегуваш се!

- Боя се, че не.

- Никога не съм гледала филма. Просто допуснах, че...

- Нямай грижа - успокоих я. - Еклерите ми няма да спаднат. Няма да се наложи да ядем по изискани места.

- Да му се не види - разочарова се тя.

Някой прочут някога беше казал, че можеш да целунеш приятели и близки за сбогом и да се отдалечиш на стотици километри, но винаги ще си с тях, защото ти не си просто част от света, светът е част от теб.

Или нещо такова.

Въпросът е, че никога не ми беше липсвал някой по начина, по който ми липсваше Катлийн по време на това последно пътуване. Когато отново се върнах в скромното ѝ двустайно жилище с половин таван и половин мазе, а тя скочи в прегръдките ми и обви крака около мен, пищяща от радост, проумях какво е това, за което всички поети вдигат такава пара.

- Колко време имаме, преди еклерите да спаднат? - попита тя.

- Вечността, защото никога няма да спаднат. Превърнал съм го в наука.

- Значи твърдиш, че си кулинарен учен.

- Всички си имаме своята специалност - отвърнах.

- Моята специалност е математиката - заяви тя.

- Математиката?

Тя ми се усмихна лукаво.

- Точно така. Например колко пъти едно нещо... може да влезе в друго нещо. - И тя вдигна вежди прелъстител- но.

- Преди готварският таймер да писне ли? - попитах.

- Хипотетично - отвърна тя.

- Не съм сигурен, но имам желание да положа големи усилия, за да ти помогна да решиш това уравнение.

И пристъпихме към действие.

Звъненето прекъсна научните ни занимания и се споразумяхме да продължим експеримента след закуска. Катлийн взе завивка от леглото, уви я около себе си, последва ме в кухнята и ме наблюдаваше, докато вадех тава с идеално оформени еклери от фурната. Напълнихме ги с омекналото масло.

- О... боже... мой! - писна тя. - Винаги съм искала мъж, който умее да готви, а ето че имам нещо още по-добро: мъж, който умее да пече!

Изядохме по два, а после ми се стори, че Катлийн иска да каже нещо.

- Какво? - попитах я.

- Имам да ти кажа нещо, само че не искам да избягаш.

- Не можеш да ме подгониш. Освен ако нямаш друг лабораторен партньор.

Тя пое дълбоко дъх и каза:

- Искам да осиновя Ади.

Не знаех какво да отговоря, затова казах:

- Сериозно?

- Обичам я, Донован, и тя ме обича. Винаги съм искала свое дете, но Кен унищожи с бой физическата ми способност за това още преди години. Но тъй или иначе, бих избрала нея пред всички деца на света. А и тя има нужда от мен.

- Ами леля Хейзъл? - попитах.

Тя сведе поглед.

- Там е проблемът - продума. - Хейзъл не я иска, но не я дава и на мен.

- Защо?

- Смята, че не мога да осигуря нужните грижи за Ади. Иска да я повери на агенция за осиновяване, която да ѝ намери истинско семейство.

- В смисъл със съпруг и съпруга?

Тя кимна.

- И с достатъчно пари, за да посрещнат нуждите ѝ.

- Ти какво ѝ отговори?

- Казах ѝ, че шансовете някое идеално семейство да осинови Ади са нищожни и че може да нямам съпруг и пари, но мога да ѝ дам всичко, от което се нуждае едно малко момиче.

- Добре казано.

- Но все още отказва да ми подпише, макар Ади да я умолява.

- Искаш ли да поговоря с леля Хейзъл?

- Ужасно много ли ще те затрудни?

- Ще го направя днес - казах.

Известно време поседяхме в мълчание. После Катлийн промълви:

- Донован... Ще продължиш ли да се виждаш с мен, след като осиновя Ади?

- Че защо не?

- Много мъже по-скоро биха се срещали с красиви, млади, едрогърдести жени, които не са самотни майки.

- Пфу! - изрекох. - Не и аз.

На път към дома на леля Хейзъл размишлявах върху тлъстите сметки, които бях отнел от Джо Демео. Той се оказа далеч по-богат, отколкото бях предполагал, и парите продължаваха да текат в здравословно изобилие. Вероятно плащачите не бяха чули още новината за провала му. След като покрих всички разходи по кампанията, бяха ми останали достатъчно, за да раздам по един милион на Лу, Кимбърли и Джанет. Стори ми се, че Джанет бе доволна, задето получи дял, макар да ми заяви, че било капка в кофа вода, сравнено със страданията, които съм ѝ причинил.

Замислих се и за Гарет Ънгър и ареста му, заплануван за тази сутрин. Още не бях споменал за това на Катлийн, не бях ѝ казал също, че до два часа следобед в личната ѝ сметка ще бъдат преведени един милион долара, нито за доверителния фонд, който основавах на името на Ади с десетте милиона, прибрани от Демео. Все изненади, които биха накарали закуска в “Тифани“ да бледнее в сравнение. Да не говорим за най-голямата изненада от всички - когато Катлийн откриеше, че ме бива не само за печива, а и за отбрани ястия.

Движението мърдаше, но бавно. Погледнах през прозореца и видях малки купчинки черен сняг, единствените видими останки от сурова зима. Докато пъплехме под моста, забелязах няколко бездомници, сгушени заедно под одеяла, които се опитваха да спят. Питах се какво се е случило в живота им, та ги е довело под този мост в този ден.

Накарах шофьора да спре. Слязох от колата и се приближих до бездомниците.

- Имам нещо за вас - казах.

Отне им около минута, но тримата се надигнаха до седнало положение. Нямаше начин да се прецени колко млади или стари са, но бяха еднакво мръсни. Подадох на всеки от тях стодоларова банкнота и тримата се изредиха да ме благословят.

Първият вдигна бутилчица с касисово бренди. Имаше останала някъде около една глътка в нея.

- Искате ли да поседнете и да пийнете? - попита.

- Друг път - отговорих, но не си тръгнах.

- Много щедро от ваша страна, господине - каза единият от мъжете. - Извънредно щедро.

Друг се обади:

- Знаете ли какво ще направя аз с моята стотачка?

- Какво? - попитах.

- Ще седна в някой скъп бар и ще си поръчам от най-скъпото уиски.

Кимнах.

Вторият рече:

- Аз пък ще си взема мацка. Не помня откога не съм лягал с жена.

Раздадох им още по сто и казах:

- Така ще можете и да се напиете, и мацки да си вземете.

Третият изръмжа:

- Аз съм жена бе, кретен нещастен.

Един от другите рече:

- Права си, Агнес. Пълен кретен е.

Канех се да се извиня, но мобилният ми телефон иззвъня. Махнах за довиждане на новите си приятели и се върнах в колата да си проведа разговора.

- Господин Крийд... имам... добра новина... и лоша... новина.

- Здравей, Виктор - казах. - Давай първо лошата.

- Соци-...алният... експе-... римент... се из-...черпа.

- Ще го преживея - успокоих го. От самото начало си знаех, че е въпрос на време да затворим кръга с вече умрели. - А каква е добрата новина?

- Имам... неве-...роятна... нова идея и... искам... вие да участ-...вате.

- Ще паднат ли пари за мен?

- Много.

- Няма ли да попречи на плановете ви за завоюване на света?

- Може... да ги от-... ложи...мъничко... но ще е... вели колепно. Няма да... чуете... нищо... по-уди-... вително.. жи-... вота си.

- Слушам те - казах.

Той ми разправи.

И като чух, нямаше как да не се съглася.

Notes

1

Име на един от героите във филма “Принцесата булка“ - Б. пр.

Content

Джон Лок
Смъртоносни xopa
Донован Крийд  #1

ПРОЛОГ

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

Notes