Юрій Винничук

Лютеція

Вступ

Лютий 1988. Львів. Винники

З вікна мого будинку видніє вдалині широке розлоге пасовисько, на протилежному краю якого — темно-зелений плащ густелезного лісу. Пасовисько вкрите снігом і нагадує чистий аркуш паперу, на якому аж кортить щось написати. Інколи ворони та галки і справді вправляються в китайській каліграфії, але вітер, знявши густу білу завію, швидко відновлює чистоту й незайманість снігової ковдри. Чорні кістляві граби, якими переважно заріс ліс, часто приковують мою увагу, я міг досить довго вдивлятися в їхню чорноту, у їхні покручені стовбури, схожі на скелети з піднятими сухотними руками, мовби сподіваючись побачити когось, хто небавом вийде з-за дерев і рушить навпростець через поле до мене. Там, за лісом, пролягає дорога, сновигають авта й автобуси, і з одного такого автобуса, цілком можливо, міг би хтось вийти, хтось для мене цікавий, кого я потребую в цей час, у час розпачу й самоти. І уява моя вимальовує того таємничого когось, а точніше, ту якусь, — ту, що ось зараз виходить з автобуса й запитує, як пройти до мене. На неї очікує півгодинна хода проти вітру, отож вона закутає обличчя шаликом і вперто долатиме сніги, можливо, не раз послизнеться і впаде, але тут, зоддалеки, її манитимуть освітлені вікна мого дому. Я дивлюся на ліс, інколи здається, що там і справді відбувається рух, щось між дерев миготить, але мені жодного разу не вдається роздивитися, що це таке, бо триває воно секунди, а все ж я продовжую вдивлятися, аж поки в очах не рябіє, а біла білина снігу починає поволі підніматися, мовби хтось, хто спав під цією ковдрою, раптом прокинувся й зібрався встати, але не вставав, а лише перевертався на другий бік і знову засинав.

Мене пронизувала самотність, гнітила і чавила всі відчуття, але я був сам на сам зі своїми книжками, вони співчутливо дивилися на мене й намагалися звабити, щоб я узяв котрусь із них до рук і забувся, не думав про те, що мене гнітить, і я брав котрусь, розгортав посередині, прочитував кілька речень, і гаряча хвиля неприємного болю затоплювала мене. Я відкладав книжку й сидів, тупо вдивляючись у вікно. Я не вмикав телевізора, не отримував газет, я не знав, що відбувається довкола, і не бажав нічого знати. Мені ніхто не телефонував, зрештою, я мало кому повідомив свій номер. Мені було сумно... Може, не так сумно, як тужливо, але за чим я тужив, було б важко сформулювати. Самотність була біля мене завжди, я звик до неї настільки, що вона перетворилася на невід’ємну частину мого «Я», вона обдаровувала мене солодкими видіннями, я завдячував їй усім, чого досяг. Не покидай мене, моя самотносте, не покидай, моє останнє слово буде словом подяки тобі.

Інколи я ловив себе на дивному почутті жалю і співчуття до самого себе, мені здавалося, що я знову маленький хлопчик, якого веде за ручку уявна бабуся, бо живої давно вже нема. Я заплющую очі й відчуваю свою долоню в її — теплій і зашкарублій. Мене пронизувала ненависть, я ненавидів країну, в якій жив, але, не маючи змоги вирватися з її клітки, опинився у внутрішній еміграції. Більшість друзів — літераторів і художників, — які творили тодішню богему і з якими я любив спілкуватися, роз’їхалися або померли, я опинився на безлюдді. Тепер я спілкувався з людьми, з якими раніше почував би себе нудно, а тут навпаки — я тягнувся до них, та тільки для того, щоб знову відчути самоту, байдужість до всього і ненависть, тупу ненависть, яку неможливо було приглушити жодним вином. Моя самотність нагадує алкоголізм, я п’ю її зі смутком, але не без вдоволення, цей стан мені навіть до вподоби, я відчуваю, що бути самотнім — це той дар, яким рідко хто може похвалитися. І це водночас наче стан абстиненції, коли тривалий час не п’єш і знаєш, що можеш за будь-якої хвилини випити, але стримуєш себе. Отак і я — можу взяти й зателефонувати комусь, і того дня самотність розвіється бодай на один вечір, але я не телефоную, я вдивляюся в чорноту лісу, і те, що там мерехтить — щось строкате, заманливе, — приковує все більшу мою увагу. Мигне то червоний, то білий колір, мовби хтось причаївся там і подає мені сигнали: біле, червоне, біле, червоне...

Можливо, ці сигнали й можна розшифрувати, і навіть, можливо, вони адресовані мені, але я не володію здатністю розуміти їх, хоча певна закономірність у миготінні цих барв мусить бути. Шкода, що не маю бінокля, на такій відстані розгледіти щось неможливо. Урешті не витримую, взуваю чоботи, светра, кожуха й шапку та йду, прихопивши ліхтарика, через поле просто до лісу. Мерехтіння то з’являється, то зникає, а вітер січе в обличчя снігом і жалить щоки, очі сльозяться, скидаю рукавицю й витираю їх долонею, але за мить вони продовжують сльозитися. Вітер дме з усе дужчою силою, крутить сніговими вихорцями, піднімає цілі вітрила снігу й кидає навперейми, іти стає все важче, ноги грузнуть по коліна, сніг забивається за халяви. Але тепер, коли я дивлюся в бік лісу, то вже не бачу того барвистого мерехтіння, бо сніг сліпить, не дозволяє придивитися.

Я вперто суну вперед, опустивши голову, бачу тільки сніг і свої ноги, окуляри, заліплені снігом, я зняв, раптом до моїх вух долинають звуки, схожі на поскрипування, легеньке поскрипування хвіртки, хоча звідки тут хвіртка в лісі. Нарешті сніг перестає дошкуляти, я опиняюся поміж дерев і щойно тепер можу відсапатися, тут нема такого вітру, дерева захищають від снігу, я витираю окуляри хустинкою, накладаю і бачу, що змилився, збився з дороги. Коли увечері зайти до лісу і вдивлятися в його темряву, то здається, наче вдивляєшся в причаєну сутінь своїх нутрощів. Лячно стає ступити бодай один крок, бо дошкуляє думка, що хтось тут щойно побував, буквально за хвилину до тебе, і якщо затамувати подих і прислухатися, то можна почути ще його даленіючі кроки в скрипучому снігу. Либонь, треба пройти трохи вбік, та йти засніженим лісом непросто, бо тепер уже заважає хмиз, що причаївся під кучугурами, гілляччя хапає за ноги, цупкі мацаки облисілої ожини шарпають за штани, кілька разів довелося впасти й запорпатися обличчям у сніг. Аж ось мигнуло! Це воно — біле, червоне, біле, червоне... Ще кілька кроків, і те, що я бачу, викличе в мене жах, бажання кинутися тікати. Яким божевільним був мій намір вирушити до лісу надвечір, сутінки саме почали гуснути, а ворони угорі мостилися на нічліг і голосно каркали, мов на цвинтарі. А перед моїми очима вигойдувалося оте — біле, червоне — дівчина на мотузці. Жовтий снопик світла осяює її бліде потемніле обличчя, воно дивиться вниз. На опущених уздовж тіла руках видніють синці й чорні нігті. Густе довге волосся розкуйовджене, у ньому заплуталися дрібні сухі галузки, а на чолі видно воронячий послід. Очі видзьобані, вуста теж, крізь мертвий оскал просвічують білі зуби. Я позадкував, перехрестився, роззирнувся й кинувся тікати, я біг через пасовисько, а вітер мене підганяв у спину, я біг, а в очах мені стояв той усміх.

Удома я зателефонував у міліцію й повідомив про знахідку. І так моя самотність того вечора розвіялася. Я знову сів біля вікна, поклав перед собою стопку паперу і хотів щось писати, але з голови не йшла повішальниця, хоча світло в кімнаті більше не дозволяло бачити ліс. Я пригасив його, у краєвиді простовіч нічого не змінилося, але я раптом усвідомив, що довкола запанувала мертва тиша — ні шуму вітру, ні гавкоту собак, ні людських голосів, які хоч і дуже приглушено, та долинали до моїх вух, я примружив очі й побачив темну постать, що йшла через пасовисько, ішла дуже повільно, заточуючись, грузнучи у сніг ледь не по пояс. Мені здалося, що то йде та дівчина, іде до мене, мурашки побігли мені по спині, я вхопив дерев’яне розп’яття і приставив його до шиби. Так тривало, може, з годину, постать продовжувала рухатися в моєму напрямку, але там під лісом заблимали фари, й стало ясно, що приїхала міліція. Кого ж вони там побачать, якщо вона вже покинула дерево?

Розділ перший

1987. Винники

1

Життя на околиці привабливе тим, що у відчинені вікна вливається свіже повітря, просякле пахощами квітів, а увечері обов’язково діждешся несподіваних гостей. І нетлі — це просто невинні літаючі пелюстки, які водномить приклеюються до будь-якої поверхні й завмирають. А коли влітає кажан, його завше чути, він, потрапивши в ненависне царство світла, починає намотувати нервові кола, шугає зі страшною швидкістю, вигнати його просто так неможливо. Відчиненого вікна він уже не бачить. Але є сачок, я просто наставляю сачок на траєкторію його руху — і він влітає, заплутується і завмирає. Далі виношу його на балкон і випускаю, витрушуючи з сачка, інколи це триває кілька хвилин, бо помогти йому виплутатися я не наважуюсь — зуби у нього гострі, кігті теж.

Гірша справа з пташками, коли залітають вони — це завше стрес, бо залітають вони тихенько і непомітно, сідають на книжки десь за спиною і сидять певний час без жодного звуку. Я в цей час щось пишу або читаю, перебуваючи весь у зовсім інших вимірах, поза цим і паралельним світом, занурений у вечірню тишу, а тут раптом: «Чікккірікккк!» І я зриваюся, як опечений! Що це було? «Чікккірікккк!» Гарячково роззираюся. А воно сіреньке, маленьке, нікудишнє, але не горобець, дзьобик надто довгий, очка стривожені — не відразу й помітиш. Воно видало єдиний даний Богом йому звук, іншого воно не знає, і налякати мене, щоб я скис, не хотіло. Тому дивиться на мене так само ошелешено, як і я на нього.

Продовжувати писати, коли за тобою сидить живе сотворіння, готове на новий несподіваний звук, якось незатишно. Але в сачок воно не потрапляє, пурхає по кімнаті, б’ється у вікна, відчинених дверей на балкон не бачить ані при світлі, ані без світла. Урешті вдається випровадити непрохану гостю за допомогою віника. Однак мені здається, що та сама невідома мені пташка вже не раз мене провідувала, я починаю її впізнавати. А вона мене. «Чікккірікккк!» Вона щось хоче мені повідомити? Можливо, щось дуже важливе. І оте її «Чікккірікккк!» має різні модуляції. Може, вона хоче мені сказати: «Перестань! Кинь цю писанину! Глянь довкола! Який чудовий вечір! Як пахне матіола! Подивися, штурпаку, на зорі! Прислухайся до сюркоту коників і кумкання жаб! Націди собі вина, вийди на балкон і пий до зірок!» І я націджую собі вина, виходжу на балкон, п’ю до зірок, а над моєю головою, уже на даху, лунає: «Чікккірікккк!» — на здоров’я, мовляв.

А потім я сиджу й дивлюся на хляпку гівенця, що розповзлося. Якщо думаєте, що це моє гівенце, то помиляєтеся, бо це не моє гівенце. На своє гівенце я б ніколи отак не дивився. Воно пташине. Ця вертихвістка, коли я її намагався вигнати, з несподіванки здуріла настільки, що ледь не розбилася об шиби і, роблячи свої божевільні віражі, ще встигла на прощання обісрати мого стола. Але якби ж то тільки стола — вона обісрала мій роман, оцей самий, що я зараз пишу. Бракувало зовсім трішки, аби вцілила в мене. Просто перед самим носом хляпнуло. Тепер я в обрисах того гівенця вгадую профіль знайомого поета. Я невимовно тішуся і кажу: «Привіт, Стефцю! А ти ніц не змінився. Я тебе відразу впізнав».

Червневий вечір. Я п’ю вино і зі смутком дивлюся на папір, який доведеться викинути, але перед тим переписати. Гівенце має кислий дух і лежить просто посеред тексту, розповзшись широкою плямою. Я вже не згадаю, які віщі слова сховалися під ним, я не відроджу їх, але продовжую писати, думки розлітаються, натомість вигулькує слово, яке мріє лягти на папір, слово, яким розпочинатися має найкращий вірш, і сумує той вірш за найпершим словом, і вислизає з вуст. Але слово те не впокорюється, доки не з’являються наступні слова, бо чому воно мусить бути першим, коли нема всіх наступних, а вони згурдилися десь у піднебінні, збилися в купу, я відчуваю їхній смак, але крізь зуби вони не пролазять, застрягають, як шматочки м’яса, єдиний спосіб їх вигнати на світ — виполокати вином. У кімнаті темніє, місяць приходить на допомогу й малює на дзеркалі губною помадою свої версії слів, заплутуючи мене остаточно, бо слів цих насправді не існує, це привиди слів. А відтак я знову хляю й відчуваю, як мені стає себе шкода. Недавно я ще був свято переконаний, що мене любить Господь Бог. Просто так, з любові до людства. Але сьогодні ця віра розвіялась.

У мене за хатою панують джунглі Бірми. Попри паркан ростуть порічки, малини й вишні, а так — лопухи, лобода, кропива — одна жалива, друга ні, червоні й лілові маки, незабудки рожеві й блакитні, будяки, бузина і ще бозна-що. Але це все таке прекрасне — бувало, вийдеш у ті джунглі, кинеш на ту красу коцика й лежиш, мов на повітряній подушці, розквітлі будяки п’янливо й медово пахнуть, комашки дзумлять, метелики мерехтять...

Таким був доволі темний період у моєму житті, коли бабла не було. Цей період був не надто довгим, якихось два місяці, бо я заліз із головою в писанину й ніде не рипався, а для того, аби заробити копійку, треба було витратити певний час — позичити в сусідки гроші, поїхати на трасу, закупити в поляків сорочки й джинси, здати їх в ресторані офіціантові, повернути позичку сусідці й далі жити на зароблені кошти. Але відірватися від писанини я не міг, я знав — щойно перервуся, то втрачу нитку, яка мене веде за собою, розсію той настрій, який потім доведеться мозольно відтворювати, а тому харчувався ягодами й топінамбуром, що ріс у мене, як на цілині. Грошей вистачало лише на хліб і молоко. Та час від часу траплялися дива. Одного разу я намагався зателефонувати з автомату, коли телефон мені відімкнули через те, що ліньки було пиляти на пошту, але монета застрягла, я вдарив по автомату кулаком, і звідти сипонули цілі жмені копійок, які я гарячково почав визбирувати з землі. Потім я гупнув ще раз — і вони знову посипалися, проте цього разу я вже наставив пазуху, щоб не летіли в порох. Свідків цього гріха не було, і я щасливий повернувся додому, вмить забувши, що мені треба було кудись телефонувати. Копійок назбиралося понад п’ятнадцять карбованців, цілий скарб, якщо врахувати, що хліб і молоко тоді коштували копійки. Але я міг ще собі дозволити й плавлені сирки, і картоплю за двадцять копійок кілограм, а до неї — ех, як гуляти, то гуляти! — двісті грамів масла за два карбованці.

Та на цьому доля не припинила мене обдаровувати, бачачи, як я захланно працюю над романом про львівського ката, який завершу значно пізніше. Час від часу я відривався від роботи, виходив у садок і прогулювався своїми джунглями. І от саме у тих джунглях я натрапив на старе відро, а у відрі було дванадцять яєць. Вони лежали на купці сіна й сухого листя, що насипалося з дерев. Ото, думаю, подбала за мене Бозя. Оцінила, мабуть, усю вагомість моєї писанини. Я раптом опинився серед Господніх улюбленців-равликів, для яких Він будує хати. І ось я теж улюбленець — мені Він присилає яйця. Що може бути природнішим? Адже якби Він мені посилав ковбасу, це викликало б підозри, хтозна, чи я б ще наважився її їсти, але яйця — це те, що в голодній уяві людини на безлюдному острові з’являється поперед усього. А я ж і є на безлюдному острові, моя хата — безлюдний острів серед безмежного зеленого лугу, яким є Світ, де пасуться вічно голодні отари Смерті. Тут лише я, міль, павуки і привид маленького котика, який то з’являється на полиці з книжками або в шухляді, то зникає, і тільки чути інколи його далекий несміливий нявкіт.

Довго не роздумуючи, забрав я, що Бозя послала, до хати і згелемзав яєчню з чотирьох яєць, накришивши до неї кропиви і лободи. Наступного дня подумав: «Ну, то ж так не може бути, що лише одного дня Бог обдаровує. Мусить бути система. Бо Господь — це і є найдосконаліша і найсистемніша системна система. І коли Він бачить такого праведника, як я, то жодним чином не може обійти мене боком. Бо що мені один день?» І пішов я знову в ті джунглі, і розхилив трави похилі, і знайшов знову відро, а в ньому три яйця. Ого! Коли так піде на спад, то недовго радість раювала! Але всі наступні дні було й далі по три яйця. Видно, тих дванадцять яєць назбиралося за кілька днів, а щодня Бозя мені посилає іно по три. Зрештою, це мене цілковито задовольняло. Так минув місяць.

Коли ото сиджу я біля відкритого вікна, базґраю маячню, на друк якої ще років двадцять треба чекати, і чую розмову двох сусідок. «І в мене ся не несут! Як урвало. Дві курки!» — «У мене їдна! Але ж так неслася! Так неслася! Думаю, чи не зарізати до хулєри?» — «Та шо ви, пані Ґєню? Та шкода!» — «Та йой, пані Славцю, кому не шкода! Але шо буду дурно годувала, коли з неї користи ніц а ніц?» — «Я зачекаю, най мій Влодко прийде з войска, тогди заріжу». — «А коли він прийде?» — «Тагі би за два тижні».

Мене мовби окропом облило — то це не Бозя мене ощасливлювала, а чужі кури в мене неслися? Я був просто вбитий. Я не знав, що маю робити. Признатися, що я жер їхні яйця? І казати, що думав, буцім то від Бозі? Вони й так мене мають за мішіґіна[1]. Ну, добре, я забрів у ті хащі й забрав звідти відро. Я подумав, що тепер совість моя буде чистою. Але на мою совість чекали нові випробування. Бо наступного дня я в тому бадиллі знайшов старий облуплений баняк, до якого теж натрусило листя, а зверху на листі красувалося три біленьких яйця. Я підняв очі до неба й запитально глянув на хмари. Там щось блимнуло, щось затріпотіло, й мені почулося: «З’їж їх!» Хіба я міг ослухатися голосу з неба? Тут я вже сумнівів не мав: це Бозя скерувала сусідських курей до мене. Я не мав права відмовлятися від такого дару.

Усі ті дні, минаючи сусідок на вулиці, я потуплював очі, червонів і впрівав. Я ввічливо вітався з ними, а потім спиною відчував їхні осудливі погляди. «Нероба, — думали вони, — це ж бо він краде наші яйця... Закрадається в курники й цупить... Наші рідні, дорогі нашому серцю яйця... Як таких ще земля на собі носить?» Шкарлупки з яєць я збирав у стару газету й потім ніс у смітник на другій вулиці. Бо хтозна, чи сусідки не перевіряють смітник на нашій вулиці, у пошуках шкаралупок. Я мав таке відчуття, мовби пограбував банк, і за мною стежить сто пар очей. Смерть безневинних курей лягла на мою душу. Я не знав, яким чином спокутувати мій гріх. Може, одружитися з донькою сусідки? Вона доволі апетитна, схожа на юне поросятко — своїми маленькими очками, пухкими щічками й червоним рильцем. За пазухою в неї гупають живі прохолодні яблука і смокчуть гарячу кров, а внизу босі ноги цвітуть і наливаються соком. Восьмикласниця. У суботу й неділю вона вдягає рожевий пеньюар і ходить у ньому до магазину по хліб і молоко. Їй здається, що це щось неймовірно модне, бо ні в кого на вулиці такого пеньюару нема. Та й не дивно, адже пеньюар їй прислали родичі з Америки. «Який у тебе чудовий халатик!» — кажу я, зайшовши до них на подвір’я буцім позичити солі. Її мама пішла до церкви. Люся сама. Я обнімаю її за стан лівою рукою й пригортаю до себе, а правою погладжую той неймовірно м’якенький пеньюар. Вона не пручається, дивиться на мене із подивом, я нахиляюся й цілую її в уста, але тепер уже моя рука гладить її перса, потім ковзає вниз і пестить сідничку — випуклу й ідеально округлу. А коли рука нахабніє далі, Люся виривається й тікає в хату. Я залишаюся без солі.

Восьмикласниця, що з неї взяти. Замолода, щоб за мене віддали. Але родичі в Америці... це так спокусливо... може, навіть дужче за перса й сіднички. Мине ще два роки, заки вона не пручатиметься й пригостить мене всіма своїми привабами в моєму саду на коцику серед лопухів і бзикання комах. Але на ту пору я вже на ній женитися передумаю. Я згадав про неї, маючи чистий і щирий намір учинити добро сусідці, але розумію, що ніхто мого пориву не сприйме саме так, бо я ж нероба, пройдисвіт, гультяй...

Я націджую з бутля вишневого вина і п’ю, а коли я п’ю, то можу розмовляти зі світом на рівних. А коли зі мною починає говорити моя бабця, яка померла, коли мені було шість років, я розумію, що таки п’яний. Тому, що я вірю бабці. Вона має на такі речі нюх. І коли вона каже: «Ти, свиньтуху, знову напився?», я потуплюю очі й бурмочу щось невиразне у своє виправдання. Але бабця на цьому не заспокоюється, вона супить брови й хитає докірливо головою. Там, де вона зараз перебуває, таких, як я, не люблять. І якщо я буду продовжувати пити, то ми з бабцею ніколи не зустрінемось. Усвідомивши це, я починаю гірко плакати, розмазуючи сльози по обличчю. «Аж гидко дивитися!» Хто це сказав? Це не бабця. Вона не могла сказати таких слів. Тоді хто? Невже стрийко Зеньо?.. Стрийко Зеньо! Хто б говорив! Сам банячив так, що мені сховатися, а тепер йому, бачите, гидко дивитися! Так ніби я вже весь обригався й облюрився. О ні, мені ще до цього далеко, найбільше, що я можу — заплакати. Бо мені стає шкода себе. Мені нікого так не шкода, як себе.

2

Я писав роман про Івана Вагилевича[2]. Правда, цей роман, як і всі інші, надпочаті у 70—80-тих роках, не призначався до друку, бо ніхто б його не опублікував. Я ж не писав про наукову роботу Вагилевича, про подвижництво Руської Трійці чи про його стосунки з Шашкевичем і Головацьким[3], я навіть не згадував «Русалки Дністрової». Мене цікавила лише одна загадкова історія, пов’язана з таємничою кралею на ім’я Юлія.

То був час, коли Вагилевич здружився з графом Юзефом Дуніним-Борковським (1809—1843), який був не лише графом, але й поетом-романтиком, героєм безлічі любасних пригод. Одного разу, коли вони з ученим вели товариську бесіду в книгозбірні графа, господар запитав:

— А чому б вам, пане Яне, не переселитися до мене? Я ж бачу, якими жадібними поглядами ви обстежуєте мої книжки. Тут для вас буде справжній рай. Я вам виділю окреме помешкання, харчування, прислугу. Ваша справа — лише займатися й далі тим, що ви любите.

Вагилевич не довго думав і погодився. Три роки — з 1840 по 1843 — він прожив у графа, і хтозна, як повернулася б його доля пізніше, якби граф раптово не помер у тридцять три роки. Граф відразу звелів пошити йому елегантне вбрання, запропонував перейти на «ти» й став водити до театру, на бали, на літературні вечірки, в аристократичні товариства, рекомендував його вченим, як свого найближчого приятеля й чоловіка незвичайно талановитого. Незабаром учений став відчувати свою небувалу значущість, адже в його присутності цілком щиро дивувалися з його знань, хвалили його високі ідеї. З листів Вагилевича до брата видно було, що граф йому остаточно замотиличив голову, переконавши несміливого семінариста, що він геній, світоч над світочами, а в додатку красень із красенів, у якого закохані всі аристократки. «Я бачу, — писав Вагилевич, — як вони дивляться на мене, як обожнюють і хвилюються, коли я наближаюся до цих зацних краль, аби перекинутися словом. Одна ледь не вмліла, коли я цілував їй руку».

Треба сказати, що Вагилевич і справді був вродливим. В нього часто закохувалися. Зокрема, Марія Зарицька, донька священика. Але граф зробив усе для того, аби роз’єднати їх задля своєї примхи. Власне, про це згадував Яків Головацький: «Примхливий польський аристократ і нежонатий пестій великого світу, граф Юзеф Борковський, зіпсував і здеморалізував невинну душу молодого чоловіка, дав йому закуштувати принадних пристрастей зіпсуття, підбив його зарозумілість до неправдоподібної висоти, звів його уяву на брудні бездоріжжя,— одним словом, убив морально непорочного робітника науки і зробив його забавкою своєї панської примхи. Даремно ми, старі приятелі, намагалися переконати його, що все те — ошуканство й знущання над його недосвідченістю та наївністю. Борковський до тої міри опанував його душу, що одним словом розсіяв усі сумніви Вагилевича. На наші упімнення він відповідав: „Ви не маєте поняття про те, що робиться в аристократичнім світі. Ви виховані в колах буржуазії або простолюддя“. І нічим не можна було переконати його».

Він «почав з того, — пише Я. Головацький, — що розбудив у Вагилевича славолюбність: він величав нібито красу його яскраво-блискучих чорних очей, його чудове чорне волосся. У всіх товариствах, певно, з намови Борковського, усі дами потверджували се з тисячами підлесних додатків. Поет почав вірити, що він красень і може бути львівським донжуаном. Цілими годинами він пересиджував перед дзеркалом, робив різні вигадливі причіпки і любувався своїми чорними очима».

Ізмаїл Срезневський, побувавши у Львові в липні 1842-го, писав у листі до матері: «Вагилевич помешался на том, что в него влюбляются».

«Борковський, звісно, жартував над самолюбством свого клієнта і підсичував його пристрасть, — продовжував Я. Головацький. — У приятельських розмовах, вивідавши, який у нього ідеал краси, Борковський налаштував Вагилевича писати вірші, піддаючи йому теми і мотиви. І той писав мрійливі віршики, декламував їх дамам, вони були нібито в захваті, усе учене товариство не знаходило слів похвали і величало Вагилевича, порівнюючи з Петраркою, Байроном і Міцкевичем».

Ідеалом його жіночої краси була білявка з голубими очима...

Однієї неділі Борковський з Вагилевичем прогулювалися парком серед розквітлих лип на Погулянці, кидаючи позирки на панночок у білих кринолінах, панночки відповідали ледь тамованими усмішками з-під білих парасольок. У парку було тлумно, грала оркестра, крутилися каруселі й вабили око кольорові вогні. З гойдалок і з човнів на ставку лунали голосні сміхи.

— Знаєш, Янку, — промовив граф, коли вони зупинилися біля будки з трояндовою водою, — ти повинен знайти собі предмет любові й так само, як усі великі поети, оспівати його. Бо писання поезій про абстрактну особу, яку читач не може собі уявити і повірити в її існування — це терен графоманів. Великий поет мусить мати свою Лауру чи свою Беатріче.

І тут він почав перебирати усі імена, які гарно звучали. Поетові понад усе сподобалося ім’я Юлія. А відтак він уже писав вірші, присвячені таємничій, ніколи не баченій Юлії. Граф їх опублікував у львівському журналі «Dziennik Mód Paryskich», де й сам друкувався.

Треба сказати, що до 1848 року у Львові видавали тільки два літературних журнали. При цьому тривалий час були лише одні «Rozmaitości», аж поки один кравець не вирішив видавати «Dziennik Mód Paryskich», в якому знайшлися і літературні сторінки. Гонорарів за того часу платити прийнято не було, але кравець для Вагилевича зробив виняток — заплатив йому відрізом тканини на камізельку. Тобто це був перший гонорар в історії Львова.

Усе графське товариство почало переконувати Вагилевича, що в нього поетичне, ясновидне прочуття, магнетизм серця, що вилився в несвідомий потяг до незнайомої особи, яка неодмінно повинна відчути його непідробну пристрасть, відчути це з його віршів, і теж покохати і марити ним. А згодом Вагилевич став пильно приглядатися до всіх краль шляхетного товариства, намагаючись розпізнати свою Юлію, він свято повірив, що вона мусить існувати насправді, і вже снував солодкі мрії. Небавом граф звірився йому, що омріяна Юлія, білявка з голубими очима, справді існує, а походить вона зі шляхетської родини й закохана в чорні очі й чорні кучері поета.

— Вона в’яне й терпить без надії, — розповідав Борковський. — Однак зблизитися з нею поки що неможливо через лиху мачуху.

Вагилевич знову писав сонети, які граф передавав через тітусь і бабусь Юлії. Так зав’язався цікавий фантазійний роман розмріяного коханця з мітичною коханкою. Все товариство Борковського, особливо дами, з ентузіазмом підхопили свіжо-спечену інтригу, підтримуючи тривале листування. Вагилевич з хвилюванням отримував любовні листи від Юлії і посилав їй пристрасні відповіді віршами й прозою. Та довго така таємничість тривати не могла, і мрійника почали долати сумніви, він нервував, йому баглося нарешті побачити предмет своєї любові. І тоді граф урізноманітнив забаву, повідомивши, що Юлія з тіткою і завидющою мачухою будуть в єзуїтськім костелі на такій-то лавочці. Вагилевич пішов до костелу і з-за рогу обережно підглядав, але зустрітися з Юлією очі в очі йому не вдалося, бо вона була в каптурі, з якого вибилося тільки світле пасемце волосся.

Аж ось граф потішив поета, що Юлію вивезли за місто, до Кривчиць на віллу. Там неподалік є розлогий сад з екзотичними деревами, де закохані й зможуть зустрітися. Вагилевич ішов шість верст до Кривчиць, сповнений мрій і пожадань, усю дорогу лише те й робив, що уявляв їхню першу зустріч, у душі його буяла весна, вибухаючи півоніями й ліліями. У саду теж було багато квітів, які чудово гармоніювали з настроєм поета. Він вийняв із кишені плескату плящинку медівки й зробив великий ковток, хотів, щоб на його вустах залишався присмак меду, коли буде цілувати Юлію. Далі походжав садом, бесідував з деревами, погладжував долонею стовбури, відчуваючи, як енергія саду вливається в нього й додає сили та віри. Так минуло кілька годин, коли терпець урвався, і він зважився наблизитися до вілли. На кружґанку сиділи молоді люди й гостилися. Чи була серед них Юлія? Можливо. Бо кралі сиділи спиною до прибульця. Двоє плямистих кудлатих сенбернарів підняли голови й наставили вуха. Поет патетично вигукнув: «Gdzie jest ta Julia, co ją kocham nad życie?» Здивовані відпочивальники почали сміятися. Кралі повернули голови. Хто з них Юлія? Собаки загарчали й посунули до непроханого гостя. Довелося чимдуж зникати. «Юліє! Юліє!» — гукав Вагилевич квітам і травам, відлуння котило його голос і глушило в кущах розквітлого ясьмину.

Борковський, вислухавши дорікання, не розгубився:

— Ясю, май терпіння. Ти ж бачиш, що та лиха мачуха пильнує її, як зіницю ока. Либонь, стара порхавка щось пронюхала. Але не втрачай надії. Я роблю все, аби ви нарешті зустрілися.

Граф організовував здибанки то в театрі, то в парку, то в ресторації, але завжди щось виникало на перешкоді. Кульмінацією цієї авантури стала звістка, що закохана Юлія бажає обмінятися перснями з коханим. За посередництвом різних тітусь, бабусь, вірних покоївок Борковський передав перстень Вагилевича, а Юлія передала свій з емблемою троянди й підкови. Поетові закрутили голову так, що, за словами Я. Головацького, кожен міг вигадати нісенітницю, а Вагилевич вірив усьому. Товариство графа укладало різні проекти — тікати обом закоханим до Франції, Англії, Америки. Юлія нібито згоджувалася на все. І Вагилевич снував мрії про райське життя в далеких краях з предметом своєї пристрасної любові, виливав свої мрії в листах до Юлії і отримував від неї такі самі любовні листи; але бистре око мачухи розбивало всі плани.

Розпусна фантазія Борковського придумала ще один жарт, що дав новий матеріал для фантастичних байок і пліток. Він обіцяв влаштувати для нібито заручених Далібора (так у листах підписувався Вагилевич) і Юлії шлюбну ніч, запевняючи, що такі історії — звична річ в аристократичних колах. Вагилевич наївно повірив, що Юлія згодилася задля нього піти на такий сміливий крок. Одної прегарної ночі під час запустів приїхала дама в масці до помешкання графа. Борковський мовчки вказав їй покій, де в алькові чекало наготовлене шлюбне ліжко з отороченими подушками під кармазиновим балдахіном. Світло падало лише від однієї свічки. Вікна в покої були щільно зашторені, жоден промінчик місячного світла сюди не пробивався. Над ліжком висіло розп’яття, образ Матері Божої і вінок, посвячений на свято Божого Тіла. Біля ліжка на накаслику[4] стояли громниця[5] і карафка, мабуть, з наливкою, два келихи і мисочка з родзинками. Юлія розібралася й погасила свічку. Поет із завмиранням серця вслухався в сусідній кімнаті до шелесту сукні, до найменшого шереху. На звук дзвінка Борковський впустив Вагилевича в самій білизні до зовсім темної кімнати, повідомивши, де лежить Юлія, і взявши слово гонору, що той не промовить до неї жодного слова.

Вагилевич навпомацки наблизився до ліжка, вловлюючи п’янливий запах парфумів, роздягнувся до решти й заліз під теплу ковдру. Там його чекало гаряче розпашіле тіло, яке без опору дозволило себе пригорнути. Поцілунки були не менш гарячими, але й мовчазними. Руки поета гарячково обмацували омріяний скарб, та коли ковзали по стегнах і намагалися проникнути між них, дівчина їх стискала, тоді він сповз нижче, і вони розкрилися перед його вустами. Борковський задоволено підслуховував за дверима. З алькову любові долинали тільки приглушені зітхання, ритмічний подих, порипування ліжка. Потім запанувала мертва тиша, яку незабаром перервав дзенькіт скла — то Юлія намацала карафку й розлила по келихах наливку. Вони випили, ще кілька хвилин посиділи, притулившись одне до одного, а потім коханець вислизнув з ліжка, поцілував дівчину, зодягся і вийшов. Тієї самої ночі безмовна маска від’їхала. Більше її Вагилевич не бачив.

3

Історія з Юлією була доволі заплутана. Версія Головацького, на думку Івана Франка, — це лише плітки, які кружляли в шляхетських колах, бо фантазійна Юлія існувала насправді. Але чи то була та сама Юлія? Можливо, їх було дві? А то й три? Юлія, з якою Вагилевич листувався, мала прізвище Шенвальдер. Та була ще й інша — Юлія Б., яка стала для поета фатальною кралею.

На початках він надавав перевагу іншій панні — Сильвії, хоча й вагався, звіряючись Юлії: «Я не кажу, що я її кохав, хоча був би кохав і то тією любов’ю довгою, повільною, яка кінчається тільки зі смертю». Юлії він залишив роль своєї Музи: «Ти не можеш осуджувати мене за те, що я хочу бачитися з панною Сильвією С, особою освіченою, з дуже добрим серцем, поруч з якою я завжди відчуваю незвичайний душевний спокій. Ти сама колись казала, що не тільки не будеш мені перешкоджати, але навіть поможеш мені, якщо я буду шукати собі дружину. Власне, прийшла пора дотримати слова. Бо є лише одна Сильвія, з якою я був би найщасливішим з людей».

В іншому листі він пише: «Моя дорога Юльцю! Я хочу бути твоїм невільником до смерті, належати тобі, як річ. Поховати в тобі увесь світ моїх чудовних марень, умерти для світу й жити винятково для тебе. Для тебе єдиної!» А далі уже звіряється Юлії в тому, що закоханий у Марію Зарицьку, якій ще у 1838-му присвятив цикл любовних віршів, і переконаний, що вона його кохає, але нічого з того кохання не вийшло, бо втрутилася вже не фантазійна Юлія, а реальна.

Розділ другий

1987. Винники

1

Не знаю, може, хтось ставиться до цього нормально, як до чогось цілком буденного, як до променів сонця на світанку просто в обличчя або до раптового світанкового грому, коли сон іще такий солодкий, а ти розморений, замріяний, і сниться тобі зворушлива пригода з дівчиною, про яку ти думав, але доля тебе з нею не зводила. Бо й справді — ну не будеш лаяти сонце чи грім за те, що вони зворохобили твій сон. Але тут інша річ. Тут мені йдеться про дзвінок. І це вже ні в кут, ні в двері, ні в ксьондзові вікна, це виводить із рівноваги, і, схопивши слухавку, я реву захриплим, ще сонним голосом:

— Альо! Якого дідька!

— Сервус, Юрцю! — чую натомість цілком спокійний дружній голос Ромка. — Вибач, що я потривожив твій сон, але тут така справа...

— У сраці я мав твої справи! Якого лисого дзвониш мені в... в... — тут я хапаю годинника й починаю звіріти: п’ята година ранку! — Якого милого дзвонити мені о п’ятій ранку?! Я писав до другої! Я невиспаний!

Але Ромко незворушний, як письмовий стіл.

— Юрцю, не злися, увійди в мою ситуацію. Нині приїжджає та дівчина, пам’ятаєш, про яку я тобі розповідав, що я з нею зазнайомився в Чернівцях. А я не можу її зустріти... я не можу її зустріти, бо до мене приїхала Вірка. Розумієш? І зараз вона в мене, а я вибіг на вулицю, щоб зателефонувати. А вона спить. Я ж не кину її й не побіжу на вокзал. Виручай!

— Ти хочеш, аби я зустрів ту твою...

Є люди, яких можна намовити до всього, яких можна намовити до чогось і ті, яких неможливо намовити ні до чого. Я, вочевидь, належав до перших, але ще вагався.

— Я знав, що ти не підведеш, — торохтів Ромко. — Записуй... потяг номер... вагон...

— Чекай, я ще не погодився!

— Вона блондинка, довге волосся, личко кругленьке й вуста пелюсточками... Складені так, ніби вона хотіла сказати «О», але передумала. Розумієш? «О». Та ти її відразу впізнаєш, бо вона там на весь перон буде найвродливіша.

— Я не сказав, що...

— І не забудь їй повідомити, що я мусив поїхати до Києва, а приїду завтра...

— То я мушу з нею цілий день валандатися?

— Ти справжній друг.

— А де вона переночує?

— Та в тебе ж, не в мене. Покажеш їй місто, Личаківський цвинтар, архітектуру. Вона таке любить. Можеш і в оперу завести. Вона, знаєш, інтелектуалка.

— Чекай-чекай... ти мені про ночівлю поясни.

— Та все нормально. Вона дівчина з принципами. Я з нею не цюпцявся, якщо це тебе цікавить. І тобі не вдасться за один день її в цьому переконати. Так що я спокійний.

— Я не збирався приймати гостей. У мене не прибрано. У мене в хаті чортзна-що, усе догори ногами. Книжки по підлозі, рукописи на підвіконні.

— Прекрасно. Це якраз те, що треба. Вона любить талановитих людей. Я, між іншим, казав, що я художник, то ти не підведи.

— Ти — художник?

Я остаточно збаранів, бо Ромко не був навіть малярем. Він був фарцівником — купував у поляків джинси і перепродував. Зрештою, як і я.

— Цікаво, а що коли вона захоче ознайомитися з твоїми картинами?

— Не переживай. Я про це вже подумав. Позичу в Дема.

Дем був справжнім художником, але бухарем. За пляшку міг позичити не лише свої малюнки, а й чергову коханку.

Дзвінок від Ромка мене вивів з рівноваги, я не міг заснути, хоча до потяга було ще далеко. Але друг є друг. Хоча друзі поділяються на добрих і поганих. До перших належать ті, що не позичають у мене грошей, а до других ті, які не позичають мені. Ромко ніколи не позичав у мене грошей, бо крутився набагато жвавіше, ніж я. Але мав фатальну особливість потрапляти з дівчатами в неймовірні ситуації, з яких потім мусив виплутуватися з неабиякими пригодами. Коли він щойно приїхав до Львова і вступив до універу, то поселився в помешканні на Личакові в дуже доброї господині, яка йому ще й сніданок готувала, прала, прасувала, ходила, як за рідним. У господині була дочка, дуже вродлива. Ромко відразу на неї запав. Правда, дочка саме перед тим впала з горіха й мусила лежати в ліжку з поламаними ногами. Але чи могли поламані ноги стати перешкодою для двох молодих людей? Дуже швидко Ромко вже з нею кохався й навіть загорівся женитися. Дівчина не була проти, та й мама тішилася, але Ромко вважав, що варто зачекати, поки кохана зможе встати й сама піти з ним розписатися. Донька й мама мали іншу думку і вважали, що не так і зле буде розписатися на візку, бо то якось непорядно: живуть, як муж із жоною, а не розписані. Ну, до церкви на шлюб, то нехай — можна й зачекати.

Ромко погодився. Але час минав, місяці спливали за місяцями, а дівчина ані з ліжка, ані з візка не вставала. Тут в Ромковій голові почала зароджуватися підозра, що його одурено, він влаштував скандал, і дівчина призналася, що ніколи-ніколи більше не встане.

Того вечора Ромко нахлявся так, що додому не дійшов, подався ночувати до колежанки. Розповів їй своє горе, вона його втішила, потім втішила ще раз, а наступного дня він закрався до хати, коли тестьової не було вдома, і під голосні ридання й крики своєї дружини спакував валізу. Більше він туди не з’являвся. Тестьова ще не раз приходила до універу, соромила його перед усіма, жалілася ректорові, плакала й кляла, але Ромко виявився непохитним.

А незабаром побачив тестьову знову в групі жінок, які шукали квартирантів. Вона саме розмовляла з молодиком, який щойно поступив. Хлопець був високим, симпатичним. З усього було видно, що умови, запропоновані господинею, йому підійшли. Ромко подумав, що, може, варто його попередити, але вирішив, що не має він права й надалі псувати життя бідній дівчині. Ану ж той якраз не втече? Коли вони минали Ромка, тестьова вдала, що його не впізнає.

Після його дзвінка я з годину почитав, а потім все ж таки заснув і прокинувся біля полудня. Мені зовсім не хотілося їхати на вокзал, я збирався провести цей день вдома й продовжити писати. Але все свідчило про те, що цей день так просто не закінчиться.

3

У «Кентаврі» за столиками не було жодного вільного місця, хоча до вечора ще було далеко, біля стійки бару всі кріселка теж були зайняті, й на мене дивилися самі випнуті дупи, серед яких я безпомильно розпізнав Лілину й попростував до неї. Ліля належала до дівчат, які могли підтримати будь-яку бесіду з будь-ким, миттєво вловлюючи тон розмови й момент, коли треба сказати «так-так!», «та ти що!», «ну він і козел!», «я так і знала» або «та не бери собі до голови», а при згадці, скажімо, про Ле Корбюзье — з невинним виразом запитати: «Це той славетний кутюр’є?» Якось після однієї великої п’янки ми з Лілею опинилися на одній канапі і винятково задля здорового сну покохалися. Після цього ми стали гарними друзями, які можуть завиграшки одне одному звіряти свої таємниці. У її торбинці, окрім косметики, завжди лежали чисті майточки, презервативи й зубна щітка, бо вона часто не знала, у чиєму ліжку переночує, зубної пасти не потребувала, що-що, а в кавалера вона мусила бути. Ліля спеціалізувалася на туристах, чиї кишені чистила неймовірно талановито. Поки я йшов до неї, вона встигла витягнути з кишені хлопця, який сидів поруч, запальничку, прикурити цигарку й покласти запальничку на місце. Ніхто цього окрім мене і бармена не помітив, та й я це побачив лише тому, що не зводив з Лілі очей, а бармен, наливаючи келихи, упівока стежив за всім, що відбувається довкола, але йому ці Лілині маніпуляції були давно знайомі, він знав, що львів’ян вона ніколи не чистить. А туристи — це таке, вони, зрештою, і приперлися сюди, щоб проциндрити гроші.

Нарешті пропхавшись до Лілі, я обняв її за талію й поклав голову на її плече, вона вдоволено замуркотіла: «Сервус!» — і посунулася, роблячи мені місце на стільчику. Ліля цмулила через соломинку різнобарвний коктейль, який складався з м’ятного лікеру, рому і шампанського.

— Що тебе так рано принесло? — запитала вона.

— Ти не повіриш. На світанку телефонує Ромко й просить, щоб я зустрів його дівчину, яка приїде з Чернівців пополудні, бо він не може. У нього в гостях інша.

— Це на нього схоже, — сказала вона й кивнула барменові: — Налий йому шампана. — Потім обернулася до мене й додала: — Нині ставлю я.

— А що — був урожайний день?

— Вечір. Учора, — і випростала, усміхаючись, три пальці, — це означало, що вона обчистила трьох туристів.

Ліля мала надзвичайно спритні пальчики, могла б грати на роялі, але не грає. Вона ніколи тісно з туристами не спілкується, навіть не сідає до них за столика, їй досить попхатися в натовпі, який штурмує ввечері ресторан, чи висмикнути комусь гаманця з задньої кишені під час танців. Тому запідозрити її буває важко. Тим більше, що Ліля має хоч і симпатичне обличчя, але таке, що відразу забувається, от дивишся на нього, дивишся, і здається тобі, що ти вже його увібрав у себе, а тільки-но відвернешся, воно розпливається в уяві, як сон, бо насправді нема в ньому жодної виразної риси, усе правильне й гладеньке, навіть гладко зачесане волосся такого кольору, що важко сказати — білявка вона чи шатенка.

— То ти повинен зустріти дівчину, якої ніколи в житті не бачив?

— Уявляєш? Нафіга мені цей ровер?

— Дівчина, яку ти ніколи не бачив і яка навіть не підозрює про твоє існування... Тут відразу дві проблеми. Але, може, вона тобі сподобається. Усяке буває. У тебе є зараз хтось?

— Повний штиль. Два місяці тому Зірка підловила мене з Нуською, дала мені по писку, назвала гівном і зникла з мого овиду. Зірка сказала, що я мушу нарешті визначитися: або ми одружуємося, або рвемо стосунки. У результаті я лишився сам. Але я за ці два місяці багато чого написав, сидячи в хаті без жодного зв’язку зі світом. Зате мені Бозя посилала яйця.

Ліля з підозрою глипнула на мене й промовила:

— Зірка — класна баба. Ти дурний, що не женився на ній.

— Я безробітний. Зарібки в мене нерегулярні, їх вистачає лише на харчі й посиденьки в барах. Сім’ю я не зможу утримувати.

— І так усе життя?

— Чому усе життя? Колись це все зміниться. Якщо мені Господь посилав цілий місяць яйця, то колись він мені пришле й гроші. Ще трішки доведеться помучитися.

— Я тобі поясню одну річ, — промовила повчальним тоном Ліля, поклавши мені руку на коліно. — Можливо, вона тобі допоможе в житті. Днями один мій друг розповідав про дівулю, в яку втріскався, і питає: «Порадь мені, як її зацікавити собою? Як зробити так, щоб моя персона вкарбувалася їй у саме серце?» І в момент, коли мій мозок почав процес обдумування, розкрилися небеса, засяяло сонце, і я чітко усвідомила просту істину, послану мені вищими силами. Відповідь прийшла, як Господнє послання, чиста й правдива, мов ранкова роса. І я кажу: «Треба бути мудаком!»

— Що?

— Що, що? МУДАКОМ треба бути! І вона твоя! Цілком і повністю. Бо яка ж нормальна, красива жінка закохається в доброго чоловіка? Тільки хардкор! Тенденція української жінки проста, як двері: щойно вона починає волати: «Він МУДАК!» Всьо! Це успіх! Вона закохана! Кому ж воно цікаво: стосунки без стресів? Я за своє життя бачила десятки пар, де вона — БОГИНЯ, а він — МУДАК. І все в них прекрасно! Бо їм файно й весело. Бо ніякого конфетно-букетного, а одразу пару гучних скандалів і сковорідкою по морді. Неважливо, хто кому. І вона ходить з подружками на шампанське, набухується в хлам і скулить: «Він МУДАК! Я йому тридцять разів дзвонила, а він не взяв слухавку! Я покину його! Завтра, блять!» А завтра вона тверезіла і зі сльозами на очах вибачалася перед ним, що приїхала додому п’яна. А він ще тиждень влаштовував їй заколуп мізків, а потім — вона йому, але ніхто ні від кого не йшов — бо це любов. А любов зла, шо мандець. У нормальних людей тіки так і буває. Бо женщинам-богиням не властиво закохуватися в хороших мужчин, добрих і порядних, таких, шоб котік-котік. Їм скучно. Їм треба, шоб сльози в подушку, печаль і біль, п’яні розборки, дати пару раз по морді й обов’язково приревнувати до якоїсь лєвої тьолочки, на яку він мав необережність випадково подивитися, а потім закотити істерику. В цьому весь сік стосунків, я думаю. Ідеальний союз, який ледве чи розвалиться: вона — богиня, він — мудак. І все в них буде зашибись. Така от історія.

— Ну, й до чого тут я? — запитав я цілком невинно.

Ліля забрала свою руку з мого коліна й глянула так співчутливо, що не було сумніву: інтимний контакт між нами перервався, а мене урочисто посвятили в мудаки. Зрештою вона це підтвердила і словами:

— Не бійся бути мудаком, і все в тебе в житті піде як по маслу. Можливо, сьогодні приїде твоя доля.

— Не жартуй. Це ж Ромкова дівчина. Вона приїде до нього. Точніше — вступати в універ. У мене ідея: підеш зі мною на вокзал?

— Якого дідька?

— Зустрічати її. Знаєш... утрьох нам буде веселіше. Потім попремося до якоїсь кнайпи.

— Не, не до якоїсь, а до «Львова».

Вона мала на увазі ресторан «Львів», у якому завше човплося багато туристів, а назагал публіка там була дуже строката: фарцівники, перевдягнені менти і кагебісти, проститутки, грузини, поляки і камандіровочниє.

— То ти згодна?

— Та добре, — байдуже кивнула вона.

— Ти — справжній друг.

— Я вип’ю ще, — зітхає вона. — Як гадаєш — можна мені ще? — Я плескаю її підбадьорливо по спині, вона замовляє нам шампанське і, глибоко затягнувшись, примружує очі. — А знаєш чому?

— Ні.

— Якби з тобою сталося те, що зі мною, ти б і сам не п’янів. Минулої суботи я телефоную Юркові... ну, тому зубному технікові... Пам’ятаєш, ми з ним Новий рік зустрічали?

— У тебе з ним роман?

— Та який, блін, роман? Всього тільки близький контакт третього ступеню. Коротше, я в нього вже кілька разів була. Ми проводили час досить непогано. І от ми домовляємося, що я прищу до нього знову. Я приїхала, а там у нього курва! Ну, ти розумієш, яке западло? Навіщо він це зробив? А тут ще така фігня, що в мене якраз сестра заміж ішла, то я їй все бабло, яке мала, віддала. Лишила буквально жменю копійок — разом десь два краби. І я, ідіотка, беру таксі, бо він обіцяв зафундувати, їду до дідька на роги, розраховуюся, а назад мушу добиратися тролейбусами, трамваями. Бо він мене, звичайно, не пускає до себе.

І тут я відкриваю рота, бо вся ця історія стосується й мене. Переважна частина мого життя проминула без телефону. У перші дні, коли він у мене з’явився, я обдзвонив усіх знайомих, повідомивши радісну новину, а потім уже майже не користувався. Телефон для мене завжди залишався чимось чужим, я не любив, та й досі не люблю надто довго спілкуватися на відстані, волію живий балак. Минулої суботи в слухавці пролунав ніжний жіночий голос:

— Привіт. Як справи?

— Краще не буває.

— Що робиш?

— М-м... нічого...

Я не мав зеленого поняття, хто телефонує, а запитувати незручно, надто, що голос такий приємний, що не хочеться його відпускати.

— Нічого? От і я так подумала. І вирішила заїхати до тебе.

— Правда? — Я ошелешено роззявив рота і не знав, що казати. Може, і справді нехай приїжджає. Хоч і невідомо хто, але це ще цікавіше. Треба потягнути час. — А ти де?

— Вдома.

— А що робиш?

— Нічого. Тому й подумала.

— Ну, так... давно не бачилися.

— Що ти мелеш? Усього лишень позавчора, як... ми...

І тут мене попустило — вона помилилася телефоном. Я увесь минулий тиждень не виходив з дому. Я її не знаю, вона не знає мене. Але ми гарно поговорили. Мій голос нагадував їй голос коханця. Її голос мені не нагадував нікого, хоча інколи пробивалися окремі нотки, але були вони невиразні, розмиті. Тепер я не знав, як завершити розмову. Я мав не надто погідний настрій, з одного боку, хотілося пояснити, що вона помилилася, а з іншого — розмовляти далі. Навіщо? Не знаю.

— Для мене два дні — давно, — сказав я без зайвої остороги.

— Жартуєш? Я викликаю таксі?

— Добре, — кажу я приречено.

Кудись вона та й приїде. Мені вже було байдуже.

— Але ти фундуєш.

— Звичайно, як завжди, — усміхнувся я задоволено.

— Не тринди. Минулого разу я платила. Ти там вибіжи, щось купи.

— Наприклад?

Презерватив? Торт? Свічки? Квіти?

— Вино, наприклад.

— Добре, па.

Я поклав слухавку й уявив собі, як вона їде до когось, з ким щойно домовилася. Як вона дзвонить у двері і застає його з іншою. І як вони не можуть порозумітися й скандалять, а та друга втручається, і вони уже скандалять утрьох, перебиваючи одне одного. І вона кричить йому: «Брехун! Ти це навмисне зробив», а він не знає, що казати, бо та друга з-за спини стає все агресивнішою в обороні своєї території й намагається дотягнутися розчепіреними пазурами до непроханої гості. Сусіди траскають дверима: «Що там у вас таке?» Урешті він зачиняє двері перед нею, і вона, шморгаючи носом, виходить на вулицю, на повні груди ковтає холодне повітря й каже: «Боже! Яка скотина! І я з ним... стільки...» Заплативши за таксі, вона вже не має грошей на дорогу назад. Доведеться добиратися автобусами. Вона бреде простовіч, очі сльозяться від блиску фар і мокрого асфальту, і коли чує, що поруч зупинилося авто, і хтось пропонує: «Дєвушка, вас падвєзті?», з насолодою і відвертою сатисфакцією посилає його дуже-дуже далеко...

— Як я тебе розумію, — зітхаю, відчуваючи, як у мені прокидається щось схоже на совість, точніше, хирлявий зародок совісті, коли я усвідомлюю, що вона розмовляла зі мною.

— Я не можу досі второпати, навіщо він це зробив, — зітхає вона скрушно і глибоко затягується. — От навіщо було мене так принижувати?

А я починаю роздумувати, як так вийшло між нами? Можливо, тому, що вона раніше ніколи мені не телефонувала, а я не навчився розпізнавати її голос із телефону? Я колись повідомив їй свій номер, а вона похапцем записала двох Юрків поруч. Може, не тільки імена, а й голоси однакові. У мене була дівчина, голос якої я постійно плутав з голосом її мами. Вони цим тішилися і не раз мене розігрували. Чи можу я себе вважати винним? Я цмулю вино, а моя совість знову влягається спати, їй так найзручніше — у такому стані тихомирної дрімоти. Я підливаю Лілі вина, і вона зиркає на мене з вдячністю, радіючи, що в неї є я, справжній друг, такий, що ніколи не підведе, такий, якому не треба нічого довго розжовувати, на якого завше можна покластися у вирішальну хвилину. Кому ж, як не мені, можна довірити всі свої проблеми, смутки і болі?

— Як добре, що ми з тобою не закрутили наш роман на довше, — каже вона. — Зараз ми б, можливо, уже й не вітались.

— Так, звичайно, — з готовністю погоджуюсь я. — Принаймні ти не зможеш ніколи сказати, що я розбив тобі серце.

— Серце... — вона гірко всміхається. — Моє серце розбите давно, і гірше вже бути не може. І знаєш, що я тобі пораджу: ніколи не закохуйся. Ніколи-ніколи. Просто думай, що це кохання, але відразу піддавай сумнівам. Тоді значно легше буде розчаровуватися. Ти ж розчаровувався в житті? — Я кивнув. — Ну, от. Бо кохання — це лише пристрасть, порив душ і тіл, короткочасний вибух почуттів. А пристрасть недовговічна, вона вся в білому цвіті, як весна, після якої настає щедре на тепло літо, приходить призвичаєння, розуміння з півслова чи хвилеве роздратування з півслова — не має значення... головне, що двоє тіл і душ пристосовуються, як дві детальки одного механізму... хоча механізми часто щось заклинює... І оце ЩОСЬ — відіграє пізніше важливу роль... На нього спочатку ніхто не звертає уваги, але воно сидить у комусь із них і муляє... воно мучить і робить усе, аби двоє тіл і душ починали поступово віддалятися... А потім настає осінь, і все осипається... усе марніє, жовкне, скручується, стає таким буденним і одноманітним... Усе байдужіє... А коли настає зима, то тільки притрусить снігом, і нічого не залишається... навіть слідів тієї пристрасті... Я вже пережила дві такі зими, і не певна, що подолаю третю. Розумієш? Чоловіки здебільшого дуже підлі. — Помітивши мій здивований погляд, додала: — М-м-м... жінки — теж. Якщо це для тебе суттєво. Але я про себе. Моє останнє кохання — художник... ми зняли спільне помешкання недалеко від центру. Я оплачувала все — оренду, газ, світло. Я готувала їсти, ходила на базар, купувала, прибирала. А він удавав митця і, валяючись на канапі, снував свої проекти. Інколи щось пробував малювати... не завершував... відкладав... А при цьому повчав мене, як жити. І нічого не робив. Пальцем об палець!

— Добре. Але чому ти з таким одороблом жила?

— Чому? Я тобі признаюся чесно. У нього великий пензлик.

— І це все?

— Так. Усе.

— Уперше чую, що це саме те, задля чого можна терпіти таке чмо. Знаю багатьох з невеликим, чиї жінки цілком задоволені.

Вона поглянула на мене, примруживши очі.

— Я ж не кажу, що це закон природи. Просто я така. Я від цього тягнуся. І заради цього я терпіла.

— Тепер перестала?

— Перестала, коли довідалася, що він свого пензлика мачав не лише в мою палітру... Повір, це неймовірно прикро, коли ти відкриваєш свою душу комусь, віддаєшся повністю до найменшого нігтика, жертвуєш собою... без перебільшення — жертвуєш, бо не приділяєш собі стільки уваги, скільки хотілося б, а прагнеш тільки одного — якомога більше віддати йому всю себе до останку... а натомість отримуєш свинське ставлення... Тоді настає зневіра й насувається висновок: усі чоловіки підлі... Усі, кого любила, зникали з тими, кого ненавиділа. Хоча, звісно ж, є й винятки. Але вони чомусь нам не трапляються. І я тобі відкрию одну істину: головне — не перетворитися на старого пердуна, чиї дні минають у шкодуванні за проґавленими можливостями.

— Або стару пердунку.

— О, ні, я не проґавлю нічого. Я вийшла з берегів. Мене вже ніщо не стримує.

Коли підійшов наш час, Ліля зробила за своїми плечима ледь помітний рух рукою, і в її пальцях з’явилася банкнота в десять крабів, вона поклала її на шинквас і підморгнула бармену, той забрав гроші й поклав на їхнє місце решту, змовницьки усміхаючись.

На потяг ми запізнилися на цілих десять хвилин, бо трамвай зійшов на Городоцькій з колії, і нам довелося плуганитися пішки, а що Ліля шкутильгала на шпильках, то скидалася на чаплю, або ні — на фламінго, бо була вся рожева. Хоча якщо подивитися скрупульозніше, то скидалася на блоху на довгих худих ногах в міні-спідничці, яку мусила час від часу обсмикувати, щоб не демонструвати перехожим свої польські майточки в зелену смужку. Дорогою нарікала:

— Ти уяви, блін, ніхто мене не називає на ім’я. Ну, ніхто. Один казав мені то «сонечко», то «зіронько». Я спитала: ти що — астролог? І пішла від нього. Другий: квіточко, фіалочко, мальвочко... Бля, ботаніків ще мені бракувало! Послала нафіг. Третій: зайчику, кицю, горобчику, зозулько... Натураліст сраний! Четвертий був дуже серйозний, дальнобійник. Але коли сказав мені, що зараз прилаштує мені під хвіст карданчик, я луснула йому по вітровому склу капцем і втекла. Думала, п’ятий хоч буде нормальний. Так і попередила: щоб ніяких сонечок-кішечок-карданчиків. І ніби все було нормально. Аж одного ранку несе мені каву в ліжко і: ох ти ж моя палестинко! Я подумала — почулось, каву випила. А він: ану поверни тепер до мене свій сектор Газа! Тут я не витримала й висипала йому на голову попільничку. Але нарешті маю святий спокій. Тепер у мене класний чувак. Відразу мене підкорив одним-єдиним словом. Жодних там горобчиків. Обняв мене і каже: «Ну, ти й засранка! Як я тебе довго чекав!»

— Тобто ти знову не самотня?

— Та перестань, це ж суцільна фізіологія. А так — я й далі самотня. Особливо в суботу й неділю. Бо в нього сім’я. А я балдію коло телевізора, обнявши подушки. — Раптом спохопилася: — Ти тільки не подумай, що це натяк.

— На що?

— Та щоб ти до мене приперся розраджувати. Я просто не хочу тебе втрачати... — задумалась і уточнила: — Як друга.

Я обняв її і цьомкнув у щічку, вона вдячно усміхнулася і тицьнула мені кулаком під ребра. І мала рацію — секс і дружба несумісні, в певний момент обривається або одне, або друге. Те, що між нами було, не залишило жодних романтичних спогадів. Один раз перед сном і вдруге вранці, вперше на п’яну голову, а вдруге з бодуна, коли нема кращого ліку на бодун від любощів. Просто двоє молодих тіл зустрілися в одному ліжку. Хіба це не достатня підстава, щоб притулитися?

— А чого той чудик тебе палестинкою назвав? — запитав я.

— Не знаю. Може, тому, що я тоді була чорна і кучерява.

— На голові теж?

— Іди, дурбецало! — ляснула вона мене по спині.

— Не пригадую тебе чорною і кучерявою.

— А що ти взагалі пригадуєш?

— Сектор Газа мов зараз бачу.

Вона розсміялася і відмахнулась від мене.

На пероні людей було мало, ми пройшли уздовж перону в один бік і жодної дівчини не помітили, та, щойно повертаючись, побачили біля кіоску дівчину, що пила газ-бульку. З того боку, з якого ми йшли, її видно не було. Біля ніг її стояла валіза.

— Вона? — спитала мене Ліля. — Як її звати?

І лише тут я раптом второпав, що Ромко не назвав її імені. Ми підійшли, і я поцікавився, чи вона часом не Ромка чекає. Дівчина саме робила останній ковток і від несподіванки закашлялася, вийняла хустинку і витерла вуста. Ліля підморгнула мені — мовляв, класна тьолка. Вона й справді була гарна. Ромко має смак.

— Ромко не зміг приїхати, — сказав я. — Попросив нас, аби ми вас зустріли.

— Та-а-ак? — здивувалася вона й затріпотіла своїми довгими віями, а її вуста відкрилися на букві О. Я узяв її валізу, й ми рушили. — Куди ми йдем? — запитала вона.

— Поки що до мене. Ромко завтра приїде й забере вас.

— Куди?

— Ну, вам же ж треба десь жити під час вступних. Ви на який факультет вступаєте?

— На романо-германську філологію.

— Ну, нічого собі! Не те що я, дурний, пішов на українську. А то міг би й дипломатом стати. Я забув вас познайомити: це Ліля. Я попросив її дотримати мені компанії, а то з незнайомою дівчиною часом може розмова й не дуже клеїтися.

— Не переживайте. Я люблю помовчати.

— Я теж. Правда, вашого імені Ромко мені так і не сказав.

— Уляна.

Розділ третій

1987. Винники

1

Я завів дівчину в її кімнату, потім розкоркував вино з порічок і налив у келихи. Ліля закурила і увімкнула магнітофон, кімнату заповнила музика. Уляна попросилася в душ, я показав, як і що вмикати, і вона зачинилася, а ми з Лілею цмулили вино й мололи ні про що.

— У тебе тут, я бачу, нічого не міняється. Суцільне Макондо, — сказала вона, визирнувши у вікно.

— На жаль, моє Макондо шалено забудовується. Колись там зайці бігали, куріпки спурхували з-під ніг, а зараз — сама бачиш.

— Та ну, все одно класно. Колись я приїду до тебе, і ти мені почитаєш, що ти там шкрябаєш, — вона кивнула на друкарську машинку.

— Та ні, я на машинці лише статті для заробітку друкую та переклади. Пишу я від руки. Старим дідівським способом.

— Може, ще гусячим пером?

— Отут я пішов далеко вперед. Авторучкою пишу. І пальці бувають, як у школі, у чорнилі.

— Тут класно. Але я б так жити на відлюдді не змогла. Моя душа рвалася б у центр.

— Ну, звісно, у тебе надто вузька спеціалізація. Тут не розженешся.

— Тю! Ти думаєш, я все життя збираюся цим займатися? Ні, коли я вийду заміж за мрію моїх дівочих снів, то стану добропорядною господинею. По суботах — порядки, по неділях — пироги. Раз на два тижні — солодкий пляцок. Раз на місяць — мінет. — Вона затягнулася і окинула оком вітальню. — Тут кіт не валявся триста років. — Потім підійшла до шафи, відчинила й похитала головою. — У тебе лише один костюм? Один-єдиний?

— Я його й так не ношу.

Після цього вона сіла на канапу й мрійливо задивилася на стелю з червоною плямою.

— А це що за фігня?

— Червоне шампанське невдало розкоркував.

— Ну ти даєш! І скільки часу минуло?

— Та то вже з рік.

— Капець. У цьому весь ти. Тягни сюди швабру.

— Та ти тільки розґведзяєш.

— Не переживай, гірше не буде. Налий у відро горня води і всип жменю прального порошку. Улясю, ти ще довго там?

— Не, уже виходжу.

— От і добре, бо нам лазничку треба.

Уляна випливла в халаті і з рушником на голові та зникла у своєму покої. Я зробив, як просила Ліля, а вона намочила швабру у відрі, вилізла на журнальний столик й стала змивати пляму від вина. Я сидів на канапі й дивився на її дупцю в польських майточках.

— Я знаю, куди ти дивишся, — сказала вона, — але краще б ти дивився сюди. І постав відро біля мене.

Вона ще кілька разів умочила швабру, потерла, і пляма з брудно-червоної перетворилася на блідо-рожеву, а коли я поміняв воду, то за хвилю пляма зникла, хоча те місце, де вона перед тим була, усе ще вирізнялося. Ліля впала біля мене на канапу й сказала:

— Пфу... Ну, в принципі, більшого я зробити не могла.

— Ти й так зробила багацько.

— То наливай. Чого сачкуєш?

Уляна приєдналася до нас, і ми швидко докінчили пляшку, я запропонував поїхати в ресторан. На мій подив, Уляна ані разу не згадала про Ромка. Мені було по цимбалах, я його теж не згадував. Уляна вбралася в обтислі джинси й таку ж обтислу блузку, тут було на що подивитися і без багатозначних Лілиних підморгувань. У ресторані ми сіли за столик, замовили шампанське, і Ліля окинула своїм фаховим оком залу. Музика ще не грала, ніхто не танцював, але столики поволі заповнювалися. Ліля вийняла косметичку й підмалювала вуста. Уляна пильно за нею стежила. Я теж. Бо малювання вуст було тільки відволікаючим маневром, насправді Ліля в люстерко обстежувала все надовкіл.

— Ви часто тут буваєте? — запитала Уляна.

— Ну, ми, художники... — почав було я.

— Облиште, — обірвала вона. — Я знаю ваші художества: купити-продати.

— Ага, то Ромкові не вдалося вас задурити?

— Ромчик не вміє брехати.

— Чому? Він мене не раз дурив.

— То вас...

— А вас ні?

— Інколи я вдавала, що вірю. Задля святого спокою.

— А я не казала? — втрутилась Ліля. — По-справжньому люблять лише мудаків.

— Хто сказав, що я його люблю?

— Ти зібралася жити в нього на весь період сесії без почуттів? — зробив я квадратові очі.

Дівчата розсміялися. Тим часом музика заграла, а Ліля допила шампанське, виструнчилася в кріслі й сказала:

— Ха! Ну, все — я готова.

— Для чого? — запитала Уляна.

— Для подвигів. Замовляй, Юрасику, шампаньєро й закусон. Коли я повернуся, душа буде сповнена спраги і глибоких почуттів.

— Звідки ви маєте повернутися? — запитала Уляна.

— З танців з притисканєм, — Ліля знову зиркнула в люстерко, поцьмакала губами, поворушила бровами й сказала: — Зараз мене запросять. О, уже йде. Може, не мрія всього мого життя, але зійде й таке щастя.

І справді, до неї прителіпав типовий бухгалтер із зализаною кількома волосинками лисиною. Ліля попливла на всіх вітрилах на танцювальний майданчик, де вже човплися інші пари. Бухгалтер може бути спокійний, він не постраждає, але хтось із тих, хто мав необережність надто близько зачепити Лілю бортом, чогось позбудеться.

Я покликав офіціанта й замовив дві пляшки шампанського і тарілку м’ясива та квашенини.

— Вам таке життя до вподоби? — поцікавилася Уляна.

— А що в ньому поганого?

— Тут нудно. Типи примітивні. Музика трухлява.

— Ну, якщо ви про Ромка уже все знаєте, то мушу сказати, що ресторанне життя входить у сферу нашого способу заробляння грошей. Ми купуємо в поляків джинси, здаємо знайомим барменам чи офіціантам, а вони перепродують далі. За день можна заробити на тижневе прожиття. Для мене, як... — тут я затнувся перед тим як вжити визначення «літератор», бо я був ніким, і звати мене було ніяк. Тому завершив речення інакше: — ...як для людини, яка вивчає життя, ресторан — одна зі складових цієї науки.

Повернулася Ліля з радісною усмішкою, кинувши на півдорозі свого підпилого бухгалтера, але не сіла за стіл, а попрямувала до кльозету, там вона випотрошить гаманець і позбудеться його.

— І Лілі таке життя подобається? — провела її поглядом Уляна.

— Ліля пливе за течією.

— Вона теж вивчає життя?

— Звичайно. І вам раджу.

Я їй налив повний келих. Вона надпила й похитала головою.

— О ні, це не для мене. Якщо я поступлю, то Ромка покину, — сказала зі смутком.

— Навіщо ви мені це розповідаєте?

— О, ви, напевно, подумали, що я побачила в вас рідну душу? Вибачаюсь... Це не так. Просто хотілося це озвучити. Будь-кому... Без різниці.

— То ваша справа. Я Ромкові не передам.

— Про мене — можете й передати, — вона помітно захмеліла. — Я хочу добитися чогось важливого в житті... а фарц... це так... це так низько...

Вона почала мене нудити. Ліля хляпнула за стіл, саме коли офіціант приніс закуску.

— А що у вас на гаряче? — стріпнула вона бадьоро головою.

Офіціант відразу теж збадьорився і став перераховувати страви, Ліля, не питаючи нас, замовила відбивні з картоплею й салати. Я потягнув Уляну танцювати, вона пішла без особливого ентузіазму, але в танці повісилася на мене й ліниво гойдалася. Зазвичай я в танці притуляюся якомога тісніше, вустами торкаюся вушка, занурюю носа у волосся, але цього разу я вів себе чемно.

У наш час, танцюючи з дівчиною і поклавши їй руку на талію, ви не відчуєте під пальцями нічого зайвого, окрім самої талії. Аби намацати край майточок чи колгот, доведеться опустити руку трохи нижче, ледь не на саму сідничку. А за моєї молодості на талії чітко відбивалися контури пояса для панчіх і груба гумка майток. Майточки Уляни були наші, совєцькі. І як це Ромчик ще не обдарував її імпортними майтульками? A-а, він же ж вдає художника. Ба й справді — звідки в художника імпортна білизна? Права рука намацала на спині бюстгальтер. Та сама картина: савєцкій ширпотреб. Але під тим усім пашіло молоде й гаряче тіло, і це було найважливіше, це було те, що відчуваєш уже на всю повноту свого організму, особливо коли тобі в груди втискаються пругкі перса. Я намагався упіймати її погляд і прочитати щось, що мені підкаже мої наступні дії, але вона відводила очі, вдаючи, що перебуває не тут, а десь далеко на хвилях музики, раптом вона стрепенулася і:

— Ось він!

— Хто?

— Ромчик!

Я озирнувся — поміж танцюючих пар крутився й Ромчик зі своєю кралею.

— Брехун! — прошипіла Уляна і, з роздратуванням вивільнившись із моїх обіймів, повернулася до нашого столу.

Ромчик нас не помітив, він весь із головою затопився в очах нової-старої пасії, його ніщо не обходило. Тим часом Уляна раз за разом випила два келихи шампана. Я мовчки сів поруч і налив собі. Що тут будеш говорити чи виправдовуватися? Так є, як є. Хтось мене ляснув по плечу: Мохо. Теж фарц, я підвівся, ми потиснули Граби, а Мохо підсів до нас, гукнув офіціанта й замовив ще дві пляшки шампана, а побачивши, що нам принесли їжу, і її замовив. При цьому зацікавлено стріляв очима то на Лілю, то на Уляну.

Мохо! Через кілька років він зі скромного фарца перетвориться на бандюка, буде кришувати крамниці, перукарні, кнайпи. Йому будуть носити гроші пачками, а він їх ніколи не рахуватиме, бо йому це без потреби, у нього таке неймовірне чуття в пальцях, що досить узяти пачку в руку, стиснути, і він уже знає, скільки там. І так само намацально він визначатиме фальшиві купюри, ба більше — самими пальцями вгадуватиме, що то за валюта. Не має значення — юань чи песо. Він і потім, у ті дрімучі 90-ті, полюблятиме триндіти зі мною на високі теми. «От ти сидиш у книжках, — скаже він мені. — Я теж люблю читати. Але книжка — це яблуко, яке взяв і з’їв. Це ж не яблуня. Ну, зжереш ти за життя сто тисяч яблук, і шо? Станеш яблунею? Ніхєра. Ти будеш яблуковим пляцком, у кращому випадку. Розумієш? Яблуковим пляцком! Ну, наливай...» Його монолог перерве стукіт у двері, а відтак зайде його боєць і покладе на стіл гроші. «І шо?.. І шо то ти мені приніс? — Мохо візьме пачку і відразу кине назад на стіл. — Забери то... Занеси назад. І скажи, нехай подумає...» — «Він казав, шість тисяч». — «Та шо ти мене лічиш?.. Тут нема шість тисяч. Чао... — потім повернеться до мене і зітхне: — Ну, і видиш, Юрцю, з якими я ідіотами мушу працювати? Йому тицьнули і сказали „шість“, а він пре до мене й каже „шість“. Шо ти там записуєш? Які нотатки? Ану покажи. — Намагатиметься щось розібрати. — Ну, тут, бляха, хєр хто розбере. Нотуй далі. Ти шо — стенографіст? Нє? А яким хєром пишеш?.. Латинкою? Ану дай... — Знову спробує щось второпати, а я латинкою призвичаївся ще в армії писати, аби ніхто не міг прочитати. — Та не, нічого не шарю. Наливай. Зараз соски приїдуть. У сауні я тобі розповім, як ми вивозили одного кєнта в лісопосадку, а він нам в машині всрався...» — «А чо зараз не розкажеш?» — «Бо не зараз... Шоб ти знав, я прочитав за життя дві книжки. Перша: Анрі Шар’єр „Метелик“. Друга: „Діви ночі“. Але пам’ятай — перш ніж друкєрити оту свою писанину, покажеш мені. Всьо, відкладай. У сауні допишеш. Там є стіл. Гарна компанія. Зараз приїдуть Кривий, Додік і Ліпа. Там почуєш ше не таке. Но я тебе предупредив: ніяких імен. Поняв?.. Руку не міняєм». Я наливаю.

І зараз я знову наливаю, а Мохо ще далеко не такий крутий, і на шиї нема ще в нього поважного золотого ланцюга, а на руках — жодного татуювання, бо з’явиться воно щойно за рік, коли він загримить до цюпи. А потім відкриє приватний громадський туалет і вручить мені «Почесний квиток постійного клієнта» з підписом «Мохо». На касі сидітиме його тестьова й чемно запитуватиме кожного клієнта: «Вам газетку чи журнальчик?»

А десь всередині 90-х я побачу, як біля входу до оперного театру зупиняється такий типовий стрижений під нуль курдупель, убраний у дорогий костюм при краватці. У театрі в цей час почалася урочистість. Він зупиняється, його охоронці теж. Йому тицяють великий букет. Він повинен вийти з ним на сцену, комусь вручити й виголосити привітання. «Сделайте звйоздочку», — накаже він охоронцям. Один вийде вперед, за ним по краях ще двоє. Бос посередині. Ззаду знову двоє охоронців. У такому порядку вони зайдуть у хол. І тут у його поле зору потраплю я. «Юрік! Ти шо там? Ти шо нє в зале?» Ну, як по-правді, то мені те, що в залі, нафіг не потрібне. Я, якщо що, прийшов на фуршет. Але ж не буду я казати Борі про справжню причину своєї появи. «Та от, чекаю дівчину, а вона запізнюється». — «Забєй. Я тєбя с другой пазнакомлю. Там шо — далеко до фінала?» — «Та ще, мабуть, з годину». — «О, блін. Ну, тада айда в буфет». І я теж потраплю в центр «звйоздочки». Так ото під конвоєм зайдемо в буфет. Боря замовить коньяк — «самий дарагой». Найдорожчим виявиться вірменський. Охоронці стоятимуть збоку. Один із них візьме пляшку коньяку в буфеті, розрахується й наллє нам по келихах. «Ну, давай, братан, — скаже Боря, і ми цокнемося. — Слишал про Моха?» — «Нє». — «Ти же с нім пєрєганял машину для Дірєктара?» — «Ну». — «Сиграл в жмуркі твой Мохо». — «Та йди»?! — «Застрєлілі в Руминіі». — «Шкода». — «Ніхєра нє шкада. Гавно он бил. У меня к тебе дело. Я тут антікварний магазінчік решил аткрить. Ти там шота сєчьош в іконах, картінах?» — «Картини й ікони крадені?» — «Ну, яснає дела. Тока я іх виставлять нє буду. В магазінє всьо будет чікі-чікі. Всьо нармал. А для асобєнних клієнтав есклю... екс... ета...» — «Ексклюзив?» — «Да, іменна. Ти понял? Карочє, Юрік, — нахилиться до мене, — щяс я паздравлю, хуйо-майо... а патом паєдєм ка мне, я тє’ пакажу, шо у меня єсть». — «А фуршет!» — «Да похєр той фуршет. Бляха, да я те’ такой фуршет устрою, шо ти все фуршети за всю сваю жизнь забудеш. Ото, блін, загнул — фуршет! Калбаси нє відєл с памідорамі? Я счяс арганізую, нам прівєзут любе. Асєтріну, амарав, устріц... марской стол будет». — «Та тут ще дівчина повинна прийти...» — брехатиму я. — «І дєвачкі будут. Забей. — Кивне до одного з охоронців. — іді пасматрі, шо там. Долга ані будут гавно калатіть?.. Відіш, Юрік, пріходітся вот так панти ганять. Ізображать крутого бізнесмена. Так мала таво, я ішо п’ятсот баксав пажертвавал на ета мєрапріятіє. А помніш — билі времена, када ми с табой бутилкі сдавалі? Помніш?» Він обніме мене за шию, притягне мою голову до своєї на товстій жилавій шиї й міцно притисне, по моєму обличчю стікатиме його піт. А могла б стікати кров, якби я тримався його й далі. Я поплескаю його по спині, і мене огорне гордість — я отак запанібратськи з такою людиною! Перед якою тремтить не один. А я от п’ю з ним дорогий коньяк, а колись разом пляшки здавали.

І коли я його обніматиму, то відчую під його лівою пахвою тверду кобуру. Та мине час, і я й досі ще можу хильнути коньяку, а Боря давно вже здає пляшки на небесах, прошитий кулями в гульвісних 90-тих. А поки що він живий і здоровий, і оно витанцьовує, викручується, і кучеряві патли його злітають догори... А не так давно, саме того року, коли пляшки подорожчали удвічі — з 12-ти копійок до 24-х, — це нас надихнуло на подвиг, ми повитягали пляшки звідки лишень можна було, помили й потягнули до пункту склотари, що розмістився у подвір’ї між двома будинками. Приймальник, довготелесий небритий бевзь, жвакуляючи в зубах цигарку, уважно обстежив кожну пляшку і дві забракував, бо мали щербинки, хоча всі знали, що він здає і пляшки зі щербинками та на них заробляє. Ми на це змовчали, але коли він не додав п’ятнадцять копійок, Боря не змовчав і сказав, що тут бракує п’ятнадцять копійок. Бевзь буркнув: «Іди-іди, звідки прийшов!» І це була його помилка. Борі це, звісно, не сподобалося, він нахилив набік свою велику голову і подивився на приймальника спідлоба. Я знав цей погляд і міг би попередити, що наближається небезпечна хвилина, але не попередив. А за мить кулак Борі влетів у зуби нахаби, той брикнув догори ногами на ящики, ящики повалилися, пляшки посипалися і задзвеніли, розбиваючись на бетонній підлозі. Боря перехилився через стіл, вийняв з бляшанки п’ятнадцять копійок, показав їх приймальнику, який все ще лежав і витирав із губ кров, а відтак ми подалися до найближчого гастроному. Боря наполягав на «чорнилі», я на «сухому», але, на щастя, там був югославський вермут за чотири карбованці й він нас швидко помирив. Дві пляшки вермуту, кільце чайної ковбаси й пів хлібини — таким був наш заробіток того дня.

Ліля штурхнула мене, вивівши з задуми:

— Поясни свому колєґові, що я динамо.

— Мохо, вона динамо, — слухняно переказую я.

— Та я зрозумів, — киває Мохо і звертається до Уляни: — А можна з вами потанцювати?

Уляна не проти, і вони відчалюють. Цей чемний ввічливий Мохо, який за відмову танцювати років за шість виллє на дівчину пляшку горілки. І можна вважати, що їй ще пофортунить, бо історія могла б завершитися не настільки бадьоро. Тим часом Ромко помітив і нас, і Уляну, і не знайшов нічого кращого, як тихенько вшитися з ресторану.

— От мудак, — зітхнула Ліля. — З ним хіба не завжди так?

— Завжди...

— Ну, от... — вона нахилилася до мене і заговорила якомога голосніше, намагаючись пробитися крізь агресивну музику: — А тепер що? Що будеш з нею робити?

Я стенув плечима. Вона засміялася:

— А раптом це твоя доля?

— Ти вже це казала. Дай спокій.

Мохо повернувся без Уляни, вона пішла в туалет.

— І ця динамо, — зітхнув Мохо. — Де ти їх понабирав? Піду пошукаю щось путнє...

2

Коли ми повертаємося додому, Уляна тримає мене під руку, її трішки заносить. Ліля пішла додому сама. Я стелю Уляні в другій кімнаті, втомлено падаю на канапу й натягую ковдру на ніс. Вона хвилю вовтузиться, сопе, врешті шепоче: «Хочеш коло мене полежати?» Що за питання? Я вислизаю з-під ковдри, вмощуюся біля неї, вона лежить боком, спиною до мене, і я притуляюсь до її теплого тіла, з приємністю відчуваючи її голі ноги своїми, а притулившись до її сідниць, я вже не можу контролювати себе і злегенька натискаю, вона не реагує, але коли кладу руку на перса, вона її відсмикує.

— Перестань.

— Як то перестань? Сама ж покликала.

— Покликала полежати.

— По-ле-жа-ти?

Я встаю і йду до своєї канапи, мене зморює сон, і ліньки сперечатися. За хвилю вона шепче:

— Я ще дівчина.

— Ну, ми могли б...

— Могли б... — шепоче вона ледь чутно, і я ще якусь хвилю наслухаю.

— І що? — не витримую.

— Нічого... — голос її глухне. — Ти все зіпсував. Спи...

Такого дива я ще не здибав. Я знову занурююся під ковдру, і мене починає долати дрімота, а потім накочується той сон, той самий сон, який сниться хоч і не щоночі, але доволі часто, та, на жаль, раптово обривається, залишаючи по собі солодкий смуток незвіданого. Цей сон з’являється в різних відтинках окремого сну, розбитого на різні сюжети, він може бути на початку, а може — і в кінці. Але й він сам складається з кількох різних клаптиків, які я пізніше, прокинувшись, намагаюся зшити докупи, мені дуже хочеться довідатися, що там далі, але сни розкриваються не повністю, вони переливаються з одного в другий, змінюють течію, плутаються, мовби намагаються приховати щось особливо важливе, щось, до чого я повинен дістатися самотужки і зі значно більшими зусиллями, демонструючи мені при цьому лише окремі епізоди.

Спочатку я бачу тихе нічне місто, занурене в темряву з тремтливими клаптями туману, вітер шумить у соснах, що ростуть довкола Ратуші, під ногами повно хвої, вона щокроку похрумкує, а то, підхоплена вітром, піднімається широким віялом і відлітає кудись убік, аби за хвилю повернутися назад. Ліхтарі гойдаються й кидають бліденькі снопики світла, які не здатні здолати темряву, у тих снопиках мерехтять комахи й нетлі, десь чути нявчання котів і шурхіт шкуратяних крил — здається, що велетенський лилик пролітає над дахами, та його не видно, лише велетенська тінь сунеться угорі, та шурхіт долинає до вух і поступово розчиняється в шумі сосен. Довкола панує безлюддя й тиша, як на мене, тривожна, глуха й безпросвітна, у такій гнітючій тиші навіть умирати страшно було б, а не те що жити. З-під дверей одного з будинків на Ринку простелився жовтий язичок світла, який манить мене, притягує й зневолює, невідь-чому я йду до цих дверей і не маю уяви, що сподіваюся там побачити, штовхаю їх і потрапляю в довгий коридор, освітлений тьмяними жарівками[6]. Стіни облуплені, оздоблені написами, які нічого не означають, бо це лише набір кривулястих літер, але хтось, вочевидь, намагався їх змити, попід стінами брудні шмати, старе взуття, пляшки, одірваний щурячий хвіст, чорний жук, надгризене яблуко. У кінці коридора бачу старі дерев’яні порепані сходи, що ведуть униз, я спускаюся ними, а кожна сходинка немилосердно скрипить і пострілює, далі бачу двері, з-за яких долинає дивна музика, далеко не мелодійна, а мовби ритуальна, із завиваннями й глухим бухканням. Я вагаюся, чи варто заходити, музика відлякує, не віщує нічого доброго. Раптом звідкись ізбоку вигулькує висока струнка панна з розпушеним вогняним волоссям, виразні чорні очі дивляться на мене з цікавістю, лілові вуста розкриваються, оголюючи рівненькі зубчики, і лагідний теплий голос промовляє: «Я вас проведу». Не чекаючи на мою відповідь, вона бере мене за руку й веде в те приміщення, де вже повно людей. Це щось схоже на бар, але ні — це не бар, а хутше шинок, величезний дубовий стіл у центрі вимощеної кам’яними плитами зали й кілька менших попід стінами, спалахи вогню в коминку танцюють на стінах, відкидаючи потворні тіні, зі стелі звисає, прикріплена ланцюгами до масивних сволоків, велетенська люстра, погаслі жарівки якої похмуро відбивають язики полум’я, підсвічники на стінах, нахилені до центру зали, розганяють зловісні сутінки по кутках. За шинквасом порядкує худий китаєць з підкрученими догори наваксованими вусиками. Тут панує півтемрява, доволі людно, от лише всі вбрані доволі чудернацьки, надто строкато, представлені усі кольори веселки, обличчя підмальовані яскравими барвами, здавалося, нема нікого, хто б мав натуральне волосся, а тому ця компанія скидається більше на зграю папуг. Особливо вражали дівчата, що мали синє, зелене, червоне, лілове й перламутрове волосся. А може, то й були папуги, що на певний час перетворилися на людей? Панна, що вела мене за руку, кивала головою на привітання й усміхалася стуленими вустами. Ми сіли за вільний столик. Я запитав, що це за компанія. Вона усміхнулася вже розтуленими вустами й поклала свою руку на мою. Її нігті були помальовані на темно-синьо.

— Ти прийшов вчасно.

— Як то? Ви... ти знала, що я прийду?

— Звичайно. Тут усі про все знають. Що будеш пити? Пропоную наш пунш, — і, не чекаючи моєї згоди, гукнула до шинкаря: — Гей, Конфуцію! Налий нам пуншу!

Терпіти не люблю пуншів, але цього разу я не зважився перечити. Нам принесли два пунші, над якими клубочився кольоровий дим, у келихах клекотіла рідина, мовби закипала, але дівчина без вагань піднесла келих до вуст, і її обличчя закуталося димом, я тільки почув, як вона сьорбнула. Тоді і я пригубив, пунш був зимним, і здавалося, п’єш зимове повітря.

— Я Лютеція, — промовила вона. — Я буду супроводжувати тебе.

— Куди? — не зрозумів я.

— Містом снів.

— Чиїх снів?

— Наших з тобою.

— У нас спільні сни?

— У нас у всіх спільні сни, — вона провела рукою. Її рух помітили присутні й заусміхалися до мене. Досі вони лише зиркали спідлоба. — Реальність насправді інакша, аніж та, за яку вона себе видає, — продовжила вона, — реальність маскується, мімікрує, приховує те, чого нам не варто бачити. На двірець прибувають потяги з іншого світу, зі світу, що по той бік веселки й грому, пасажири виходять на перон і розчиняються в дзеркалах разом зі своїми валізами, потім із дзеркал добувається лише їхній приглушений плач. У небесах сполохано кричать журавлі, їм відома тайна-претайна, їм страшно за нас. Їхні сльози скрапують на дзеркала, що оточують нас щокроку, дзеркала, які з нас знущаються, викривляючи наш образ, роблячи потворними монстрами, хоч ті дзеркала й невидимі, а ми по них можемо навіть ходити, не помічаючи цього. І якщо є видиме життя міста, то є ще й невидиме, неприступне будь-якому людському оку — потойбіч дзеркал. Там, під землею, клекоче інше життя, там плавлять руду, лупають вугіль, тягнуть золоті жили землі, спрямовують ріки в нові русла, там при сяйві темного сонця дозрівають ниви. Там народжуються для того, щоб померти, і вмирають для того, щоб народитися, там триває Велика Битва...

«Що я тут роблю? — думалося мені. — Хто ці люди? Чому вони чекали на мене?» Я подивився в очі Лютеції й побачив у них безмежні простори, екзотичні краї, припливи і відпливи океанів, вона все це носила в собі, переповнена видіннями й аромами ванілі, кокосів і кайєннського перцю. Мені баглося потонути в її очах, підкоритися її погляду, зневолити самого себе. Лютеція... але ж це неможливо, бо я марив нею, а марення ніколи не здійснюються, марення розвіються, як дим. Одним із таких марень була панна, яка в різний час мала інше ім’я. Відколи я прочитав Кнута Гамсуна, панна називалася Ілаялі, але це фантазійне ім’я було надто ефемерним, невловимим, воно скидалося на туман, який розповзається при перших променях сонця, я катуляв його на язику, промовляв уголос, та це було тільки ім’я, не втілене в жоден живий образ. Відтак випірнула з незбагненних потаємних глибин Лютеція, зачинилася в мені, наче в замковій вежі, і стала навідувати в мареннях і снах, я мав у своїй уяві її повний образ, я міг до деталей описати всі риси її обличчя, колір очей, кутики вуст, її запах... Дівчина з полум’яним волоссям була на неї вражаюче схожа, але чи була нею? Голосу моєї Лютеції я ніколи не міг упіймати, він розчинявся в різних згуках, був надто невиразним, мінливим, звучав щоразу інакше, він був то мерехтливим, то імлистим, то зникомим, то зринаючим, прориваючись крізь шелест листя, хлюпіт води і шум вітру. Голос її жив у мені, і я чув його ніжний шепіт, засинаючи, я чув його тепло.

Залою прокотився шепіт, у якому вгадувалося її ім’я, кілька музикантів у кінці зали заграли щось меланхолійне, Лютеція підвелася й пішла до сцени, а за хвилю підхопила своїм глибоким м’яким голосом мелодію, що заворожувала слухачів, змушувала їх завмерти і прижмурити очі. Мені здалося, що несуть мене хвилі до незвіданого острова з пальмами, і хотілося, щоб це тривало якомога довше. Але воно завше тривало лише стільки, скільки тривало, а відтак уривалося, аби переслідувати мене вдень, виринати з пам’яті і муляти, бо сни про Лютецію не покидали мене, вабили й приковували думки, спокушали дофантазовувати деталі, потім, коли я став їх записувати, вони вже вирвалися з тісних рамок сновидінь, їм уже замало було того, що незмінно повторювалося — Ринок, сосни, тьмяне світло — потім поява Лютеції, намагання злитися з нею в одне ціле, її солодкий шепіт... ці незрозумілі люди в шинку... Хоча бували й винятки, коли снився невеликий затишний будиночок, весь у зелені та мальвах, господарями якого було приємне літнє подружжя, завше усміхнене й гостинне. Там власне й жила Лютеція, я приходив до неї, і ми гуляли в саду або порпалися разом у книгозбірні з безліччю стародруків, вичитували щось цікаве й тішилися, мов діти. Бо й були в душі дітьми. Мені баглося зостатися в тому будиночку навіки, нізащо не хотілося його покидати, але закони снів невмолимі, марення завше обриваються там, де цього найменше чекаєш. Сни — це вповзання людини в себе, і коли невідома сила виштовхує мене зі сну, я не можу з цим змиритися, я починаю додумувати продовження, лежу заплющившись і бачу те, що не вмістилося уві сні. І таким чином сам потрапляю в пастку, бо тепер у моїй свідомості тісно сплелося те, що снилося насправді, з тим, що я доуявив. Ледь не щодня я думаю про той дивний світ, який розкривається в снах мені лише частково, я хочу знати, що буде далі, я відчуваю й вірю, що Лютеція — і є тією, кого прагнув усе життя, кого шукав і вимарював, хто ніколи не зрадить, бо уява ніколи не зраджує. Я й не здогадувався, що продовження цих снів знайду в когось іншого, у того, хто вже пройшов цей шлях, усе звідав і описав.

А далі я жив уже тими снами. Життя довкола було гидким, жахливим і загрозливим, небезпека могла зачаїтися будь-де: то в образі міліціянта, який накриє тебе з джинсами і з’ясує, що ти ніде не працюєш, то в образі кагебіста, який давно й уважно стежить за тобою очима й вухами твоїх знайомих, а навіть і друзів чи коханок, і тільки сни залишаються поза межами їхньої досяжності, сни, у яких чуюся безпечно, можу бути таким, яким є. Інколи мені не хотілося навіть прокидатися, кожне таке прокидання викликало в мене страх, біль і розпач, я хотів забутися, хотів повернутися назад у сон, де мені було цілком затишно, де мене не діймали всі потворності мого життя. Я жив у снах, і там мені було тепло, хоч і тривожно. Інколи я себе запитував: що я роблю тут? Я ж — там... я лише там справжній, цілісний, урівноважений і щиро радію життю, а тут — лише моя оболонка. Світ, що мене оточував, був давно зруйнований, я ступав по румовищах, вдихав сморід згару і чув, як тріщить під ногами чорна твердь, а під нею копошаться велетенські слизькі тіла, і коли вони вдихають повітря чи видихають, то я піднімаюся і опускаюся, і часом втрачаю рівновагу.

Одна тільки тривала й виснажлива битва за будинок, у котрому я живу, який купили мої батьки, занурювала мене в нестримну розпуку й зневіру в закон, я оглядав стелажі з книгами, тисячами книг, багато з них не читані, я дивився на гори списаних паперів і думав, що у випадку втрати цього будинку й поділу його, я не буду мати куди з цим багатством подітися, бо нема такого двокімнатного помешкання, яке б усі ці скарби вмістило, і мені здавалося, що ці книги осудливо дивляться на мене, бо я замість боротися опускаю руки, намагаюся не думати про лихе, але вони думати не перестають, вони супляться й перешіптуються, інколи та чи інша книжка падає мені на голову, щоб привести до тями, вони не хочуть здаватися без бою, хоч насправді ці книжки — малі безпорадні кошенята, й усе, на що здатні, — це чекати від мене рішучого кроку. А не дочекавшись, починають тихо ненавидіти. Я шукаю перед ними виправдання, я розмовляю з ними, заспокоюю, обіцяю ніколи їх не позбуватися, не зрадити, але вони вже свою думку про мене склали, вони не вірять мені. Я намагаюся сидіти до них плечима, але й плечима я відчуваю їхні погляди й тривогу, особливо тих, що ще не прочитані, тоді беру котрусь із них і намагаюся зануритися в інший світ, але це неможливо, перебуваючи в цьому світі, я вгризаюся в текст, учитуюся в кожне слово, переселяю себе туди, де відбуваються всі ці чудові події, де проблеми неодмінно вирішуються, а зло покаране, але інші думки набагато інтенсивніше атакують мій мозок, думки, від яких я намагаюся затулитися книжкою. Ні, залишається тільки сон, тільки сон є надійним захистом, незважаючи на те, що сон — це борня життя зі смертю, це репетиція смерті, під час якої нема страху заснути, а є страх не прокинутися. Ніч, зазвичай, навіює подібні роздуми. Коли, живучи за містом, бачиш за вікном лише непроникну темряву, то почуваєшся, наче в космічному кораблі у міжзоряному просторі, самотнім і всіма покинутим, як тріска на хвилях, ніщо на долонях ночі.

Щоб стати письменником, треба бути глибоко нещасним, і я був ним, це принаймні єдина й цілковито певна ознака, що я таки письменник, хоч мене й не друкували, але мої страждання, біди і трагедії піднімали мене понад натовпом, понад армією графоманів, укоронованих щастям, але водночас і безглуздим нудотним життям, позбавленим вічності. Страждання для мене відігравали роль кітви, котра стримує корабель на одному місці й не дозволяє йому віддатися волі хвиль, вони змушували дивитися на довкілля примруженими очима з ноткою недовіри, вчили мене бути пильним і не захлинатися надто емоціями, хоча я часто й захлинався ними, аби потім картати себе за слабість. Я ніс свою недолю, мов прапор, твердо вірячи, що доб’юся свого. І туди, куди я прямую, мене супроводжуватиме тільки самотність, і чекатиме теж вона, бо на шляху до зірок ніколи не знайдеш товариства. Я пишу не з приємності, а з розпачу. Але для кого? Може, для птахів, для тих, що співають і будуть співати вже після нас, для тих, що щебечуть у садках дитинячих снів. Там, удалині, блимає тьмяне світло, що це за світло й що воно мені віщує, невідомо, але я вперто рухаюся в тому напрямку. Цілком можливо, що втраплю в якусь багнюку, але якщо не піду, то все життя мене буде переслідувати думка, що там моргала до мене моя зоря. А ще... ще в мене є розбите серце... десь я читав, що кожен письменник мусить мати розбите серце. І воно в мене теж є, розбите й не раз. Але я не шкодую, навпаки — відчуваю неймовірну вдячність тим, хто його розбивав, бо розбите серце — неймовірний дар, який дає потужну наснагу, спонукає вилити свої смутки на папір, компенсувати у творчості всі життєві незгоди... Розбите серце — це Келих Грааля, який повертає сторицею влиті в нього кров і сльози, це скарбниця, з якої можна черпати все життя, а серце без таємниць — порожня книжка. Тому плач, ридай, сумуй, страждай, а без цього все намарне, без болю нема саторі. І ось вони, розбивачки сердець, ось вони тут, переді мною в папці, я їм дарую вічність із вдячності за їхні вчинки, бо, заплющивши очі й уявивши собі, що мене чекало б, якби котрась із них подарувала мені своє палке й вірне кохання, я відчуваю глибоку полегкість. Доля мудро розставила все на моєму шляху, навчила бути твердошкірим і незворушним, делікатно копаючи в дупу, коли я зволікав, або стримуючи, коли надто кудись виривався. Бо кожна хвилина нашого життя має свої особливі невідкладні потреби й бажання, які приходять на зміну колишнім, часто їх перекреслюють, змітають, що й гадки по них не залишається, а ми простуємо далі, змагаючись з усе новими й новими бажаннями і потребами, щиро прагнемо здобути щось, а щойно, коли здобудемо, нарешті замислюємося, навіщо воно нам, і так без кінця. І те, чого прагнув учора, уже не потребуєш сьогодні, а завтра ще й дивуєшся — як же я міг цього прагнути? Навіщо воно мені?

3

Наступного ранку після нашої цнотливої ночівлі Ромко з’явився з великим букетом троянд, Уляна розтанула, вони помирилися, і він, на мою неприховану втіху, забрав її до себе. Перед тим вивів мене на подвір’я і запитав, чи між нами щось було.

— А що могло бути? — запитав я.

— І то правда, — погодився він.

А що було б, якби було? Учора я її прагнув, а сьогодні з полегшенням цілую в щічку і кажу «Чао». Та їй, мабуть, теж легше від того, принаймні вона всміхнулася до мене й підморгнула. Ромко здивовано блиснув очима й злегка нахмурився. Потім буде її колупати, але то вже не моя справа.

— Тобі треба дівку з хатою, — каже стрийко Зеньо, опускаючи мене з хмар на грішну землю. — І тоді ти герой. Можеш усіх послати. Дівка з хатою — це чудовий вихід. Хо-хо! Я тобі підшукаю якусь партію.

Женитися? Ще раз? Ні, ні, я хочу назад у той сон. Лютеція кудись мене мала повести... я хочу туди... Я поглянув на стіну й стелю, яку розмалював хитросплетінням зелених гілок, а в гущавині листя й білих квітів зашифрував імена своїх дівчат, котрі, якщо добре не приглянутися, скидаються на галузки чи павутину. Потім, коли котрась приходить до мене, я показую її ім’я, і вона обнімає мене з вдячністю, вірячи, що там лише вона, єдина і найдорожча. Ніхто ще її таким робом не увічнював.

Розділ четвертий

1987. Брюховичі—Львів

1

Чесно кажучи, ще з раннього віку я не любив праці. Праця нищить митця, вважав я і намагався якнайменше приносити їй у жертву свій час, бо найголовніше — творчість. А творчість не вибачає зради. Або ти їй віддаєшся повністю, пірнаєш у неї з головою, або бавишся в цюцю-бабки, і тоді вона до тебе повертається задницею, а ти так і зостанешся вічним невдахою. Я увесь час перебував на межі порожнечі і повноти, намагаючись не занадто відхилятися від цих крайнощів, тому весь сенс мого існування полягав у тому, аби нізащо не стати серйозним членом суспільства, не бути відмінником, не отримати червоного диплома й не опинитися на дошці пошани: «Ними пишається наше місто». Усе, як у листах Бруно Шульца: «Я не надаюся до жодної чесної праці... Я б хотів байдикувати, нічого не робити, валандатися — мати трохи втіхи від краєвиду чи від небосхилу». Моє фарцування та писання літературних статей для журналів дозволяли цілком добре заробляти на прожиття, але я був лінивим, я волів писати те, що ніхто не буде друкувати, а коли починав писати, то для мене вже не існував оточуючий світ, і лише голод змушував нарешті відірватися від писанини і вирушати на пошуки грошей.

Життя моє складалося зі здобутків і втрат, але якщо здобуте ми приймаємо легко і з розумінням, що воно нам просто належиться, то приймати втрати ще треба учитися. І найбільшою наукою тут є уміння приймати кожну втрату без болю, без розпачу, як неодмінний закон природи й земного тяжіння. Я ніколи надовго не засмучувався, коли щось або когось втрачав. Я намагався відразу про це думати як про щось, на що я віддавна сподівався, я переконував себе в тому, що чудово знав, що саме так усе й станеться. Ну й добре, що воно нарешті сталося, зітхав я, а тепер можна рухатися далі. Це не означає, що я все ж таки не вихлюпував свої емоції, але відбувалося це лише на самоті, так, на самоті я відводив душу, поринав у глибінь свого розпачу й розмовляв сам із собою, найкращим психоаналітиком, який мені трапився в житті. Звісно, що при цьому в нас була пляшка, без пляшки поринути в себе й змусити себе ж на конструктивний діалог — важко. Зате на ранок я з новими силами брався за роботу й відганяв лихі думки, наче мух.

Я готовий був утратити все, бо наперед усі ці втрати уявляв. Наприклад, уявляв свій стан, якби хата згоріла з усіма моїми книжками й рукописами. Авжеж, я б шаленів, але якби це сталося насправжки, то я вже був готовий до цього, бо всі кола свого пекла я пройшов подумки, і пекло мене більше не лякало. Я ніколи не сумнівався, що я людина щаслива. Навіть у найрозпачливіші хвилини мого життя. Бо вірив, що завтра стане краще. Я ніколи ні з чим не квапився, керуючись мудрою настановою Скарлет О’Гари зі «Звіяних вітром»: «Я не хочу думати про це сьогодні. Я подумаю про це завтра» і не менш мудрою думкою Оскара Вайлда: «Ніколи не відкладаю на завтра того, що можу зробити післязавтра». Я був певен, що мною опікуються вищі й мудріші сили, і все, що трапляється в моєму житті доброго чи прикрого — це все закономірно, проти цього протестувати не варто, краще змиритися й розслабитися. Бути щасливим — це ніколи, ніколи, ніколи нікому не звірятися у своїх проблемах, якщо ваш співрозмовник не належить до тих, хто проблему може вирішити. Не нарікати на особисте життя й життєві невдачі, не сповідатися першому-ліпшому у своїх хворобах. Бо правдивий біль — соромливий, кожен прагне жити, а не вмирати, і хоче бути з тими, хто живе, точніше, з тими, хто всім задоволений чи принаймні всім своїм виглядом демонструє задоволення життям. Віра — один із чинників людського суспільства. Якщо я думаю, що зараз упаду, то впаду, якщо я думаю, що нічого не зможу, то таки не зможу. Якщо я думаю, що мої сподівання мене обманюють, то вони мене справді обмануть. Хто остерігається лиха, з тим лихо трапляється. Демони карають за безпідставні підозри. Просто треба затямити: гарну погоду, як і грозу, я створюю передусім у самому собі, довкола себе.

Я хапався за різні халтури, одного разу навіть переконав голову колгоспу в Дідилові, що його новому корівнику бракує на стінах мозаїки. Корівник був показовим, у ньому все блищало і світилося. Підлога гладко вигемблювана й полакована. Там була навіть «Кімната психологічної розгрузки». Одне слово — не корівник, а цяця. Зрозуміло, що в таку красу корів не заженеш, тому корови місили болото в загорожі за корівником. У мозаїці я петрав не більше, ніж ті корови, але знайшов кумплів, які петрали, і ми за два місяці ту мозаїку таки виклали. Любо було поглянути — корови, телятка, доярки. Комісія з Києва задоволено кивала. Заробляв я також писанням рецензій на рукописи для видавництв. І коли мене у видавництві «Каменяр» запитали, чи не мав би я бажання допомогти працювати над мемуарами одному солідному генералові, я, звісно, не відмовився. І ось таким чином я опинився в гостях у генерала.

2

Генеральська вілла містилася в Брюховичах, давній відпочинковій місцині. Я сів на ровера, поклав до наплічника кілька книжок і поїхав. Я з вітерцем промчав попри сосновий ліс, а потім уже повільніше крутив педалі тихими безлюдними вуличками і з цікавістю роззирався на довоєнні будинки-люкс та вілли, у яких поселилася нова совєтська еліта, але за притаманною для цієї еліти звичкою вона все, що можна було закапарити, — закапарила. Хтось вліпив неоковирний хлівець, хтось гараж, а хтось теплицю. На городчиках росло тільки те, що корисне, квітів було мало. Але той будинок, до якого я наблизився, не мав і городчика. Тобто він колись там був, а зараз усе заросло бур’яном, з якого прозирали хирляві півонії й завіяні вітром польові маки. Хвіртка була відчинена, я увійшов і натиснув дзвінок на дверях.

Але відчинила мені молода дівиця. Вона була в халаті, який роз’їжджався на ногах і на грудях, під халатиком вгадувалися боттічеллівські стегна й перса, обличчя мала симпатичне, хоч дещо перегодоване. На голові в неї були папільотки, дівчина витріщилася на мене, як на кролика з крильцями.

— Да-а-а... — протягла вона.

— Я до Василя Григоровича.

— А єво нет. А по какому поводу?

— Я з видавництва, — сказав я й подумав, що бажання заробити зайву копійку в мене не настільки сильне, як небажання спілкуватися з цією персоною.

— А-а, — зраділа вона невідь-чого й відразу перейшла на мову аборигенів: — Ви будете помагати йому писати мемуари? — Я кивнув, відчуваючи, як моє ставлення до дівчини тепліє. — Прекрасно, заходьте. Він пішов прогулятися, зараз повернеться.

Вона провела мене до вітальні, у якій панував типовий для гнилої інтелігенції безлад, і кинулася згрібати з канапи свої труси й ліфчики. Коли нахилялася до мене спиною, то жоден рубчик не засвідчив, що під халатом у неї є білизна. Мабуть, щойно виповзла з лазнички. За мить вона зникла, а відтак з’явилася в шортах і блюзці. Сіла на канапі навпроти мене й улаштувала допит: хто я, що я, чим займаюся. Я, звісно, розписав себе в неймовірно привабливих барвах, хизуючись неабияким літературним досвідом у написанні мемуарів, авжеж, воєнних також. Коли я говорив, вона уважно мене розглядала, хоч, може, слухала не настільки уважно. Урешті встала й сказала, що приготує каву.

Генерал, рухливий худорлявий чоловік років сімдесяти, увійшов бадьорим кроком до вітальні, потиснув мені руку й сказав, що дуже радий, що доведеться працювати з молодою людиною, бо перед тим йому прислали старого пердуна, який його неймовірно діставав своїми уточнюючими питаннями і не мав ані краплі фантазії у своїй пустопорожній голові. Згадка про фантазію мене напружила, у мене виникла підозра, що мемуари міститимуть вагому домішку фікції.

Генерал запросив до свого кабінету. Він розмовляв українською з елементами суржику і, мабуть, це була ще одна суттєва причина найняти секретаря. Інша суттєва причина — дати раду цілій купі книжок, що красувалися стопками на письмовому столі, а деякі лежали ще й на підлозі. Тут була історія «великої вітчизняної» в кількох томах, а також різноманітні мемуари інших військових. Генерал запропонував мені сісти за стіл і підсунув кілька аркушів паперу, на яких було детально виписано план спогадів, починаючи з дитячих літ. Біля кожного пункту вказано ту чи іншу книжку мемуарів і сторінки. Так от, як я буду працювати? Тупо цупити з інших книжок? Я запитав, що я повинен робити з цією літературою. Генерал пояснив, що писати ЙОГО спогади я буду за чужими спогадами, а вкінці, коли вже все буде написане, будемо разом правити. Головне — все це описувати своїми словами і якомога простішим стилем.

— Ви Брежнєва читали? — запитав несподівано. Я кивнув. — Ось приблизно такий стиль. Простий, діловий, деколи з гумором. Леонід Ільїч же ж талановитий стиліст?

— Так-так, — погодився я з готовністю, помітивши його допитливий погляд, — він дуже талановитий оповідач. Шкода, що так скупо все описав. Міг би й ширше.

— Це правда. Але ми все зробимо далеко не скупо, а ширше, глибше й вагоміше. Так?

— Як скажете.

— Тоді берімося до роботи.

У цей час дівчина принесла каву.

— Ви вже знайомі? — поцікавився генерал. — Це моя онука Юлія. — Він зачекав, коли вона вийде, і додав: — Зараз я вам надиктую про моїх батьків, про моє дитинство, бо цього ви тут не знайдете, — він поплескав по стопці книг. — Будете писати від руки. Потім удома... ви маєте друкарську машинку? Це добре. Я терпіти не можу цокання друкарської машинки. Отже, потім удома будете передруковувати. Хоча можете й тут, коли мене не буде. Та-а-ак... з чого почнемо... Ага... мій дід походив з Полісся...

Генерал неспішно човгав у своїх теплих пантофлях з кутка в куток і диктував, а я старанно нотував усю ту каламуть, яку він молов засобами свого канцелярсько-штабного словникового запасу. Час від часу він зиркав у котрусь із книжок, звідки стирчало мільйон закладок, і додавав чергову цитату до свого безсмертного тексту. Я з жахом усвідомлював, скільки на мене попереду чекає роботи, адже все це доведеться передруковувати, а тоді правити й знову передруковувати. А його ненависть до друкарських машинок, мабуть, цілком зрозуміла — сидів наш генерал цілими днями в штабі, ото його ті машинки й задовбали. Не гуркіт гармат, не вибухи снарядів, а машинки.

Тобто я займався тим, що позичав у інших авторів, мабуть, таких самих генералів, їхні глибокі роздуми, позичені ще в когось. Генерал, щоправда, потім перевіряв, чи не надто значні збіги в текстах та чи дотримуюся я однакового стилю. Проте він мені не дуже докучав, приїжджаючи лише раз на тиждень і завозячи продукти, багато з яких були на ту пору дефіцитом. Значно частіше мене провідувала його онука. Вона крутилася по хаті, вдаючи, що чимось зайнята, та час від часу цікавилася, як посувається робота. Нарешті не витерпіла і запропонувала піти на озеро. Я подумав, що невелика розривка не зашкодить, і погодився. Юля зібрала щось перекусити й випити, спакувала те все у наплічник і почепила мені на плечі. Сама несла скрученого коцика.

Озеро містилося серед лісу, людей було мало. Ми розташувалися на піщаному березі, купалися й засмагали. Але коли двоє молодих тіл лежать поруч, то мимоволі їхні руки розпочинають зближення, а відтак ми вже цілувалися, хоч і дуже скромно. Коли пристрасть взяла гору, я запропонував піти до лісу. Ми згребли усі манатки, знайшли невелику галявину, постелилися й там уже, не криючись, кохалися під відкритим небом, відчуваючи, як сонце пестить наші тіла. Потім ми пили вино й реготали невідомо з чого, а ввечері, повернувшись додому, продовжили наші любощі, які відтоді уже тривали регулярно. Таким чином, проживання на генеральській віллі стало не тільки корисним, але й приємним. Надто, що в генерала була встановлена потужна антена, яка ловила не лише Польщу, а й Швецію.

Юля навчалася в університеті на юридичному і мала відповідне товариство вищого лету, до якого мені було як до неба рачки. Вона чесно призналася, що зустрічається з сином судді, який уже працює помічником у суді, і збирається за нього заміж. Але з ним не спить. Мене це здивувало, і я не повірив. Але вона пояснила, що він ще дівич, дуже соромливий, і вона не хоче його шокувати тим, наскільки вона просунута в сексі. Водночас вона наперед смакує, як буде його розбещувати, а поки що розважається зі мною. Я не мав нічого проти, моїм завданням було тільки вижити в цьому засраному світі, у цій гноївці, у яку мене кинула доля. А щоб вижити, доводилося призвичаюватися до всього, що мене оточувало, мімікрувати, удавати сіреньку пташку, не рипатися й не шукати собі клопоту на бідну голову.

Отак я плив і плив, плив без кінця за течією, і якщо хтось думає, що ми перебуваємо зараз на одному й тому самому місці, то помиляється. Ми ніколи не перебуваємо тут і зараз, ми весь час у русі, у вічній плавбі небом води, у боротьбі з хвилями і припливами, дорогою багато хто з нас іде на дно, знесилівши й утративши віру, тисячі й тисячі позад нас розпачливо змахують руками, намагаючись ухопитися за промінь сонця чи за пір’їнки тривожних птахів мовчання, і зникають у нуртах безмежного океану. І ми з тобою теж пливемо назустріч великому невідомому, яке ледь-ледь мріє на обрії, але врешті-решт і нас чекає те саме — знесилення, змах рук, промінь сонця у жмені і бульбашки на поверхні води.

Там, на самому дні, руки наших пращурів, перетворені на зелені водорості, вигойдуються, тягнучись до поверхні, їхні тіла, замулені в піщане дно, творять неспокійні пагорби, які увесь час пересипаються, міняються місцями. Краще не дивитися в ту темну глибінь, бо їхні очі можуть загіпнотизувати й покликати скоріше, ніж тобі призначено. Я не зазирав у глибінь, бо я боявся глибини і висоти, але засинаючи часто уявляв себе потопельцем, що мирно лежить на пухкому дні, оповитий барвистими пагонами, і дивиться вгору, туди, де просочується світло, мовби очікуючи потаємної звістки від когось незнаного. І так мені було затишно в тих моїх мареннях, що я швидко засинав, а небавом переселявся в інші місцини, з яких найдужче мене вабило те місто, затоплене в ніч, як на дні підземного моря, що ніколи не бачить світла сонця.

— Коли я з тобою кохаюся, — каже Юля млосним голосом, — на згадку спадає шокуюча правда, що людина на 85 відсотків складається з води. І тоді мене проймає страх: я боюся втопитися в тобі, влитися в тебе, наче струмок у річку, і щезнути. Коли ти виходиш із берегів, я захлинаюся...

У сутінках її тіло розквітає, мов мак, голос дзюрчить, струменить, затихає, тихо так скрапує мед із налитих по вінця вуст, що шукають одні одних.

3

Я звернув увагу, що в генеральському домі збереглися ще старі польські меблі, посуд, килими й доріжки, було кілька альбомів з фотокартками, але, вочевидь, не генеральськими, а довоєнними. Сумніву не було, що генерал заселився в дім, який належав заможній родині, відтак мене зацікавив стрих. На старих стрихах можна знайти чимало цікавого, але я сам туди потрапити не зміг, бо він був замкнений на масивний замок, а ключа я не знайшов. На щастя, Юля не мала нічого проти, щоб я туди дістався, й показала, де генерал ховав ключ — у супниці, що пишалася червоними маками в серванті. Юля й сама ніколи не бувала на стриху, то ми полізли драбиною нагору разом. Стрих був захаращений безліччю ще старіших меблів, аніж у покоях — креденси, шафки, накаслики, був навіть доволі громіздкий горіховий секретер з безліччю менших і більших шухлядок. Кожну з тих шухлядок я обстежив, але окрім старих квитанцій, рахунків, марок, сірникових пуделок, конвертів і стопки папірчиків для папіросів нічого не виявив. У кутку було звалище книжок та часописів — переважно польських, але траплялися німецькі та українські. Здебільшого вони стосувалися медицини і техніки, тому я нічого цікавого для себе не знайшов, окрім газет. За сволоком несподівано я намацав шинку на лікоть завдовжки у закіпченій марлі. Вона апетитно пахла.

— Не думаю, що твій дідо вудив шинки, — сказав я.

— Ніколи такого не чула, — здивувалася Юля. — Що ти хочеш з нею зробити?

— Цікаво, чи вона збереглася.

— Дурний? Та їй бозна скільки років! Мабуть, ще до війни повісили.

— Вона вічна, — сказав я.

Ми спустилися на кухню, я розгорнув марлю і врізав шматочок шинки. Вона добряче всохлася, але на смак їй нічого не бракувало. Юля дивилася на мене виряченими очима й навідріз відмовилася пробувати цей смаколик. Я з’їв ще шматочок і сховав шинку в заморозник. На язику в мене був смак 1930-тих років — причастя львівською Атлантидою.

Однак стрих не переставав мене манити, мені все ще здавалося, що я на щось там натраплю. Я знову почав переглядати альбоми, але тепер зазирав і на зворотний бік карточки, де часто було щось написано. Хтось комусь пересилав їх і при цьому коментував чи вітав. Під тими привітаннями зазвичай були тільки сухі імена, але траплялися й прізвища. Скидалося на те, що родина, яка тут мешкала, належала до мішаного українсько-польського кола. А якщо так, то, може, не всі виїхали, і я зможу довідатися щось більше. Альбомів генерал не спалив, то, може, не спалив і старих паперів, листів. Недавно знайомий робив у себе ремонт і під підлогою знайшов щоденника колишнього власника помешкання, де були записані всі його походеньки. А що як і тут міг хтось заховати цінні папери?

До кого б я міг звернутися за порадою? І тут знову сплила мені на гадку пані Аліна, знайома моїм читачам за «Дівами ночі». Чесно кажучи, я не бачив її кілька років і не уявляв, як вона поживає, хоча трохи за сімдесят — не такий уже й вік, щоб переселятися до родинного гробівця. А те, яку неймовірну кількість людей вона знала з довоєнного Львова, давало надію, що когось вона зможе на тих світлинах упізнати. Я зателефонував їй і з радістю почув фонтан емоцій та дорікань, що я про неї забув і відцурався від її Школи кохання. Того ж дня я опинився у неї в гостях. Будиночок на Кривчицях не змінився, і привітав мене той самий кудлатий Мопсьо, який любить усіх облизувати, і хвіртка так само сполохано зойкнула. Я натис на дзвінок, двері відчинила дівчина з русявою косою. Я сказав, що мене чекає пані Аліна.

— Справді? — чогось хихикнула дівчина, змірявши мене поглядом з голови до ніг. — А як мені вас відрекомендувати?

Мені не хотілося нічого зайвого про себе казати, тому бовкнув: Юрко з альбомом.

— Альбомом? Яким альбомом? — витріщила вона свої чудові оченята так, мовби я згадав не про альбом, а про дресированого гіпопотама.

— Мальованим.

— Пхи... Які ми гонорові! — Вона крутнулася на підборах і зникла, а за хвилю вернулася й без слів провела мене до вітальні.

Пані Аліна виплила до покою, мов королева, у розкішному білому халаті з золотим тисненням. Вона практично не змінилася, була така сама вертка й балакуча. Я поцікавився, як процвітає її Школа.

— Ох, Юрцю, ще тягну, хоч мені вже то трохи тяжко. А кинути не можу, бо такі люди в то всьо закручені, що можуть бути клопоти. А ви як? Далі шукаєте роботу?

— Та ні. Уже знайшов. Помагаю писати генералові мемуари.

— І то все? А куди зникли ваші письменницькі амбіції?

— Лишилися при мені. Пишу в шухляду.

— І знову все зашифровуєте в метафори та асоціації? Я інколи думаю, що така література колись буде мати навіть більшу цінність, ніж та, що буде писатися в лоб. Хоча мій досвід підказує, що для тирана поет, який оминає політичні теми, рівно ж небезпечний, як і той, хто відверто кличе до бою. Е, та не буду вам голову морочити. З чим прийшли? Бо не вірю, що просто так, аби лише провідати стару схоровану бабцю.

І тоді я показав їй альбоми з фотографіями, які прихопив із собою. Пані Аліна уважно їх розглянула, і я навіть не здивувався, коли вона сказала, що багатьох осіб з цієї колекції знала особисто й дуже близько.

— Я вам скажу, що то за родина — то родина графа Дуніна-Борковського. У тому роду були українці й поляки, були там запорізькі козаки, був полководець короля Карла П’ятого, був навіть один, як казали про нього, упир, були письменники і колекціонери мистецьких річей, і був добрий мій знайомий, львівський воєвода Петро Дунін-Борковський. Петрусь... — Вона мрійливо закотила очі, потім додала: — Усі вони повиїжджали, а я, бідна, не маю з ким згадати старі часи.

— Геть усі виїхали? — перепитав я. — Бо, власне, я хотів це з’ясувати.

— А де ви ці альбоми взяли? — Я пояснив. — A-а, в Брюховичах? О, та то якраз вілла пана графа. А той генерал, скурвий син, її загарбав. І кажете, що там ще повно старих річей? A-а то злодійня францувата! Знаєте, що я вам скажу... є одна поважна пані, яка нікуди не виїхала. Вона ще жиє. Я, правда, з нею погнівалася... точніше, вона зі мною... і, як завше то буває — через хлопа. Уже не згадаю, хто в кого відбив... вона в мене чи я в неї. Вона є на цих світлинах. О, прошу дуже.

І вона показала вродливу дівчину в спортовому теплому костюмі на лижах.

— Рената... Реня... так ми її кликали. Вона теж з роду Борковських, і, між іншим, часто бувала на тій віллі. Там відбувалися незлецькі бали з феєрверками. Але нащо вам то всьо ворушити? Нащо вам ті всі люди?

— Мені здається, що вілла мусить ховати в собі таємницю.

— Гадаєте знайти скарб?

— Хотілося б, але то марні надії.

— Ну, то ось вам адреса Рені. Скажете, що я її вибачаю... — Вона замислилась. — Чи прошу вибачення?.. Гм... Одне з двох. Але ви скажіть, а вона поправить. То така нендза[7], що всьо пам’ятає.

— Вона, часом, не графиня?

— Ну як вам сказати... дочка графа. Але вийшла заміж за інджінєра, родина від неї відмовилася. Помирилися лише перед війною. А чоловіка її забрали до війська, і він згинув у Катині. Мала двох синів, обидва виїхали до Польщі не так давно, а звідти — до Америки. Тепер жиє сама.

Я не став зволікати і, поцілувавши руку пані Аліни, подався на Новий Львів. Пані Реня мешкала в маленькій старенькій хатині з невеликим садом. У саду копошилися кури. Худенька жвава літня жіночка сипала їм зерно й примовляла. Я зачекав, коли вона обернеться, і привітався. Потім передав вітання від пані Аліни й сказав, що вона все вибачає.

— Вибачає! Вибачає? — аж захлинулася від обурення жінка. — Вона мене вибачає? Та то вона в мене повинна просити вибачення!

— Ой, я все наплутав, — заторохтів я, — вона, власне, й просила її вибачити. Не казала, за що, то я й помилився.

Господиня перевела дух і запитала:

— І ви задля того мене навідали?

— Ні. Хочу вам показати деякі світлини.

— Ага... — Вона хвильку роздумувала, відтак кивнула: — Тоді ходімо до хати.

Я слухняно пішов за нею. В хаті було чисто прибрано, на столі стояла стара ваза з квітами. Ми сіли до столу, і я виклав перед нею альбоми. Пані Реня не могла натішитися, вона виймала світлини, обертала їх другим боком, голосно зачитувала. Тут я подумав, що не попередив, що мушу їх забрати назад, а вона може подумати, що я хочу їй віддати. Але, на щастя, вона все зрозуміла правильно, і коли переглянула, відсунула їх від себе.

— Світ, який зник без сліду разом із тими людьми, — у її словах вчувалася гіркота, а в очах зблиснули сльози. — Я вас кавою пригощу. Ви мені таке свято зробили.

Вона пішла до кухні й хвильку бренькала начинням. Повернулася з двома горнятками, потім принесла печиво і пляшку вишневого лікеру, який сама й зготувала. Нарешті настала пора розпитати її про віллу. Вона була неабияк здивована, що я там зараз живу, і я навіть мусив поклястися, що я не генеральський син. Ба більше — я їй показав свій паспорт, аби вона переконалася, що з таким прізвищем генерали траплялися вкрай рідко. Тоді вона розпружилася й розповіла, що справді не раз бувала на віллі, часом по кілька днів жила.

— А що вас цікавить? — запитала.

— Мене цікавить, що там раніше було на тій віллі. Меблі збереглися, посуд, багато книжок і газет на стриху. Генерал того всього не спалив. Фотографії теж зберіг. Може, був ще бодай архів?

— Архів... Пан граф вивіз його. Не думаю, що там ще щось зосталося... — Вона замислилася, налила нам лікеру й ритмічно постукала пальцями по столу. — Там багато чого було. Міг він щось і забути, бо збирався похапцем. Він був у чекістських списках тих, кого треба арештувати за те, що мав тісні контакти з УПА і з АК. Він їх намагався помирити, переконати діяти разом. Та коли рускі наблизилися, він уже не вагався, як у тридцять дев’ятому, коли змушений був таємно переходити кордон. Завантажив усе цінніше до авта й поїхав. — Вона знову задумалась. — Пригадую, що в нього був секретер із безліччю шухлядок. Він там тримав папери. Ви зазирали в нього?

— О, я його обстежив, але нічого не знайшов.

— Ні-ні, таємних шухлядок ви не могли знайти. Їх можна зауважити лише, якщо відсунути бічну стінку. Здається, з правого боку, якщо я знову не змилилась, де ліве, а де праве. За тією стінкою є дві шухлядки, де він тримав різні родові папери. Але не думаю, щоб він їх залишив.

— А ті шухлядки замикалися на ключики?

— Так, звісно. Ключики були сховані у верхній частині секретера, оздобленого різьбленими навершями. Ті навершя крутяться, в одному з них і зберігалися ключики. А бічну стінку треба сильно потиснути від себе, і вона поїде жолобками назад. Але обіцяйте, що коли там знову щось знайдете, то прийдете до мене й покажете. А я тоді вам ще щось розповім.

Я обіцяв, що обов’язково прийду. І запитав, чи можу передати пані Аліні, що вона пробачена? Пані Реня розсміялася:

— А то хитра бестія! Що я через неї нанервувалася! Але най буде... най тішиться. Бог вибачає, і я вибачаю. Та, зрештою, хіба я можу її не пробачити, якщо на її місці вчинила б так само?

4

Я вибрав час, коли на віллі нікого не було, поліз на стрих і почав добуватися до таємних шухлядок секретеру. Стінки, ані права, ані ліва, не рухалися з місця. Це, зрештою, і не дивувало після стількох років безруху. Тоді я пошукав молоток, приставив до ребра стінки планку й став постукувати. Це теж нічого не дало — щось мусило заважати. Я став на коліна і проглянув усю нижню частину секретера вздовж жолобка й у самому кінці побачив зігнутого золотого, що застряг у жолобку. Це він не давав рухатися стінці. Витягти його пальцями було неможливо, але помогли обценьки. Я знову почав стукати молотком по планці, і нарешті права стінка таки посунулася, але стукати довелося ще довго, бо посувалася вона буквально по міліметру. Переді мною з’явилися дві шухляди, кожна шириною в сорок сантиметрів. Я порухав їх для годиться, потім розкрутив навершя і добув ключики. На мою неприховану втіху в шухлядках виявилася невелика купка паперів приблизно з середини XIX сторіччя. Я повитягав їх, засунув стінку, ключики поклав на місце й спустився з паперами до кабінету. Монета, очевидно, не дозволила забрати ці папери, а граф квапився і залишив як є, можливо, сподіваючись повернутися. Як, зрештою, усі львів’яни, забираючи з собою ключі від рідних домівок.

Те, що відкрилося перед моїми очима, захлинуло уяву. То були папери з графського архіву, але стосувалися вони не лише предків графа, а й Івана Вагилевича.

Розділ п’ятий

1841—1843. Львів

1

Інтимні записки Івана Вагилевича, які відшукав Іван Франко і на яких я будував свій роман, були далеко неповними та покраяними цензурою. В графському архіві містився їхній ширший варіант, завдяки чому особа Юлії набрала цікавішого освітлення. Перша її поява виглядала так...

У вівторок, 16 квітня 1841 року, о п’ятій вечора прийшла до Вагилевича, як пише він сам, «молода гарна панна з великими голубими очима, з широким чолом, малими губками і світлим волоссям. Вона пробула до восьмої, багато говорила і справді з самого початку дуже мене зацікавила, однак я не сприйняв її інакше, як дівчину для насолоди, або ж скоріше за жінку, яка, не маючи щастя з чоловіком, шукає того щастя поза домом. Щоправда, тремтіла, палала, але зовсім не опиралася ані півсловом, зрештою дуже порядно вона поводилася під час акту. Я зазнав на її тілі розкоші, й так мені з нею було приємно, як рідко з ким. Можливо, вона досі була незаймана. Ми цілувалися, і я її випитував, як я їй подобаюся, на що вона відповідала поцілунками. Я хотів від неї добитися, звідки вона, що її привело до мене; але дізнався тільки, що її звуть Юльця, живе на Галицькому передмісті й буватиме в мене часто. Випитування ці відбувалися перед дзеркалом, і ми обоє дивилися одне одному у вічі з тим вогнем насолоди, з яким не жаль і вмирати».

Вагилевич провів її попід руку до невеликого будинку на передмісті, йшли вони маленькими безлюдними вуличками, вона ховала голову під каптуром, бо дуже боялася, щоб її хтось побачив. Поет, крутячи голови дівчатам та й навіть заміжнім молодицям, ледь не всім пропонував одружитися, але коли справа доходила до суті, делікатно ушивався. Юльця теж не стала винятком, вона вислухала його пропозицію і нагородила поцілунком. Дівчина справила приємне враження, але незабаром він про неї довідався дещо більше від графа, який бачився з нею на балу. Юзеф розповів, що це спокусниця з вищих сфер, а отже, стосунки з нею ні до чого не зобов’язують.

Вищі сфери! Вагилевич довго про це роздумував. Чи конче йому аж так високо сягати? І наскільки це високі сфери? А вже 20 квітня 1841 року він нотує тривожу новину: «В суботу (sic!) я відчув якусь печію в чоловічому члені. Не знаючи, що це таке, я крився з цим, аж поки не припинив зносини з жінками. А відтак зізнався Юзефові, який визначив це, як трипер. Не вірячи, щоб воно походило від Юлії, він звинуватив мене в тому, що я вдавався до інших вуличних жінок, чого, однак, не було. Проте всі симптоми цієї хвороби були нескладні й поволі минали без ліків, також припинилися болі в животі, проявлялося тільки витікання у вигляді флегмо-гемороїдального стоку. Та хвороба тривала від середини квітня до кінця червня, відтоді почала пригасати».

Хто нагородив поета цією болячкою, невідомо, бо коханок було багато. А окрім них, були різні шляхтянки, з якими у поета були теплі стосунки. Він на ту пору фліртував, зокрема, з Антоніною Півоцькою, панною на виданні, яка не приховувала, що їй приємні візити поета, й просила його бувати частіше, ба більше — докоряла, коли той провідував її рідко. Але хвороба не надихала поета на нові візити, він ставав відлюдькуватим. Неспокій Антоніни, як пише Вагилевич, «передається пані О., якій вона багато доброго наговорила про мене. З неспокою виникає сум, а з боку пані О. — гнів. Усе це доходить до вух мого товариша Юзефа, який виправдовує мене хворобою, але вони не приймають цього пояснення, твердячи, що часто бачать мене на вулиці».

З тією пані О. теж був роман, бо в записках поет нарікає на її сцени ревнощів, на спроби влаштувати прилюдний скандал. Вагилевича з новою силою підхоплює бурхлива хвиля любовних пригод, супроводжуваних плітками й чутками, йому приписують подвиги, які він вчинив і яких не вчиняв.

«У кінці травня поширилася чутка, — пише він, — що дівчина, гарна блондинка, арфістка, яка втопилася в пелчинському ставку на свято Божого Тіла, була закохана в чоловіка з яскравими очима, довгим волоссям і в блакитній венгерці з чорним оксамитним коміром, коли побачила його вперше в шинку. А не бачачи можливості поєднатися з ним, бувши надто порядною, щоб йому віддатися, позбавила себе життя. З опису зробили висновок, що цим чоловіком був я. І справді, я двічі бачив узимку молоду гарну блондинку, арфістку, раз у шинку, а вдруге — в сінях і обидва рази усією душею вдивлявся в її великі сині очі, а навіть з думкою, що хотів би мати таку дружину».

Отже, маємо унікальний випадок в історії української культури, коли з кохання до поета дівчина вчиняє самогубство. Яким чином перед тим вона комусь повідомила причину свого самогубства, залишається загадкою.

«Тоді побачив я вперше з вікна навпроти на балконі дуже гарну блондинку чистого грецького типу, і перші мої слова були: Що це за ангел! — продовжує І. Вагилевич. — Щоразу, коли вона була на балконі, я дивився на неї з великою радістю».

З’ясувалося, що це панна Марія Бачинська, дочка адвоката, і що вона та її подруга теж зацікавилися поетом, розпитуючи про «того в халаті, що дивився в бінокль». Так зародилося кохання поета до панни Марії, спочатку обмежене лише любовними поглядами, записками за посередництвом подруги й повітряними цьомками: «Я передав їй, що від першого погляду вона мене вразила, і що я від усієї душі хотів би жити з нею вічно». А ще недавно вічне життя планувалося з Сильвією та Юльцею. «Відтоді Марія повідомляла мене, коли вона буде в панства Р. з візитом, і я не минав можливості дивитися з вікна на балкон і милуватися її очима, рум’янцем і золотим волоссям».

Але Юлія не зникла. На початку червня 1841-го Вагилевич довідався від Юзефа, що вона «відчула плід їхнього кохання», а через дев’ять місяців, у січні 1842-го, народила сина.

— Це здоровий вродливий хлопчик, — розповідав Юзеф, — капка в капку батько, з яскравими чорними очима і чорним волоссям.

— Не може бути, — не повірив поет, — бо я лише один раз мав з нею справу.

А однак часом навідувало його дуже приємне радісне хвилювання, що він дав життя істоті, яку може назвати своєю. «І сама мати з того часу не була для мене байдужою, хоча я її зовсім не любив, мріючи про милу, гарну Марію, яка від душі хотіла зробити мене щасливим і яку я також хотів зробити щасливою».

Однак, коли Марія завітала до нього, вирішивши з’ясувати стосунки, то з тієї розмови зробила невтішний висновок: поет до неї охолов, що, зрештою, для нього було звичною справою, кохати міг лише короткий термін, упродовж якого почуття стрімко виростали до найвищого піку, а потім повільно спадали, перетворюючись на буденну рутину. Одне слово, вона не почула від коханого того, що очікувала, і покинула його дуже сумна. «Її смуток і сльози звернули на себе увагу матері, і вона їй призналася, що кохає мене. Коли ж її мати обмовлянням не змогла вибити в неї з голови предмет кохання, то заявила, що воліє бачити її на катафалку, ніж біля вівтаря зі мною. Тоді коло неї крутився пан П., що не відзначався ані зовнішністю, ані освітою, йому мати сама віддала дочку, аж той здивувався своєму щастю, бачачи, що панна й дивитися на нього не хоче. Тим часом мати сказала дочці, щоб вона йому не відмовляла, як він буде освідчуватися, бо інакше всі зуби повибиває. Дочка впала матері до ніг, благаючи пожаліти її, ця сцена повторилася кілька разів, і Марія стала жертвою материного дивацтва. Мені було її дуже шкода, але порятувати її я не міг ніяк, вирішивши, що, може, вона вже звикла або звикне до чоловіка-нелюба».

Обставини склалися так, що на любовні пригоди Вагилевича звернули увагу вищі церковні кола, і його посвячення в духовний сан постало під питання. Начувся про ті інтрижки й батько і забрав сина додому. Від’їжджаючи, поет доручив вірному Юзефу Борковському тримати контакт з Юлією, «бо я б не хотів, аби вона через мене стала нещасною, тим більше, дитя нешлюбне завжди буде нещасливе. Просив його також повідомити мене щодо Марії, яку я кохав, і щодо Антоніни, яку мимоволі розлюбив, і про Сильвію, що мене цікавила. Панна Антоніна після мого від’їзду плакала, хворіла. Але все це минуло, вона нарешті заспокоїлася. Панна Сильвія перебувала у Львові майже місяць і тоді багато про мене довідалася, але повірила лише наполовину».

Тим часом мати вигнала Юлію з дому, й вона переселилася до тітки, пані старостихи, яку поет уважав особою неморальною, «що вбирається в лаври пристойності, аби скористатися з людського нещастя». Стосунки з Юлією у Вагилевича зайшли в сліпий кут. То він вважає їх «за недійсні» й освідчується Сильвії, а то пише, що «збіг обставин зробив для мене Юлію дуже дорогою. Першою причиною було те, що про її любов до мене знали ВСІ у Львові, і навіть про те, що вона мала від мене дитину. Другою — неспокій з приводу того, як роман, що почався з нею, закінчиться, оскільки вона з самого початку відігравала в ньому чоловічу роль, а я жіночу».

Згодом Вагилевич довідується, «що вона перебуває у Відні, часто буває в пана М. 3., у якого і на ніч залишається, і що тітка хоче видати її за нього заміж».

Але він не витрачає часу дарма, кількість коханок лише росте: «Була в нас одна дівиця насолоди, чорнявка, така собі Юзя, яка натякала щось про Юлію, ніби вона знає її і про її любов до одного чорнявця. Вона була досить приємною. Я був у неї в гостях, наступного дня вона обіцяла прийти, але не прийшла. Після неї була друга дівчина, гарна й мила, така собі Кранця, жидівка, я зазнав із нею розкоші в півсили, бувши в неї в гостях. Тим часом Юзефова кухарка, завагітнівши від його лакея, щоб уникнути докорів, звернула все на мене. Кажу це тому, що ця кухарка пізніше дуже часто з’являється в Юлії».

Тобто Вагилевич уже став своєрідним цапом-відбувайлом, на якого списували всі любасні гріхи. А незабаром Юлія з тіткою приїхали до Львова. Юлія відразу ж поцікавилася, чи колишній коханець не одружився, та через посередників передала йому запевнення в коханні, ба навіть хотіла прислати сина, щоб він побачив. Тим часом тітка вирішила видати небогу заміж, зробивши її своєю спадкоємицею. Тут-таки об’явився молодик Ігнацій К., «кавалок літерата», який характеризував Вагилевича як неробу, «що прикривається блискучими зовнішніми ефектами», та вигадав про нього багато веселих анекдотів. «Юлія його зовсім не любила, але тітка звеліла їй кохати його, цілуватися з ним, — розповідає Вагилевич. — Навіть тоді, коли Юлія отримала від мене найвиразніше запевнення в коханні, тітка кричала: „Ти, розпуснице, ще не забула про цього лайдака? Я тобі наказую, щоб ти викинула його з голови! Я за тебе інакше візьмуся, я тебе почну лікувати гомеопатією. Дорогий Ігнацію, ти залишишся тут на ніч!“ І побита небога була замкнена з паном Ігнацієм на ніч. Такі побої й закривання відбувалися досить часто, робилися вони не для того, щоб вилікувати небогу від любові, а для того, щоб молодий, бравий хлопець, тримаючись молодої гарної дівчини, яка була визнана її спадкоємницею, догоджав і самій тітці, усім відомій спокусниці, що насолодою вбила трьох чоловіків.

Відтоді, як пан Ігнацій розпочав гомеопатичне лікування, я найбільше страждав за Юлію, бачив її моральний занепад, звинувачував себе і, незважаючи на ганьбу, яку вона на себе накликала, готовий був упасти до її ніг і залишатися так, поки вона мені не вибачить. Але й критися не буду — я не доспав, не доїв, у зітханнях і сльозах дні і ночі перебув.

Юлія була для мене завжди гідною поваги, і я її щиро любив, але від часу гомеопатичного лікування, яке ночами відбував з нею пан Ігнацій для того, щоб прив’язати її до себе, я часом починав нею гордувати. І справді Юлія з того часу відчула смак до пана Ігнація, а про мене часто говорила: „Я знаю, що він за мною пропадає, але що ж, серцю не можна наказати, мені його шкода, але любити його я не можу“. Часом відзивалося щось із почуття до мене, але воно ставало дедалі слабкішим».

Вагилевич описує пані старостиху як неприємну персону, в якої «дуже відгонило з рота, і вона любила цілуватися... це була стара жінка, обличчя нарум’янене, голова напхана своїми родинними зв’язками, уроджена розпусниця, яка веліла облапувати свою небогу, а панщина ця відбувалася двічі на день. Поводження її з Юлією було грубе, негідне, вона обзивала її курвою, свинею, била по обличчі й навіть різками, щоб видати за Ігнація. Робилося це приховано; публічно ж вона розповідала про кривду, яку я заподіяв її небозі, і погрожувала, що покаже „тому циганові“, де раки зимують».

Нарешті поширилася чутка, що Юлія виходить заміж за Ігнація. Але Юлія не може залишити свого коханого Янечка просто так і починає сватати за нього свою родичку панну Емілію М., кажучи, що вона любить книжки, що Вагилевич їй подобається й навіть забере сина в Юлії та буде його виховувати. «Коли мати й тітка їй говорили, що вони опиняться в смішному становищі, якщо я не погоджуся, вона відповіла: „Він повинен одружитися, я так хочу, він повинен мене слухати“», — нотує далі поет.

Вагилевич відводив душу з Ернестиною, яка була в курсі всіх міських пліток. Ернестина мала змогу провідувати його і не соромилася залишатися на ніч, поки її батьки були поза Львовом. Вона ж і переповідала всі останні новини:

— Абись знав, старостиха посварилася з Ігнацієм через те, що той почав уникати її палких почуттів, і прогнала. А Юлія геть здуріла: почала за ним побиватися, писати слізні листи, аби вернувся. Але той відповідає: усе, що було приємне, я зазнав, а насолода з панею старостихою мені впоперек горла стала. Тут з’явився в старостихи ще один конкурент, її кузен пан М... Не чув про нього? Відомий гульвіса. І Юлія знову стала капланкою нічних оргій.

Вагилевич занотовує: «Пан М. нетямився, звідки звалилося на нього таке щастя, а пані старостиха казала Юлії: „Позатискайся з ним, то набереш смаку“. А коли та плакала й нарікала: „Ви мене вбиваєте, а моя дитина залишиться сиротою“, — шмагала її різками. „Розпуснице, давала тому циганові і другому злодієві, а цьому доброчесному хлопцеві не хочеш дати! А я тебе позбавлю спадщини й маєток йому запишу! Ану, добродію, розіпни їй запаску, покажи! Підніми їй спідничку, тобі то не вперше!“ І коли та плакала, наказувала пиляти її у своїй присутності. І пан М. запевняв, що він тут не осоромиться. Тоді по місту поширилася з його вуст плітка, що в Юлії гарне тіло, але сама вона не смачна. А Юлія жалілася, що я ніколи її поведінки не вибачу, ба навіть і не повинен вибачити. Урешті вона порозумілася і з паном М. та набрала до нього смаку, хоча він до неї ні».

— Це якесь закляття з тою Юлією, — зітхав Вагилевич. — Коли мені здається, що нарешті нашим стосункам кінець, вона починає за мною стежити, збирати чутки. Всі нові мої вірші бере на свій карб, їздить до знайомих і читає їм, додаючи: «Як сильно він мене любить! Я ще дочекаюся, що він біля моїх ніг проситиме пробачення».

— Ой, а що з нею було, коли вона довідалася, що ти був закоханий в Марію Бачинську! — ділилася плітками Ернестина. — І що вона тебе теж любила. Тут її бідолашна душа була просто смертельно вражена.

— Чим?

— Ну, та переконанням, що вона для тебе не така вже й мила. А перед тим осмішила себе нісенітницею, що тебе ніхто не може любити. Тоді часто казала дитині: «Янечку, татко нас залишив, але він вернеться, бо до каталажки піде». А родичам: «Якщо мене Ігнацій не візьме, то я вмру».

Вочевидь, Юлія нарешті вподобала нічні оргії. А за кілька днів знову знервувалася, чуючи про Іванові походеньки. Інколи таке враження, що вона несповна розуму. Вона відшукала Кранцю, яка завагітніла від поета, і запросила до себе, намовляючи подати скаргу на гульвісу. Але коли Кранця відповіла, що спочатку повинна порадитися з Вагилевичем, Юлія впала в істерику.

Нарешті змилосердився й повернувся Ігнацій, за яким вона посилала десять разів на день, запрошуючи до себе. Відтак приїхала її мати, і вона з нею пішла зі скаргою на Вагилевича до ерцгерцога й президента міста та домоглася права на позов.

А потім Юльця «купила садові ножиці, — свідчить Вагилевич, — щоб мені яйця відрізати, і випробовувала їх на своєму синові. Кажуть, що та сцена відбулася з крокодилячим плачем, а дитя вислали в козубі за сім миль до якоїсь парохії».

«Кранцю я любив і бував у неї, а вона в мене, я дав їй зрозуміти, що її стан мене дуже турбує, бо вона заслужила це своїм почуттям. Але Юлія їй цього не могла пробачити. Вона заборонила їй бувати в мене, плакала, била її, давала їй гроші; то купувала в неї дитину, то хотіла її отруїти якимось порошком. Її тітка радила скинути дитину. Тут вийшла на сцену і Юзя, яка також завагітніла, не знаючи, від мене чи від кого іншого, нарешті вирішила, що від мене. Вона Юлії подобалася найбільше, бо виявляла до мене ворожість, на запитання, чи був я їй приємним, відповіла: „Зовсім ні, такий нудяра!“ Юля відразу втішилася: „Ти одна мене зрозуміла, а та свиня Кранця каже, що він такий приємний!“ І, виявляючи свою вдячність, дала їй 400 флоринів».

До Кранці й кухарки додалася ще й стара єврейка Мішалік, ще одна коханка, яка твердить, що Вагилевич її взяв силоміць, і вона завагітніла. «Правда, що Мішалік я взяв, але за це заплатив, бо взяв її так, як уживають нічний горщик, і нікому не спало на думку, що ті, хто вживають нічник, кохаються лише в нічнику Юлії. Що ж до кухарки, то її я не знав. Так само, як Мішалік, взяв я волошку Перлу і Рифку, а обидві були спокусниці. Зрештою — було в цьому щось особливе, що стільки жінок — чи справді, чи ні, Бог один знає — завагітніли від мене. Але сама доля страшно помстилася Юлії за її гомеопатичне лікування з панами Ігнацієм і М. Коли ці жінки розповіли їй, що були зі мною, кожна з них дістала по писку й гроші від 10 до 25 флоринів. Був там і плач, і перепрошування з тіткою. З’являється ще й колишня кухарка, обох оплатили, щоб представляти гостям. Додалися ще волошка — чорнявка на ім’я Перла й молода блондинка Рифка, обидві жидівки, обидві вагітні від мене; усе це вдень накопичується в Юлії, а вночі продовжуються її оргії з паном М.

Урешті Юлія перепросилася з паном Ігнацієм, і він почав бувати в неї. Мушу визнати, що з того часу поводився він пристойніше; було кілька його дурниць, згадка про мій вірш, який нібито я з плачем поніс до редакції „Dziennika Mód Paryskich“, вірш, написаний в Ожидові 19 травня 1840 р. і натхненний жіночим ідеалом, зібраним з волосся Сильвії, обличчя Марії і очей Анелі. Зрештою, коли Юлія вибухала гнівом до мене, пан Ігнацій казав, що я буду цим тільки пишатися, кажучи; „Дивіться, як вона за мною побивається, але я волію Кранцю, бо та кохає свою дитину й миліша від неї. Зрештою я маю цілу колекцію красунь на вибір“».

Тим часом розійшлася чутка з вуст графа Борковського про якусь особливу плодючість Вагилевича, начебто за свідченням докторів, які його непомітно оглянули в лазні. Доктори ці переконували, що Вагилевич для неплідних жінок — справжній скарб. Тут і кинулися до нього аристократки, які не мали спадкоємців і мусили страждати від подружніх дорікань.

«Перед Великоднем, — свідчить сам поет, — якась молода жінка, яка не мала дітей з чоловіком, незважаючи на води й лікування, а також на стосунки з іншими мужчинами за дозволом свого чоловіка, вирішує віддатися мені, але Юлія довідується про це, і пані каже, що не хоче піддавати себе докорам Юлії. Тоді ж закохалася в мене молода, дуже гарна блондинка, дочка багатого купця, жидівка, така собі Дафна й хотіла познайомитися зі мною. Довідується про це Юлія, кличе її до себе, але та не йде, а на слова Юлії, що ганьблять мене, відповідає: „А чому ви його любили?“ Дафна бере в батька 4000 флоринів, Юлія пише її батькові листа й викриває роман Дафни, у якому гудить і мене, і її. Дафну б’ють і віддають до виховничого будинку.

Ми бачили Юлію, як вона стала курвою, потім убивцею своєї дитини, а тепер обмовницею невинної і порядної дівчини. Побачимо її дальшу поведінку, яка є цілком послідовним продовженням попередніх дій.

Узимку, коли серце Юлії ґвалтувала її тітка, вона відгукувалася про мене в присутності моїх знайомих з великою повагою: він зробив мені таку приємність, що я його не забуду до смерті. Однак це почуття затьмила пиха особистої гідності. І внаслідок боротьби почуття з пихою вона часто погрожувала, що я перестану бути мужчиною. Адже з появою цих жінок, коли сильніше вибухнуло почуття ображеної пихи, Юлія переконалася, що я її ніколи не кохав, тоді як вона через мене стільки страждала і сподівалася, живучи зі мною, бути щасливішою. Казала: „він на лоні розпусти забув про мене, і якби тільки з одною мав справу, але він мав справу з жінками-страховиськами порівняно зі мною“. Їй дорікали, що й вона так поводилася, що моя поведінка геть не мусить її обходити; на це вона відповідала, що може робити, що лише забажає, але я повинен робити те, що вона хоче. „Якщо я йому коли й змушена буду пробачити, то при дуже страшних умовах“».

Доля обдарувала поета коханками заздрісними й невдячними. Щойно на його обрії з’являється нова пасія, як одразу старі забуті жертви любові налітають, мов галки, з усіх боків. Досить було комусь зазнайомити Вагилевича з подружжям Бартковських, як про це миттю довідалася панна Антоніна й застерегла пана Бартковського, що він колись може пожалкували про це. Адже вона знала, що поет уже має романс із Ернестиною Бартковською.

На найближчому балу в Бартковських Вагилевич перетанцював ледь не з усіма паннами на виданні, але найбільше уваги приділив Ернестині. А вона, трохи покрутившись у колі пліткарок, розповіла йому, як Юлія обурилася, побачивши тут Вагилевича:

— Спочатку вона тебе просто поїдала очима, а потім каже: «Як вони могли його приймати? Вони просто не уявляють усієї небезпеки. Якщо він ще й їхніх дівчат закохає в себе й покине, тоді допіру й стане для них непорядним». Мені це Антоніна переповіла.

— А тебе не зачіпала?

— Ні, вона боїться мене зачіпати. Одного разу я її відбрила, то вже не приндиться. Якось запитала: «І що ти в тому шелихвості знайшла?» А я відповіла: «Те, що ти втратила». І вона заткалася.

Коли поет мирно собі бесідував з Ернестиною, Юлія врешті не витерпіла і, наблизившись, прощебетала з нервовою усмішкою:

— Ваші очі блищать, як діаманти, — а потім додала: — Я знаю, будьте певні, що вас чекає поважна нагорода.

Що це мало означати? Яка нагорода?

Довідавшись, що Вагилевич далі зустрічається з Кранцею, Юлія добряче розгнівалася. Та так, що коли пан Ігнацій попрохав її руки, в нервах відмовила. За цю витівку дістала ляпаса від тітки, вирвалася й утекла.

Тим часом невтомний Вагилевич освідчився Сильвії, а та з обережності відразу подалася до Юлії, прохаючи в неї запевнення, що стосунки з Вагилевичем розірвані. Юлія, хитра бестія, відповідала недомовками, але так, що в Сильвії склалося враження, що стосунки між колишніми коханцями продовжуються, і вона своєю згодою на шлюб може стати їм на перешкоді. Порядна панна, звісно, такої ролі для себе не бажала.

Вагилевич зізнається, що уві сні йому вирвалося: «Юліє, віддай мені мою дитину!», а та якимсь чином це вловила й виголосила цілу тираду: «Я йому не віддам цю дитину, яка освіти в Галичині має навіть більше, ніж їй треба. Я її послала в село, бо боялася... не вбила, дивлячись на неї і пригадуючи кривду її батька. Він думає, що боялася! Ні! Смерті я не боюся, він забрав у мене все, я все йому віддала, любила його, як бога, а він нічого не хотів про мене знати. Та це ще можна вибачити. Але те, що він мав справу з розпусницями, жахливо. Проте я йому й це прощу, нехай працює в поті чола. Я знаю все, що він робить: він встає о шостій, пише до дванадцятої і йде, але й то лише для того, щоб зустрітися з Кранцею, а після обіду ходить по кімнаті й дивиться на неї та ні про що не думає, іно про жінок».

Юлія врешті повністю себе присвятила помсті. Вона «дає Кранці 200 флоринів, щоб мене спонукала до акту, — записує поет, — і під час акту вирвала прутня, а коли та заявила, що цього не зробить, забороняє їй в мене бувати. Кранця заявляє, що до мене прив’язана, і для неї багато важить, ставши від мене матір’ю, сподіватися опіки над дитиною. За це дістає ляпаса. На її вигук: „Уважайте, пані, я вагітна!“, — Юлія відповідає: „Я тобі дитину з черева видеру!“»

Отже, Кранця мусила бувати в неї стільки, скільки та бажала, якщо не хоче, щоб її віддали поліції. Востаннє це було на Великдень. Юлія виціловувалася з паном Ігнацієм і казала до неї: «Дивись, якого гарного хлопця матиму за чоловіка». Кранця, знуджена її поведінкою, відповіла: «Авжеж, але пан Далібор Вагилевич не заздрить, надто, що прив’язаний до мене і до моєї дитини, яку любить». Юлія вдарила її в живіт, а коли та поточилася на софу, вхопила її за волосся і сказала: «Я тобі смерть заподію, не смій його кохати, бо й ти і він підете на тачки».

Цим вона натякала, що може відправити обох коханців на каторгу. А потім дала Кранці підозрілий порошок, обіцяючи 500 флоринів, якщо та, випивши, скине дитину і віддасть їй, а вона приготує з неї печеню та пошле ненависному Вагилевичу, тоді «він буде, як Сатурн, своє дитя жерти».

Фантазії Юлії не мають стриму, але Кранця не погодилася. Однак взяла гроші за обіцянку більше не бачитися з поетом.

«Відтоді Юлія у хвилях гніву пропонувала від двох до восьми тисяч тому, хто б мені відтяв прутня. А з напливом почуттів казала, що якби знала, що я вартий цього, то просила би пробачення біля моїх ніг, бо зробила багато злого з намови. При цьому багато плакала, а тітка била її, кажучи: „Іди вже за пана Ігнація. Наробила ганьби родині, то час уже ту ганьбу покрити, а того цигана забудь“. Юлія відповіла: „Я піду за пана Ігнація, але буду вічно нещаслива“».

У лютому 1842 року в «Dzienniku Mód Paryskich» вибухає міна. Спричинив її рідний брат графа Юзефа Александр Дунін-Борковський (1811—1896). Останній хоч і прожив довше за брата, але, як писали сучасники, помер за життя, бо стільком людям залив сала за шкіру, що не вибачили йому й по смерті. Найбільшим його гріхом був сатиричний памфлет «Парафіянщина», з якого лише першу частину вдалося опублікувати в журналі, а окремими книжками він вийшов за кордоном. У памфлеті Александр жорстоко висміяв усю львівську сметанку, не шкодуючи нікого, навіть отців церкви та колег-літераторів, більшість із яких назвав графоманами. Крім того, описав усі плітки й любовні пригоди тодішнього вищого світу. Це викликало великий скандал, бо під різними прізвиськами (Бліде Лице, Паризька Полова і т. д.) вгадувалися живі люди: хто з ким, скільки разів, де і коли. Коханки і коханці, зраджені чоловіки й жінки миттю розкупили журнал, аби потім насамоті намагатися вирахувати, хто ховається під прибраними іменами.

Автор прочинив двері в альков, куди ніхто раніше не пхався тлумом. Розповів, як старші дами приводять юних краль до старшого пана, який, переспавши з ними, дає дорогу у вищий світ, де ці ж юнки зможуть знайти вигідного жениха. При цьому пані пояснює, що й вона свого часу так вчинила і нічого не шкодує. А до чого тут Вагилевич? А є й про нього і його пригоди, хоча, якщо про ці пригоди не знати, то здогадатися про їхнього героя не так просто.

Хтозна, куди б завела поета авантюрна вдача Юзефа Борковського, якби той рано не помер. З його смертю урвалися походеньки, Вагилевич поволі випав з життя вищого світу. Хоча любовні пригоди ще не вичерпалися, бо незабаром, у 1845-му, в нього починається пристрасний роман з польською письменницею.

— Він був неабияким гульвісою, з ким тільки амури не крутив, — усміхалася пані Рената, розглядаючи його записки. — Ернестина і Юзефа Бартковські, Антоніна Півоцька, Анеля Сераковська, Сильвія, з якою він збирався одружуватися...

— Але він так і не одружився з Сильвією.

— Ні, бо тут у життя його увірвалася Лютеція.

Я неабияк здивувався: Лютеція?

— Але ж в листах Вагилевич називає її Юлією.

— Лютеція — зовсім інша особа, яка геть не пасувала до ідеалу його краси, бо була рудавкою, а не білявкою. Мала пишне жовтогаряче волосся. Але з’явилася вона вже після всіх скандалів з Юлією та всіма іншими його коханками. Хто вона була — невідомо, це містична історія. Знаю, що він марив нею до зими 1844-го. А потім настала якась трагедія. Він замкнувся в собі на цілий рік. Взимку 1845 у нього починається пристрасний роман з польською письменницею Пауліною Вільконською[8]. Їхні стосунки дійшли до того, що поет і їй запропонував свою руку, але дама була заміжня, хоч і намагалася розлучитися, та невдало. А на початку 1846-го він одружився з Амалією Пекарською і ординувався на священика.

Вагилевич своїми контактами з польськими колами та науковими захопленнями викликав інтерес таємної поліції, яка нотувала його кроки: «Вони присилали до мене жінок-агенток, які легко перетворювалися на коханок, аби мати змогу писати свої звіти. Але ті агентки поступово втрачали в моєму ліжку свій шпигунський фах, натомість набуваючи ремесло курви. Всі вони були на початках фригідними і тільки грали ролі звабниць, виконуючи в ліжку усі мої забаганки, і вдавано скавуліли від уявної насолоди. Та згодом я воскрешав у них їхню жіночість, прокидав у них справжню жагу, визволяв їхнє єство, і ставали вони курвами, й забували у ліжку, пощо сюди прийшли. І потім, коли я кидав їх, вони відходили з вдячністю. Їхні доноси мінялися з сухих канцелярських нотаток на соковиті описи любощів, а поліція аж нетямилася з нетерплячки, щоб прочитати усе це якомога скоріше».

2

Версія Якова Головацького суперечила сповіді Вагилевича. Але в паперах на генеральському стриху я знайшов дуже цікаві сни, що їх поет записував з усією скрупульозністю, надаючи їм більше уваги й значення, аніж описові своїх походеньок наяві. Ці сни йому дорогі, він розкошує ними й хоче, щоб вони не закінчувалися. Дивним чином вони наклалися на мої власні сни.

Йому сниться, що він пізнього вечора мандрує містом, чує шемрання вітру в листі дерев, його кроки відлунюють у розрідженому повітрі, а довкола жодної живої душі. Але ось смуга світла зблиснула перед ним з відчиненої брами. Він зацікавлено заходить у неї, минає сіни, спускається сходами й потрапляє до таємничого шинку, якого раніше на тім місці ніколи не бачив. Його приманили музика і світло. У шинку багато людей, їхні очі звернені на сцену, де співає дівчина з жовтогарячим волоссям.

Іван Вагилевич

Сон перший

«Коли вона вмовкла, пролунали оплески. Я сів за вільний столик і здивовано роззирався. Дівчина зійшла зі сцени й попростувала до мене. Я помітив, як очі багатьох присутніх стежили за нею. В цю хвилю підкотився клаповухий карлик на кривеньких ніжках і приніс тацю з овочами, яких я ніколи не бачив, поклав на столі і, вклонившись, одійшов. Дівчина підійшла до мене й сказала: „Мене звати Лютеція“. Вона вибрала з таці щось жовте й м’яке і простягнула мені: „Спробуй, дуже смачне“. Я надкусив, солодка м’якоть розплилася в устах, а на язику я відчув терпкість. Дівчина висмикнула шухляду з-під столу й вийняла товсту книжку в шкіряній палітурці, розгорнула її і підсунула мені: „Знаю, що ти любуєшся в стародруках. Поглянь, чи можеш це прочитати?“ Я уважно придивився, але нічого не второпав. Книжка була написана невідомою мені мовою. При тому, що я можу розпізнати більшість найвідоміших мов, хоча читати на них і не вмію, але схожого на те, що було тут, я ніколи не зустрічав, не був мені знайомим і алфавіт, що складався з безлічі літер химерної форми. Я погортав ще кілька сторінок, коли помітив, що всі з неприхованою увагою і навіть із тривогою стежили за моїми рухами, за кожним моїм словом. У книзі були чорно-білі гравюри з зображеннями дивних заплутаних вуличок, з-за рогу такої вулички виднілася малопомітна деталь: то чиясь нога, так, мовби хтось ось-ось мав вийти звідти, то долоня, випростана ніби на привітання до когось невідомого, то чийсь хвіст, гілка, колесо, палиця... і жодної живої істоти. Ось хтось зачиняє віконниці, але видно тільки обидві руки, хтось тягне за собою возика, хтось вилазить з димаря. Часто зустрічаються великі коти на двох ногах в капелюхах і з паличками або парасолями. Мені хотілося догортати книжку до кінця, але панна зупинила мене.

„І що?“ — запитала тим своїм теплим лагідним голосом, у якому вчувалося глибоке співчуття до мене.

„Я не знаю, що це за мова...“ — зітхнув я.

„Він не знає... він не знає... він не знає... він не знає...“ — прокотилося залою, і враз усі присутні загомоніли, хтось захлипав, хтось втратив свідомість, а карлик навіть опустив додолу тацю з овочами, які розкотилися підлогою».

3

Я вчитуюся в записки Вагилевича, і мені здається, що все це відбувається зі мною, а його Лютеція нічим не відрізняється від моєї. Але його Лютеція розкривається повніше, я відчуваю щось, наче заздрість до неї. Залишаючись на самоті, я не можу дочекатися, щоб лягти до ліжка й віддатися сну, але я знаю, що коли покладуся надто рано, то довго не зможу заснути, буду крутитися з боку на бік, про щось думати, а тоді сни, які я хочу приманити до себе, не з’являться, вони розчиняться в невіді. І я чекаю свого часу. Лягаю щойно, як уже чую, що втома склеплює повіки, тоді накриваюся ковдрою, заплющую очі, і п’янливе літепло ночі огортає мене, я засинаю і вкладаю слова до сну. А незабаром я знову бреду нічним містом, і хвоя хрумтить мені під ногами, щось слизьке лускає й розливається пасокою, повітря без запахів оточує мене. Імла розбовтує синю фарбу й малює нею будинки, звуки і відлуння. Я проходжу Ринком, шукаючи входу до того шинку, який мені уже снився, але не знаходжу. Я хочу бачити Лютецію з її полум’яним волоссям, хочу, щоб вона мене взяла за руку й вела будь-куди, хоч і в пекло, бо не думаю, що пекло страшніше за життя. Я хочу мою Лютецію і Лютецію Вагилевича, я хочу бути на певний час ним, але це неможливо, як неможливо замість нього зазирнути в дзеркало. Звідкись з-за рогу вона раптом з’являється й махає мені рукою, потім веде в браму, хоча це інша брама, інші стіни, але коридор прямує до того самого шинку. І ми знову всередині, серед тих дивних людей. Ми сидимо за столом, я тримаю її за руку, відчуваючи неймовірне щастя, що можу бути з нею поруч, хоча це щастя нічим не підкріплене, бо я не знаю, що можу від неї чекати. Це щастя насправді неусвідомлене, воно зі мною і в мені, я живу з ним давно, вірячи, що колись утілиться. І ось нарешті воно тут, і я можу до нього торкнутися, приголубити й пригубити. Ми можемо розмовляти, а можемо не розмовляти, це не має жодного значення, замість нас розмовляють наші серця, наші пальці, наші очі, вони набагато красномовніші за будь-які слова. Проте я не витримую.

— Лютеціє, ти ж мусиш існувати насправді... не тільки в снах... як мені впізнати тебе?

Вона мовчить, зате пальці її ворушаться, передають мені невідомі сигнали, яких я не можу розшифрувати, пальці її щось мені тлумачать, але я їх не розумію. Я взагалі не певен, що це сигнали, мені хочеться запитати в неї, чи так це, але вона заперечує:

— Ніяк... Ми ТАМ з тобою ніколи не перетнемося, ми ТАМ інакші.

Те її ТАМ звучить, як щось неймовірно віддалене, десь ледь не в космосі, за третьою зорею, де наш дім і де ми не разом.

— Звідки тобі це відомо?

— Хтось мені про це сказав... не пригадаю, хто...

Вона виразно посмутніла, мені здається, що я розмовляю із зачарованою королівною, яка знає свою таємницю, та не має права її зрадити. Її вуста тремтять, а пальці стискаються й завмирають. Але я не вірю, я хочу, щоб ці сни переросли в реальність і ніколи не закінчувалися, я пригортаю її, і ми притуляємося обличчями, я чую її теплий подих. Я шукаю вустами її вуст, а вона шепоче мені на вухо чудернацькі слова, які можна почути лише у снах:

— Той другий світ наступає на нас... він усе ближче і ближче... Велика Битва може завершитися нашою поразкою... коли вони нас переможуть, сніг почне падати не згори на діл, а з долу вгору, ріки потечуть навспак, дерева вилізуть з землі й підуть за обрій, крилаті змії літатимуть замість птахів, яких вони пожеруть... з боліт виповзуть почвари з гострими іклами й ковтатимуть нас поодинці... бо згуртуватися ми не зможемо... ми будемо шукати прихистку й не знайдемо... огняні дощі підстерігатимуть нас... та найжахливіше, що станеться з нами, — це проникнення їхніх слів у наш світ, тихе й таємне проникнення, яке відбувається вже, але замасковане під шум вітру, шелест листя, дзюрчання фонтанів, дзенькіт трамваїв, галас авт... ти думаєш, що це щебечуть горобці, скриплять гальма, човгають чиїсь ноги, але це не так, то їхні слова вриваються в кожного з нас, руйнують зсередини... вбивають по частинах... бійся тих слів... намагайся розпізнати... вони вже поруч... — Її рука оплітає мою шию, а вуста ледь-ледь торкаються вуха теплим подихом... — Ми не можемо бути осторонь тієї Битви. У легендарній битві ангелів воїнство архангела Михаїла перемогло воїнство Змія. Але ангели, які в нерішучості спостерігали за битвою, були зіслані на землю, щоб зробити вибір, якого не зробили на небесах. Біда лише в тому, що вони не здатні пригадати собі ані тієї битви, ані своєї легкодухості. Ми не можемо повторити їхньої помилки.

На цьому сон уривається. Мою шию оплела рукою Юля, пригорнувшись своїм розпашілим тілом. Я намагався затримати сон у заплющених очах, у стулених вустах, унизу живота, але намарно, сон сповз із мене, як сніг з даху. Хоча й добре, що поруч Юля, тепла й потульна, інакше моє прокидання було б значно сумнішим. Але що могло бути далі в тому сні? Що ще Лютеція не доказала?

Розділ шостий

1987. Винники—Станіславів

1

То був звичайний день, один із тих днів, коли я, розкошуючи у своєму безробітті, міг валятися увесь день на канапі, читати й зрідка щось нотувати чи писати, бо писання без світлої перспективи — доволі складна річ, пишеш тоді лише для себе, але якщо ти пишеш для себе вже півтора десятка років, то поволі втрачаєш мету, втрачаєш бажання писати, воліючи саме читання, і перетворюєшся з уявного письменника на далеко не уявного читача, яким ти став насправді. А відтак з’являється підступна думка: а навіщо взагалі писати, якщо цього ніхто не надрукує? Кому залишиться цей многоцінний труд, оздоблений краплями поту і сліз? На щастя, є книжки, що діють гіпнотично, як удав на кролика, і втягують у себе, приковують увагу, і, як від вина, сп’янівши від розкішних фраз, я хапаюся за ручку і шкрябаю щось на сувоях паперу невідомо для кого й невідомо навіщо. Це такі своєрідні послання в ніщо і в нікуди. І то був власне той день, коли я читав і шкрябав. Але незвичайність цього дня означив дзвінок від тата і лише два слова, які він промовив:

— Ізьо помер.

Я отерп. Як? Ще місяць тому, коли я провідував тата в Станіславові, Ізьо був живий, веселий, переповнений жартами, нічого не віщувало лиха.

— Тромб, — промовив тато третє слово. А потім четверте: — Приїжджай.

Четверте слово було зайвим. Я сів на канапу, відчував, як мене колотить, хвилину стримувався, але врешті захлинувся спазматичним плачем. Миттю зірвався, вибіг до лазнички й підставив голову під струмінь зимної води. Потім випростався, вода стікала по шиї, по грудях, з дзеркала дивилося на мене неголене обличчя. Треба їхати. Треба їхати. Я почав збиратися.

За півгодини я вже вийшов на трасу й став чекати автобус на Станіславів, сонце парило й навіювало ліниві думки, насправді не хотілося нікуди їхати. От якби було похмуро, й сіялася мжичка, це нагадувало б мені наші мандрівки з бабусею або мамою до Кременця, чомусь подорож туди завше в моїх спогадах в’язалася з дощем, хоча саме перебування в селі під Кременцем уже не було таким дощовим, а навпаки — літеплим і сонячним. Над’їхав автобус, я помахав, і він зупинився. В автобусі я притулився до шиби й заплющив очі. Я не люблю похоронів і за будь-якої нагоди намагаюся їх уникнути, тому зазвичай запізнююся. Але це не той випадок. За шибою повз мої заплющені очі пробігають поля й пасовиська, усе це я бачив сотні разів і завиграшки впізнаю пагорби й дерева, можу насліпо вгадати, що вигулькне за яку сотню-дві метрів. Та не роблю цього. Натомість думаю про Ізя.

Похорон Ізя — це перший похорон з тієї череди похоронів татових друзів, на який я їду, це перший похорон, якого пропустити не можу і не хочу. Бо хто з рідних прийде з ним попрощатися? Дружина й син виїхали кудись — чи то до Ізраїлю, чи до Америки, ніхто з них не приїде, його проведуть лише друзі й співробітники, а ще сусіди, з якими він умів завести дружні стосунки, а плакати будуть тільки мій тато й одна жвава молодичка, про яку я чув від тата, що Ізьо найняв її за хатню робітницю, але користав ще й з інших її послуг. Вона сподівалася, що Ізьо її пошлюбить, але Ізьо не був розлучений зі своєю дружиною і вважав, що мусить спочатку цю проблему якось владнати, тому писав дружині листи, але відповіді не отримував.

Ізьо... коли він з’явився в моєму житті? Але ще раніше він з’явився у житті мого тата. А коли в моєму?

2

Очка зажмури. Літо, 1957. Станіславів

Пляцок з яблуками допікається, солодкий цинамоновий дух кружляє по хаті, а бабуся швиденько розмішує кукурудзяну кашу на плиті, щоб не пригоріла. Я малюю, як бабуся пече пляцок і розмішує кашу на плиті, а котик гріється на підвіконні, і довкола його носика кружляють цинамонові запахи, які я малюю коричневим олівцем, а котика синім, бо він чорний, аж синій. Над котиком зеленіє соковите алое. Над алое синіє небо в шибі, і яскравіє сонце. Малюнок я подарую татові. І пляцок теж для тата. А ще шницлі, огірки і часник...

Тато мій у тюрмі. Мама ходила на суд і мала надію, що татові не зможуть довести, що він був у партизанах. Тим більше, що це не вдалося зробити раніше, бо не знайшли свідків. Вона й не помилилася, партизанку йому не довели, але пришили співпрацю з німцями, бо це було найпростіше, адже він за німців трохи працював в управі, заки втік до лісу.

Мій тато в тюрмі. Ця думка не покидала мене. Щовечора, лягаючи спати і проказуючи молитву за здоров’я усіх рідних, я просив Бозю звільнити мого татка. Він ще в Станіславові, але його можуть вивезти кудись на Схід. Як уже вивезли були дідуся, маминого тата. За те саме. Але він у 1956-му повернувся, відсидівши три з половиною роки замість двадцяти п’яти, і подарував мені грудочку цукру від зайчика, бо більше в нього нічого не було з собою, тільки маленька дерев’яна валізочка, яку він сам у тюрмі змайстрував. Татові батьки теж повернулися з Сибіру, а його брат ще там зостався. Раз на місяць можна тата побачити. І раз на місяць можна принести йому щось смачне. Минулого місяця ходила мама. Цього місяця йдемо з бабусею.

Ту ніч, коли я прокинувся, почувши мамине хлипання й чиїсь голоси, я не можу забути. Голоси були чужі й лякали мене. Я підвівся в ліжку, протер очі й побачив військових, біля них увихалися бабця з мамою, вони все робили дуже швидко, щось хапали, складали у валізу, а тато стояв під стіною й дивився в підлогу. Чоловіки мовчали, тато теж, тільки мама не переставала схлипувати, а бабця її намагалася заспокоїти. Я не розумів, що відбувається, й простягнув руки до тата: «Тату!»

Він відірвав свій погляд від підлоги й глянув на мене, і чоловіки глянули, та лише на мить, бо відразу відвернулися, а я побачив, як по татовій щоці скотилася сльоза. Що вони йому зробили? Я хочу сповзти з ліжка, але підбігла бабця: «Лежи, дитинко, лежи». — «А чому тато плаче?» — «Він не плаче, то тобі здалося. Він зараз поїде на роботу». — «З тими дядьками?» — «Спи-спи, — шепче бабуся, — очка зажмури». Те саме вона мені сказала, коли перед тим арештували дідуся: «Спи-спи, очка зажмури... спи-спи, очка зажмури...», але я це знаю лише зі слів мами, бо мені тоді було півроку. За дідусем прийшли теж уночі. Дідусь сидів на ліжку біля мене, я прокинувся й поліз йому на коліна, він піднявся зі мною, пригорнув і мовчки заплакав. «Заберіте рєбьонка! Заберіте рєбьонка!» звелів хтось, і бабуся забрала мене, шепчучи: «Спи-спи, очка зажмури...» Нічого не треба бачити, нічого не треба чути... досить тільки зажмурити очка... і світ стане привабливішим...

Нарешті мама дала татові валізу, обняла його й заридала ще голосніше, а чоловіки повели тата за собою. Коли двері за ними зачинилися, плакали вже обоє — мама й бабця. Дідусь сидів у кутку, зціпивши кулаки, і мовчав. І настали ранки й вечори без тата. Уранці, ще лежачи в ліжку, тато вмикав радіо й слухав Америку, я спав у сусідній кімнаті, шурхіт радіо мені не заважав, було навіть відчуття спокою й затишку, крізь той шурхіт пробивалися голоси, тато уважно вслухався, щоб потім усім нам переказати, що почув, а ввечері він уже слухав Лондон, і тоді я вилазив татові на коліна, бо там перед початком програми щось стукало, а тато казав: «баба Яга тукає», я скулювався і з тривогою вслухався в оте: «Бум! Бум! Бум!», а далі — «ту муві Льондин... ту муві Льондин...»

З Лондона говорили польською, і там, окрім новин, можна було почути щось цікаве. Тата нема, а я сам вмикаю радіо, шукаю Лондон і слухаю, щоб потім переказати татові, багато чого не розумію про політику, та, думаю, і татові це не таке цікаве, як новина про крокодилів, які заплили в річку, де досі їх не було, або про духи в англійських замках.

Про духів є окрема передача, бо в Англії тих духів, як у нас молі. Нема такого старого будинку, де б вони не були, то що вже казати про замки. Я про духів дуже люблю слухати, бо духи дуже страшні, я їх боюся і, перед тим, як лягти в ліжко, перевіряю шафу, чи вони, бува, не сховалися туди, зачиняю дверцята шафи на ключ, а потім зазираю під ліжко й під шафу теж, але духи хитрі, вони можуть ховатися в татовому білому халаті, що висить на бормашині, якою тато бурує зуби, вони можуть сидіти в татових чоботах, тому я всюди запихаю свого носика і аж тоді спокійно лягаю спати. А все ж час від часу розплющую очі в темряві й дивлюся, чи не виповзають страхи звідкись зі щілин. Хочу їх застати зненацька, тому спочатку вдаю, що сплю, навіть посапую, а тоді раптово розплющую, але ні, ще жодного разу не вдалося мені їх упіймати зором зненацька, отакі вони хитрі й підступні.

Я домальовую котика. Бабуся виймає пляцок, котик підводить голову й ворушить вусиками. Йому теж цей запах подобається. Алое дрімає.

— Най вистудиться та й підемо, — каже бабуся.

Іншого разу я просив би кусінчик пляцка, не чекаючи, заки вистигне. Я б на нього хухав і відкушував по маленькому шматочку. Але зараз навіть не дивлюся на нього і, якби не запах, то й не думав би. Бабуся обіцяла, що завтра спече такого самого.

А поки що бабуся накладає мені кукурудзяної каші на тарілку, поливає вишневим варенням, собі запарює каву, а мені ще варить какао на молоці, розливає в горнятка, ми вмощуємося за столом і гостимося. Мені дуже подобається пити какао в товаристві бабусі, вона доливає до кави зимного молока й ложечку рідкого меду, а потім поволі водить ложечкою по колу. А я питаю: бабусю, що ти робиш? А вона: калапуцькаю. А я регочу. А тоді знову: бабусю, що ти робиш? А вона: калапуцькаю. І я далі регочу. І мені теж хочеться калапуцькати, і я калапуцькаю какао, а бабуся п’є каву поважно маленькими ковтками, вмокаючи булку, я теж так роблю, хоч у мене зубів більше, ніж у бабці. А раніше, коли я був менший, бабуся мені дробила булку в какао й наливала його в мисочку, так що я їв какао з булкою ложкою.

Вечорами ми п’ємо чай, і хоча вечоріє, бабуся не запалює світло, бо ще Бозя світить, і крім того треба економити електрику. Я люблю такі вечори, бо тоді, як темніє, бабуся погано бачить і вже не вишиває, не плете, а лише оповідає мені казки. Казки в неї всі довгі-предовгі, часом вона й не встигає оповісти казку, заки я ляжу спати, але наступного дня я від неї не відступлюся, доки вона не дорозкаже. От тільки вона чомусь погано пригадує, про що вчора розповідала, тоді я починаю підказувати, але бабуся й далі плутається. Та коли я одного разу пожалівся мамі на бабусю, що вона, розповідаючи продовження казки, не може звести кінці з кінцями, мама пояснила, що бабуся ті казки сама й вигадує, а потім не може пригадати, що вона там накрутила.

Узимку, коли за вікном хурделить, а в грубці потріскують поліна, пахне живицею, а вітер залітає в димар, грубка починає стогнати й вищати так, мовби туди прокралися страхіття, мені навіть здається, що я впізнаю окремі слова, вони на щось жаліються одне одному, нарікають і сваряться. Їм там тісно і незручно. Я припадаю до вікна й дивлюся на вулицю — олив’яне небо густо порисоване слідами саней Снігової королеви. Самої її не видно, але я думаю, що вона ще повинна з’явитися, бо любить ганяти туди й сюди, немилосердно періщачи батогом своїх снігових коней. Я в неї закоханий, але нікому про це не розповідаю. Вона така вродлива — що в книжці, що в мультфільмі, який я дивився кілька разів. Мені не вдається побачити її в сніговій завії, бо я завжди запізнююся, бачу тільки її сліди й відчуваю її присутність десь над дахами. Бо то саме від неї ховаються ті страхіття в грубки, і коли звідти не лунає більше завивання і стогін, я знаю, що Снігова королева помчала далі, а страхіття почулися безпечними й зникли.

Коли ми з бабусею приїжджаємо в село біля Кременця до її сестри Олени, збігаються всі сусідські дітваки, аби послухати бабусиних казок, а я сиджу в їхньому гурті дуже гордий, що маю таку бабусю, але нікому не признаюся, що ті казки вона сама вигадує. А ще до бабусі ходять дівчата, щоб вона їм вуха проколювала, бо бабуся це робить так, що їм не болить, опісля в дірочку засиляє чорну нитку, щоб носити її, доки не загоїться, а щойно тоді можна почіпляти кульчики. А ще бабуся варить зілля й лікує. Шкода лише, що вона себе не може полікувати. Якось я бачив, як над бабусею викочували яйце. Просто на очах воно почорніло, а знахарка винесла його на город і закопала в землю, примовляючи, щоб усі бабусині болячки теж пішли в землю.

Бабусю також чекали місцеві хлопчаки, бо це була нагода заробити. Бабуся збирала подовгастих зеленавих жучків, які аж світилися, а жили вони лише на ясенах. Хлопчаки лазили по деревах, збирали й отримували за кожного жучка копійку. Бабуся засипала жучків у пляшку, заливала олією і ставила на підвіконні на сонце, жучки спочатку перебирали лапками, спливаючи на саму поверхню, вилазили одні на одних, але поволі в’язнули в густій олії, видобуваючи зі своїх тілець жовту пасоку, яка перемішувалася з олією, аж врешті застигали на самій поверхні. Цим настоєм лікувала бабуся суглоби й коліна, накладаючи зверху пов’язку з олією і жучками, а при інших хворобах уже поїла тим настоєм, пацієнт кривився, золотаві краплі стікали з вуст. Іншу пляшку з жучками бабуся заливала самогоном, там жучки з часом лускали, мов насінини, розсипалися, бабуся долонею їх розтирала по хворому тілу, доки не залишалося саме чорне порохно, але й воно небавом зникало, а при цьому бабуся щось шепотіла, щось таємниче, що мене лякало, цей шепіт змушував мене завмирати й тривожно дослухатися, мовби це стосувалося мене, але я не розумів ні слова.

Коли я ціле літо живу в селі, то волію бавитися сам, я маю дерев’яну шаблю і воюю з татарами — будяками й кропивою, шукаю скарби, у мене є кінь — повалений великий горіх, я сиджу верхи, тримаючись обома руками за розгілля, й мчу на ворога. У клуні на піддашші за сволоком я знаходжу щось важке, загорнуте в шматину, а розгорнувши, бачу револьвер. Там куль нема, я повертаю його до свого обличчя цівкою і уважно вдивляюся в отвір. Там у темряві сталі причаїлося дідове око, воно стежить за мною, інколи викочується на долоню й грається з пальцями в піжмурки. А коли я цілюся в нього, то мружиться і моргає. Револьверові нудно. Останній зайда, застрелений ним, давно вже став перегноєм на волинській землі. Уночі його неприкаяний дух блукає над місцем загибелі й виє. У таку ніч мій дід, крекчучи, перевертається на другий бік у своїй могилі на кременецькому цвинтарі. Я загортаю револьвера назад у шматину, револьвер засинає.

Тато звечора все пильнував, аби я почистив зуби, але я звечора не люблю чистити зуби, іно зранку. Але коли тата нема, то я роблю так, як учить мене бабуся, бо вона вважає, що чистити зуби щіткою — то марна справа, а найкраще з’їсти яблуко, бо ніщо так гарно не вичистить зуби, як яблуко. І я увечері завше з’їдаю яблуко й відчуваю, що зуби мої з кожним кавальчиком стають усе чистіші й чистіші.

Тато не любить, коли я прибігаю заплаканий і жаліюся, що мене хтось вдарив. І каже: боронися. А я питаю: як? А він: отак, і показує мені, як лупити кулаком у ніс, як копати в гомілку, як підставити ногу ззаду нападникові, а тоді його штовхнути в груди. «Використовуй свій ріст, — каже тато, — хапай за шию, стискай з усієї сили й вали на землю. А тоді падай зверху і не дозволяй піднятися, аж поки не перепросить». І я незабаром переконуюся, що це й справді дуже добрий спосіб, бо розімкнути моїх рук не може ніхто.

Тюрма майже в центрі міста. Там уже вишикувалася черга на провідини. Ніхто не усміхається, усі задумливі й невеселі, усі мовчать. Не так у черзі за борошном або молоком. Я люблю ходити з бабусею на закупи. У чергах можна почути дуже багато цікавого. Кажуть, почали в Станіславові зникати молочарки. Начебто є такі хати, куди вони заходять і не повертаються. І начебто там їх убивають, щоб свиней годувати. Добре, що бабця робила шницлі з телятини. А ще в одної мами пропала донька. Минув час, вона купила в крамниці фарш, зробила шницельки, а коли їла, то ледь зуба не зламала, бо там був перстень. І вона його впізнала.

Я люблю страшні історії. У чергах їх часто розповідають. А ще невідомі люди крадуть мозок у малих дітей. Усе місто про це балакає. Нібито спеціальним шприцом висотують той мозок. Так що діти мусять пильнуватися. Якось увечері до мене підійшов міліціонер і попросив, аби я зайшов до он тієї хати й поцікавився, чи вдома такий-то. Прізвище я забув. Я погодився, міліціонер залишився вкінці вулиці, а я пішов до тієї хати. І вже був би постукав, коли раптом подумав: а що як там мене схоплять і висмокчуть мозок? А що як то не міліціонер? І я тихенько шмигнув у темінь, перебіг на другу вулицю і втік додому.

До церкви біля залізничного мосту я ходжу лише з бабусею, бо мамі й татові не можна, якби їх там хтось побачив, то вони б лишилися без роботи, а бабусі втрачати нема чого. Дорогою ми завше минаємо майстерню годинникаря — то маленька будка, помальована блакитною фарбою, але щоразу, коли її минаємо, я стискаю бабусину руку сильніше, бо з тієї будки визирає такий страшний чоловік з одним оком, з другого ока в нього стирчить чорна рурка, через яку він бачить, що в людини в голові. Ото він і краде мозок. Але я не даю йому себе обікрасти, бо не зводжу з нього очей, і навіть коли уже та будка позаду, я озираюся й пильно за ним стежу. І тоді він безсилий. Одного разу я навіть погрозив йому пальчиком, аби він знав, що я все про нього знаю, і мене остерігався. Відтоді він, щоб мене задобрити, завше усміхається, але я не вірю йому. В церкві ми молимося за здоров’я рідних, і щоб Бозя повернула нам тата. Після служби Божої ми з бабусею виходимо з церкви, бабуся вітається з такими ж, як вона, бабусями й дідусями, перекидається кількома словами про погоду та про ціни, а ми йдемо поза церкву й заходимо в такі маленькі бордові двері, а там опиняємося в невеличкій кімнатці. Це кімнатка отця Валіхновського, він там тримає одяг, церковні книжки, проскурки та різні речі, які потребує для Служби. Ми сідаємо на канапі, і бабця розмовляє з отцем Валіхновським, а я гризу проскурку й розглядаю дуже гарні картинки в старовинній Біблії. А попри те, дещо й читаю, бо там багато цікавих історій, таких, що їх можна перечитувати й перечитувати. Удома бабця часто просить мене почитати їй, я радо слухаюсь, але не люблю читати Євангелія, бо щойно зачну про маленького Ісусика, то відразу сльози на очі, бо я ж знаю, що з ним далі буде, і так мені його жалко, що далі «дарів тріє царі» не можу читати. А коли ми повертаємося додому, то будка годинникаря вже зачинена, певно, пішов полювати деінде, а може, ховається, але я весь час напоготові й уважно роззираюся на боки і напровсяк знову погрожую пальчиком. А коли бабця питає, кому я пальчиком киваю, кажу: горобчикам.

Відколи я почав звертати увагу на годинникаря, у мене з’явилися тихі підозри, що він так само, як і духи, може проникати в помешкання й ховатися будь-де, бо йому завиграшки зменшитися до розмірів мишки. Тому я став перевіряти не лише шафу, а й шухляди в креденсі, а потім гасив світло й уважно оглядав вулицю, чи не чигає він десь, аби помститися мені за те, що я йому кивав пальцем. Бабця пояснила, що та чорна рурка, яка мене так налякала, звичайна лупа, і годинникарі її вставляють в око, аби вивільнити руки. Але мені від того легше не стало. А легше стало тоді, коли отець Валіхновський розповів на проповіді, що кожна людина має свого ангела-охоронця, який чуває над нами, аби не спіткало нас яке лихо, особливо в темну пору дня. Почувши це, я дуже втішився. І як я міг жити, не відаючи про існування ангела-охоронця! Це дуже добре, що він є, бо тепер мені більше не страшні духи, відьми, розбійники з кинджалами під плащами, викрадачі мозку й навіть сам годинникар. О, тепер я можу нарешті вільно передихнути, бо є ангел, який замість мене перевірить усі сховки, де могли зачаїтися лиходії. Розбійники й духи мусять мого ангела остерігатися, бо він Божий посланець і сильний-пресильний. У якусь найнебезпечнішу мить він підхопить мене, мов орел кролика, і понесе подалі від небезпеки. Шкода лише, що я не чую тріпотіння його крил, не бачу його, не можу доторкнутися і пригорнутися, відчути його тепло. Особливо тепер, коли нема тата. Але коли в хаті запалюється світло, я знаю, він уже тут, десь за моїми плечима. Однак, лягаючи спати, я все одно перевіряю шафу, зазираю під неї і під ліжко, відгортаю татів білий халат і щойно тоді стрибаю у ліжко. Я просто думаю, що ангелу якось не пасує зазирати в чужу шафу, повзати по підлозі, то вже ліпше я за нього це зроблю. Потім я лежу лицем до стіни, на стіні висить квітчастий килим, і я розглядаю його узори, вгадуючи в них фантазійні фігури, замки, ліси, і так при світлі засинаю.

Діти бачать багато такого, чого не бачать дорослі, мені здається, що дорослі з віком сліпнуть. Ну, бо як пояснити, що я, коли ляжу в траву так, щоб перед моїми очима виріс цілий зелений ліс, то бачу в траві маленьких козариків у червоних шапочках, а над квітами летючих гаївок, що тріпочуть крильцями, бачу дракончиків і різних чудиськ, а коли дивлюся на кору старого дерева, то розрізняю страшні писки, великі очі й лапаті вуха. А що казати про мого вимареного друга, якого я назвав Ібрагімом, бо він був арабським воїном, носив шаблю й шолом, а груди його були вкриті панцирем. Його не бачать навіть мої родичі. Хоча він мене супроводжує на пару з моїм ангелом. Просто вони міняються місцями, коли хтось із них натомиться. Ібрагім був моїм охоронцем, вірним до смерті, я відчував його поруч, і коли мені загрожувала небезпека, я твердо промовляв: «Відчепіться, інакше я покличу Ібрагіма!» Це викликало подив, хвилеве очамріння, небезпека маліла, а я гордо проходив повз неї, відчуваючи, як поруч вірно крокує Ібрагім, побренькуючи шаблею. «Якщо накажете, господарю, — шепоче він, — я їх порубаю на капусту». — «Ні-ні, не треба, — заспокоюю, чуючи, як скрегочуть його зуби. — Вони більше не будуть». Та коли я виріс, Ібрагім щез, розчинився, мов його й не було ніколи, так само, як пізніше, багато років опісля, зник уявний друг Сайс у мого малого, з яким він бавився, розмовляв і вкладався спати.

А ще все місто обговорювало жахливі крики, які лунали зі станіславівського озера в парку. Там щось кричало таке страшне, що вечорами уже до парку боялися ходити. І про це теж у чергах багато говорили, аж поки газета не пояснила, що то кричить птах бугай. І всі полегшено зітхнули та почали обговорювати відьму, яка ходить по хатах і жебрає. І та відьма була в нас. Вона товста, скидається на велетенську грушку, розширюючись донизу, литки в неї товстенні, як гарбузи. На голові має сіру круглу шапку, з-під якої визирають сиві косми. На уродини дідусь мені подарував сорок карбованців. Це були ще старі гроші, незабаром вони перетворилися на чотири. І я носився з тими грішми по всій хаті. А потім пішов у сіни забрати котика, а гроші поклав збоку на маленьку шафку й забув. Потім прийшла відьма просити хліба, і бабця винесла їй, а коли відьма пішла, я згадав про гроші. Та їх уже не було. Я плакав, бо для мене то були великі гроші. Опісля відьма до нас більше не заходила.

А на Різдво ми з дідусем улаштовували театр. Першого дня свята після сніданку ми розігрували інтермедію з тих, що дід грав на селі іще замолоду. Дід грав чумака, а я — шинкаря. Помінятися ролями він не хотів нізащо. Ото чумак їде возом і співає, дорогою здибає шинкаря, а той просить його підвезти. Чумак бере шинкаря на віз, але потім вирішує позбиткуватися й каже, що бачить, як мчить до них на коні козак. Шинкар страшно перелякався й просить його сховати, чумак радить залізти в лантух. Тут я ховався в лантух, а дід уже грав двома голосами — за себе і за козака. Козак цікавився, що він везе, чумак відповідав: «Дзвони». — «А чи добре вони дзвонять?» — не відставав козак, і тоді дід брав палку та вдавав, що лупить по «дзвонах», а шинкар відгукувався «дзелень-бом, дзелень-бом». Козак хвалив дзвони і від’їжджав, шинкар вилазив з лантуха й дякував чумакові, що той його вирятував. А коли їх застала ніч, і вони стали моститися спати, шинкар ніяк не міг сховати надійно капшука із грошима, аби його не вкрали. Тоді чумак радить нагнути грабину, прив’язати капшука до верхівки й пустити. Так вони й зробили. Уночі чумак тихенько нагнув грабину, забрав гроші, а в капшука накакав. Уранці шинкар кинувся до своїх грошей, а там — лайно. «Як то? Звідки? Хто?» — «Ех, — зітхав чумак, — треба було ще вдосвіта їх зняти, а то бач, як від сонця розтопилися».

Одного разу ми з бабусею пішли на базар продавати моркву, петрушку, квасолю і квіти. Бабуся все те вирощувала сама. Я ніс городину, а бабуся торбину з квасолею і відро з айстрами. У відрі було трохи води й вона хлюпала. На базарі ми розклалися, я сів на високого ящика, набрав у склянку квасолі й проводжав поглядом кожного, хто попри нас проходив. Але таких, що торгували городиною і квітами, було чимало. Години за дві ми вторгували лише трохи, і бабуся залишила мене, а сама пішла купити сиру на пироги. Я дуже втішився, що буду торгувати без бабусі. А ще більше втішився, коли літній дядько запитав, скільки коштує квасоля, і сказав, що забере всю. Він мені заплатив і пішов. Я аж підскакував з радощів, як мені гарно вдалося поторгувати. І коли прийшла бабуся, я з гордістю показав їй зароблені гроші. Тільки бабуся не мала з того втіхи, дядько тицьнув мені старі гроші, які ще були в ужитку, але знецінились удесятеро. Я гірко плакав, а бабуся мене втішала, хоча в очах у неї були сльози, бо коло тієї квасолі вона добряче наробилася, лущачи її.

Ми жили на околиці, у нас не було водогону, й щосуботи ми ходили в лазню, а влітку в лазню не ходимо, бо маємо річку, всі миються в річці — люди, песики, ровери, автомобілі. Котики в річці не миються, хоча я взяв одного разу нашого котика й помив йому лапки, то він потім тиждень зі мною не розмовляв і ховав очка. У лазні завше була черга, але мого тата знало все місто, нас пускали без черги, а коли хтось обурювався, то дядько-лазебник пояснював: «Перепрошую, але то пан дохтір. Їм не можна в черзі час убивати. Вони життя людські рятують», — і черга вмовкала, не відаючи, що тато нічиє життя насправді вже не рятував, як тоді, коли був у лісі, а тільки зуби, а життя йому доводилося рятувати хіба поза зубами, бо якось у нашого сусіда була біла гарячка, і він був би задушився блювотою, якби не тато.

Інколи мама брала мене до себе на роботу, вона працювала на базі. Там усі розмовляли російською. У них були дивні прізвища — Шефель, Шехтман, Шейфель... Усі жінки носили в’язані шапки й не знімали їх увесь день навіть у приміщенні, а декотрі мали на голові хутряні шапки, але я не бачив, щоб у них піт з чола стікав. Мабуть, там під шапкою він і збирався у спеціальний контейнер. А потім вдома вони той піт виливали. Куди вони його могли використати? Може, вазонки поливали? А потім настала така мода, що треба було високі зачіски носити, і голова скидалася на огірок, а зверху — барвиста хустина, тоді у волосся закручували лашку, а на голові виростала піраміда Хеопса. А ще мені подобалося ходити на парад з татом або мамою, ніколи не вдавалося парадувати з ними обома, бо мама йшла в колоні працівників торгівлі, а тато — у колоні медичних працівників, а я або там, або там. Тато одного разу ніс портрет Хрущова, такого товстого надутого дядька, він мені не подобався, але тато казав, що він добрий, бо повипускав із тюрем багато людей, і нашого дідуся теж випустив, і татових батьків з Сибіру повернув, і маминого дядька Никифора з моїм братом у других Ярославом. На параді всі дуже тішилися і віталися «спразнічком», але ще заки почався парад, то треба було зо дві години збиратися в колони на визначеному місці. І хтось завше перевіряв, хто прийшов, а хто не прийшов, бо це велике свято, коли Ленін вигнав царя, і треба було всім радіти, і ми раділи, і кричали «Ура!», а я стрибав і плескав у долоні. Леніна теж несли на патику, але його так будь-кому не давали, тільки комусь дуже заслуженому, мені теж би не дали, але зате дозволили, поки ще не почався парад, потриматися за його портрет. І тут сталася прикра пригода, я помітив на щоці в Леніна щось темне, певно, десь тим портретом тернули, я вирішив його почистити і спочатку плюнув на те місце, а тоді став витирати, і тут цьотки з копицями на голові страшно перелякалися, видерли в мене того портрета й стали тата сварити, що він не дивиться за дитиною, тоді тато завів мене до мами, а дорогою зі сміху душився, а потім і мама пирскала сміхом, але нікому не розповідала про мій вибрик. Поки та колона збиралася, то люди між собою частувалися, тихенько перехиляли плящину, щось жували, усі тішилися, що нарешті пролетарі стали вільними, і нема війни. А мені було сумно, що нема війни, і я не зможу піти захищати пролетарів і наше щасливе дитинство, і вмерти за інших. Чи в садочку, чи в школі всі діти вигадували про своїх батьків історії, як вони воювали, і то обов’язково — сидячи в танку, а мені не треба було вигадувати, бо мій тато воював насправді, мав коня і шаблю і літав на тому коні, як вихор, отак шаблею махне, а кінь копитом лягне, то ворог і поляже, а йому нічого не було, бо в нього була така сорочка, що її нічого не брало, і я пересвідчився, що в тата на тілі нема жодного шраму, хоча я б дуже хотів, аби в нього такий шрам був, і я б водив по ньому пальчиком, але не було, бо та сорочка захищала. Так мені тато розповів. І що ту сорочку йому бабця вишила, а в вишиття зашила закляття, щоб його шаблі не брали й кулі минали. Але я знав, що дітям такі речі краще не розповідати, бо вони всі дурні, ніколи не повірять. Якщо буду казати, що тато воював у танку — повірять, а на коні з шаблею — не повірять, то я волів мовчати. Я, правда, ще й до дядька Ізя вчепився, чи в нього є шрами, і в нього таки були — сліди від ударів по спині, коли він був у німецькому концтаборі. А від куль теж не було.

Черга посувалася дуже поволі, і хтозна, коли б нас пустили в тюрму, якби відкілясь не випірнув дядько Ізьо, про якого я розповім іншим разом, і щось шепнув бабусі. Вона потягнула мене за собою. Нас пустили поза чергою. Завели до кімнати, де були стіл і дві лави, і сказали чекати. Бабуся розклала на столі наші гостинці. Я тримав у руках малюнка. А тоді привели тата. Він схуд і змарнів, я кинувся до нього й обняв за ноги, а тато гладив мене по голові, щось говорив пестливе, і голос його був жалібний. Вартовий відвернувся до заґратованого вікна й закурив. Тато пахнув не так, як удома. Тато мій завше пахнув ліками, і руки його пахли ліками. А зараз вчувався запах цвілі, старих шмат, запах мокрого каміння. Хтось може сказати, що каміння не пахне, але я знаю, як воно пахне. На Кременеччині кам’яні брили були білими, і я з них виколупував маленькі мушельки, ті брили пахли морем, хоч я його ще й не бачив, але вже знав на дух. А каміння в Станіславові пахло землею.

Тато пригорнув мене й розцілував, і я був мокрий від його й моїх сліз. Долоні його були шершаві, не такі, як удома, бо вдома вони були гладенькі й пухкі, і я любив, коли спав біля нього, триматися за його долоню або класти на неї свою щоку. Потім вартовий переглянув усе, що бабця принесла, а вона йому щось тицьнула в руку, і він знову відійшов до вікна. Тато їв спочатку шницлі з огірками й хлібом так, як він то робив удома, коли з його вуст видобувалося «мпа-мпа-мпа», бо він не цьмакав, а мпакав. А ми з бабусею дивилися на нього й оповідали хатні новини. Я показував малюнок, і тато хвалив. Потім він з’їв трохи пляцка й запропонував мені, але я, зціпивши зуби, навідріз відмовився. Решту їжі він поскладав назад у пуделко, щоб забрати з собою. Там у них, у тюрмі, так заведено, що всі діляться, чим Бог послав.

«То не Бозя послала, а ми з бабусею», — сказав я. «Цить, — сказала бабуся, — то так лише кажуть, що Бозя, бо усе від Бозі». — «І тюрма від Бозі?» — запитав я. Бабуся поклала пальця мені на вуста, і я замовк. Тато дав мені кольорову туфельку, таку, як Попелюшка носила. Він сказав, що її виліпили з хліба і розфарбували. І то йому подарували, а він мені. Я бавився туфелькою, а бабуся з татом про щось шептатися.

А потім вартовий сказав, що нам пора прощатися, і я знову обняв татові ноги й не хотів їх відпускати, тільки хлипав: «Татусю, татусю...», а він гладив мене по голові, і коли я підняв голову, то татова сльозинка впала мені на обличчя. Бабуся взяла мене за руку й потягнула за собою, а я другою рукою тримав тата за штанку й ревів. І на подвір’ї тюрми я не перестав ревіти, і за брамою, і вся черга дивилася на мене, як я реву.

Розділ сьомий

1950-ті. Станіславів

1

Ізьо — добрий ангел мого тата, хоча в нього білих крил нема. Важко сказати, коли він з’явився в нашій хаті, бо відколи я можу себе пригадати, він уже там був — високий, худий, з довгим худим обличчям і орлиним носом, але не таким, як у мого тата, м’ясистим, а тонким і гострим, мав густе чорне волосся, де-не-де посріблене, густі брови й великі вуста. Ізьо завше був усміхнений і сипав жартами, мовби змагаючись із моїм татом, у якого теж язик не був на прив’язі.

Він був євреєм, але таким справжнім галицьким євреєм, для якого саме слово єврей звучало образливо, але про це він не надто базікав, особливо при сторонніх. Тому фрази «моя жидівська натура» або «я мудрий жид» могли лунати лише у вузькому колі, до якого належав і я. Він часто брав мене на коліна й розповідав небилиці або смішні казки. Він приходив щонеділі до нас на обід, бо жив сам, дружина його покинула, а я ніяк не міг зрозуміти, чому вона його кинула й пішла до іншого, бо він скидався мені на лицаря. Правда, і вона була гарна, значно молодша за нього, він добре заробляв, навіть більше, ніж мій тато, бо мій тато був лише зубним лікарем, а Ізьо — зубним техніком, і тато в нього замовляв коронки, щелепи, містки й таке інше. Ізьо їздив на авті, а мій тато — на автобусі.

Найдужче Ізьо любив наш козацький борщ з чотирма ґатунками перців — червоний, як жар. Тато завше при цьому цитував повість Євгена Гребінки «Чайковський», де козаки вгощали німця своїм борщем. Бідний німець після першої ложки просився, аби його ліпше застрелили, як має прийняти такі муки.

Ізьо хотів, аби в неділю був святковий обід, а де він міг його дістати, коли вся його родина загинула в Янівському концтаборі? Ізьо теж міг загинути, але не загинув, бо мій тато його вирятував. З татом вони зналися ще перед війною, а під час війни разом училися в Державній рільничій школі в селі Черниці під Стриєм. Це було дуже вигідне прикриття, щоб не потрапити на роботу до Німеччини. Вони навчалися й водночас уже працювали агрономами, хоча обоє мріяли про медицину й самотужки студіювали доступні підручники. Але німцям лікарі були не потрібні, вони своїх мали, зате бракувало агрономів для українського чорнозему.

Вони часто згадували свої пригоди, особливо коли приїжджав стрийко Зеньо, і, як я це второпав уже пізніше, часто щось вигадували, доповнювали, але виходило це в них дуже природно, бо що б не розповідав тато, Ізьо відразу підхоплював, киваючи головою і додаючи деталі, які тато пропустив, хоча згодом та сама історія могла виглядати дещо інакше, а то й геть інакше, і те саме було, коли вже Ізьо щось оповідав, тоді тато вклинювався й робив свої суттєві уточнення. Уся трійця була допасована, мов деталі годинникового механізму. Зрештою, вони перебули всю війну то в лісі, то в селі, де тато ховав Ізя на стриху, заки не доправив до лісу, потім трималися одне одного у Львові, коли тато з Ізьом закінчували зуболікарську школу, а стрийко — політехніку.

Загалом я добряче заплутався в тих їхніх розповідях, коли намагався довідатися чогось більше про те, що вони робили в Час війни, бо Часто їхні спогади не вели нікуди, обростали новими історіями, і кінця видно не було. Так сталося і з тією дивовижною розповіддю, як тато з Ізьом стояли зі своїм полком під Самбором у ніч на неділю, 22 червня 1941 року. На вихідні всі офіцери махнули собі до Львова, але їхній командир змусив їх цілу суботу копати окопи. Вони були на нього злі й натомлені, бо в інших полках усі відпочивали. Уночі тато вийшов з намету до вітру й побачив, як небо з заходу перетинають яскраві світла прожекторів, і чути приглушене, але тривожне гудіння. Тато вбіг до намету й побудив вояків: «Буде війна!» Вони зірвалися й поховалися в окопи, так що лише їхній полк і врятувався. А потім вони відступали, але дорогою тато з Ізьом скотилися в яр, бо надлетіли літаки, з годину лежали, а коли спробували вилізти, то побачили німецьких мотоциклістів.

Ізьо цю саму історію розповідав дещо інакше. Він тої ночі ходив на зальоти до однієї молодички, а та пригостила його не тільки собою, але й доброю закускою та пляшкою самогону. Він розбудив тата, й вони, сховавшись в окопі, пригощалися, коли прожектори вдарили в небо. От тоді тато й побіг будити решту полку.

— Ізю, — питаю я, — а то не було часом навпаки? Не мій тато ходив на зальоти до молодички й приніс закуску?

— Нє-нє, де там! Твій тато! Хе! Та твій тато іно про твою маму й думав.

— Та ж її ще не було тоді.

— То й що? Вона була в його мріях і снах.

Коли я знаходив ще й інші невідповідності в їхніх спогадах, Ізьо пояснював:

— То, видиш, так буває... часом чиїсь оповіді стають твоїми, а твої — чужими... бо життя таке переплетене, таке закручене... що я й сам не певен, що було саме так, а не інак...

Далі вони намагалися дістатися своїх домівок на Тернопільщині. Дорогою їм вдалося виміняти за татову гвинтівку й Ізів револьвер сільський одяг і трохи харчів. Рухалися переважно вночі, але одного разу на світанку, коли вони спали під копицею, їх німецька жандармерія затримала, обшукала і знайшла в Ізя його військові документи. Тато свої відразу викинув і радив Ізьові те саме зробити, але той чомусь вирішив, що вони йому ще згодяться, та заховав під устілку. Тата відпустили, а жида повели з собою. Далі починається довга історія, яким чином тато рятував товариша. Німці полонених красноармєйців, що були українцями і за ким зголошувалися їхні родичі, відпускали в міру того, як рухався фронт на Схід. Але українцями зголошувалися всі, тому було створено комісію, яка їх визначала за дуже простим тестом: треба вимовити лише два слова — «паляниця» і «румбарбар». Тато пробився в ту високу комісію і, хоча Ізьо злегка гаркавив, записав його українцем, заплативши німцеві, що спостерігав за тестуванням, золотим царським рублем, та забезпечивши ще й молодицею, яка назвалася Ізьовою дружиною й театрально розіграла неймовірне розчулення зі сльозами та обіймами.

Визволивши Ізя з концтабору, тато забрав його спочатку до себе на село, а пізніше — до загону колишнього директора сільськогосподарської школи в селі Борсуки, лейтенанта Красної армії, а відтак мельниківця, Андрія Яворенка, якого знав віддавна. Яворенко взяв своє псевдо з п’єси Бориса Грінченка «Арсен Яворенко», в якій грав головну роль у сільському театрі. Грав там і мій тато. Насправді Яворенка звали Тиміш Басюк, і походив він, як і тато, й Ізьо, з Лановеччини. Про подвиги Яворенка снували легенди. До його найуспішніших операцій належать напад на Кременецьку тюрму й визволення в’язнів, захоплення в Кременці друкарні, яка потім працювала аж до 1953 року, і помста німцям за спалення села Молотків на Лановеччині. У всіх цих операціях брали участь мій тато, стрийко Зеньо й Ізьо, а також тато моєї мами Лук’ян Сапіга зі своїм братом Никифором, а коли одного разу загін провідав їхнє рідне село Малі Фільварки, то тато закохався в мою маму.

— Яворенко був дуже добрий промовець, — розповідав тато. — Мав харизму. Спочатку він діяв окремо, потім зі своїм загоном, що налічував півтори сотні бійців, приєднався до чоти Крука. Але Крук був поганим стратегом, хоч і сміливим. Перед Зеленими Святами в 1943-му він вирішив якогось дідька рушити в похід на центральну Україну, хоч і не мав такої сили. Яворенко відмовляв його, але той уперся. Завершилося це трагедією, бо ми потрапили в німецький мішок. Німців було набагато більше, вони нас розмолотили так, що півсотні хлопців полягло. Стрільці кинулися врозтіч, хто куди. Яворенко зібрав довкола себе свою сотню й не дозволив панікувати, ми відступали в бойовому порядку. Але після цього вирішили покинути Крука. Тому однієї ночі втекли й подалися знову на Кременеччину. З того часу Яворенко порвав усі зв’язки з бандерівцями й підтримував контакт лише з мельниківцями. Наш табір був у Борщовецькому лісі. Якось ми на дорозі між Кременцем і Ланівцями захопили три німецькі машини й транспорт вівса. Овес відправили на села. А ввечері в лісі розтаборилися вечеряти, коли чуємо постріли. На наші стежі напала німецька жандармерія. Їх було понад сотню. Ми спочатку залягли. Але Яворенко не розгубився й наказав оточувати ворога. Ми зайшли з боків і вдарили з кулеметів. Вони кинулися тікати. Забили ми їх багацько, разом із комендантом кременецької жандармерії та ґебітсляндвіртом. Слава Яворенка після цього котилася по всіх усюдах. А він запалився ще дужче. Сів на тачанку, запряжену такими кіньми, що любо поглянути, і почав об’їжджати села, закликаючи до революції. Був страшний відчайдух.

— А чим закінчилася ваша партизанка?

— Шостого липня 1943-го, коли ми таборували в Антоновецькому лісі, на нас рушили сотні Крука. Почалася стрілянина. Ми намагалися їх отямити, щоб не проливали братню кров. Але вони казали, що їм наказано йти вперед. Наші командири розгубилися. Яворенка тоді з нами не було, подався в село. Ми не знали, що робити. Бунчужний Чубенко стоїть на тому, щоб боронитися. Інший командир забороняє стріляти, погрожує розстрілом. Та ми й самі розуміємо, що стріляти по своїх рука не підніметься. Урешті вдалися з бандерівцями до перемовин. Та це нічого не дало. Серед їхніх командирів був Еней. Перед тим, як наступати на наш табір, він виголосив промову й пояснив своїм стрільцям, що справа стоїть лише так: або ми підкоримося проводові Бандери, або нас переб’ють. Бо, мовляв, діяти треба разом, і лише Бандера поведе нас до перемоги. Еней теж був добрим промовцем і вмів голови замакітрити. Його стрільці були проти того братовбивчого наступу. Та коли Еней звелів тим, хто не згоден, вийти вперед, не вийшов жоден. Урешті бандерівці вдерлися до нашого табору й почали нас роззброювати. Одного сміливця, що не хотів віддавати кріса, якого здобув у бою, забили на місці. А відтак кинулися грабувати наші склади. Командирів арештували. А роззброєним стрільцям сказали, що можуть вертатися додому. Зосталося з ними зовсім небагато, переважно ті, кому було додому далеко. Забрали вони з усім нашим добром і наших поранених, у тому числі й Зеня. То він нам потім розповів, що наших командирів кілька днів допитувала їхня СБ, і двох розстріляла. Ми з Ізьом плюнули на те все й вернулися в село. А потому легалізувалися агрономами та взялися поважно за медицину. Роздобули німецькі підручники, але самим учитися було важко. На щастя, нам трапився один професор-медик зі Сходу, він був в УПА, а після поранення жив на селі. Ну, то ми з ним і займалися. З нас було досить чвар, з бандерівцями не хотіли зв’язувати свої долі. Зеньо, щоправда, залишився й воював ще довго в загоні Енея. А ми з Ізьом потому помагали партизанам уже як медики.

— А що було з Яворенком?

— Після тих подій бандерівці видали на нього присуд смерті й розпочали полювання. Узимку 1944-го вони його вистежили й застрелили. Тиміш Басюк мав лише двадцять шість років. Був на рік старший за мене.

2

Мама нікому не розповідала про нашу біду. Хто питав, то чув одне й те ж: тато наш у відрядженні. Навіть Ізьо попервах не знав, що тато в тюрмі. Саме тоді, коли тата арештували, Ізьо перебував у Москві на перекваліфікації, а потім на науковому симпозіумі, так що його не було доволі довго. А коли він з’явився знову в нас на щонедільних обідах, мама вигадувала щоразу нову легенду: то тато до Львова поїхав провідати своїх батьків, то тато у відрядженні, то тато ще десь...

Але Ізьо мав свої канали й одного разу став вичитувати мамі, що вона нічого йому не повідомила. Мама сказала, що кагебісти вимагали все тримати в секреті, якщо вона хоче, аби її чоловік повернувся.

Тато перед арештом працював лікарем у військовій частині й забракував двадцять протермінованих консерв, але не знищив, бо думав, що не має на це права. Цим скористався «кладовщик», який мав нестачу, й покрив її тими консервами. Тата судив спочатку районний суд і засудив на рік. Але це був лише початок, бо насправді татові шили співпрацю з німцями й шукали докази його діяльності в лісі. Мама найняла адвоката, старого єврея, він подав на апеляцію й дуже дивувався, за що тата посадили: «Разве что повліяла ета справка, которую прєдоставіл КГБ о том, что подсудімий во время войни работал агрономом. Но что такое агроном? Разве ето опасно?» Потім він довідався дещо більше й підтвердив, що тата посадили не за консерви, і головне, щоб він тримався й ні до чого іншого не признавався, що б йому там не обіцяли, бо обдурять і дадуть великий термін.

— Чому ви мені нічого не сказали? — стояв на своєму Ізьо. — Я ж можу допомогти.

— Що ви можете? Ви ж його з тюрми не витягнете.

— Може, і витягну. А якби ви мені розповіли, то, може б і суд виграли. Ви що, не знаєте, що наші люди є всюди? І з усіма можна домовитися.

— То які люди?

— Наші, — він усміхнувся й підморгнув мамі. — Серед наших є багато порядних людей, які пережили концтабори і сталінські, і німецькі. У тюрмі вони теж є, і в КГБ.

Ізьо почав діяти. Гарні новини нас раптом просто-таки накрили. Тато уже не був у камері, а — у своєму кабінеті! У тюрмі з’явився зуболікарський кабінет, і тато в білому халаті приймав пацієнтів: кагебістів, тюремщиків і ув’язнених. Але що слава про татову майстерність ширилася, то небавом пацієнтів побільшало — посунули родичі тюремщиків і родичі кагебістів. А ми могли з татом бачитися щотижня! Тато вже не виглядав так похмуро, усміхався і навіть не брав від нас продуктів, бо казав, що йому тут приносять стільки, що не має куди подіти, й навпаки — ще нам віддавав. Ув’язнені не мали чим йому особливо віддячувати й дарували цікаві речі: пам’ятаю шкатулку з соломи, розмальованих солдатиків з хліба, зате кагебісти ладували йому дефіцити.

— Скоро, скоро ваш тато буде вдома. Я працюю над тим, — повідомляв Ізьо.

— Та що ви можете зробити, — зітхала мама. — Йому погрожують десятьма роками, якщо добровільно не признається, що партизанив.

За Хрущова чекісти рідше шили липові справи, хоча траплялося різне.

— Ні-ні, усе не так погано, — стояв на своєму Ізьо. — Мені обіцяли. Не буду вам казати деталі. Ваша зупа з каляфйорів пишна. І цей шпинат — він надав їй такої чудової зеленої барви. А знаєте що? Налийте мені в термос. Маєте термос? Занесу Польові.

— Та хто там зупу пропустить?

— Що? Від мене любе.

Мама налила в термос зупу з каляфйорів. Ізьо пішов, а бабця каже:

— Певно, йому так та зупа сподобалася, що хотів собі ще й завтра на обід з’їсти.

— Я теж так думаю, — сказала мама. — Нехай їсть на здоров’я, Але міг мені то просто сказати. Я б для Ізя ніц не шкодувала.

Але за пару днів, коли ми провідали тата, він повернув нам порожній термос і сказав:

— Але ти мені догодила! Зупка перша кляса. Тільки знаєш, Соню, не роби більше так, бо тоді мене туга за домом ще дужче діймає. Зрештою, я тут не бідую. Маю примус і можу сам собі дещо зготувати.

— І що ти там готуєш?

— З того, що мені приносять. А приносять яйця, ковбасу, бульбу, гречку, смалець. Цибулю теж маю. І чай, і цукор. А ті, — він кивнув головою за спину, — приносять консерви.

Ізьо підняв на ноги все, що міг. Євреїв тоді було багато всюди, і всі вони були дуже згуртовані. Начальником в’язниці був теж єврей. Одного разу тата навіть пустили на неділю додому. Він з гордістю прогулявся нашою вуличкою, аби всі його побачили та й не плескали язиками. І то все завдяки Ізьові.

3

На час татового арешту ми жили в Станіславові на вулиці Голубій, 11, а під номером 9 жила пані Дарія Цвєк, і ми з бабусею часто ходили до неї, а вона — до нас. Я любив бавитися в її городчику, бо там під високою липою мали гніздо червоні жучки з чорними крапинками, їх було дуже багато, і вони там просто роїлися. Я будував для них фортеці, аби захистити від горобців, а горобці все одно нападали й видзьобували їх, та жучків було багато, і вони були непереможні.

Під номером 15 жили справжні кацапи — Іван Кузьміч, про якого казали, що він «сидить на стакані», його дружина і троє синів. Я не уявляв собі, як можна сісти на склянку й не впасти, а йому якось удавалося, хоча й добряче заносило, коли він повертався додому й вигукував на цілу вулицю слова, яких я не розумів. Вони поселилися в старому польському будинку, звідки поляки виїхали, а кацапи перетворили його на конюшню. З тими хлопцями я часом грався, а якось зайшов до них і побачив посеред кімнати купку лайна. Мама лежала в ліжку з усіма трьома хлопцями і щось їм розповідала. Я ледве не наступив у те лайно, а вони всі зареготали. Вони були бідні, їхніми ласощами був хліб, помащений олією і посипаний сіллю. Одного разу, коли я вийшов на вулицю з хлібом, помащеним смальцем зі шкварками, кацапчуки вирвали мені його з рук і регочучи з’їли. Руки в них були заяложені, писки теж. У найменшого з носа котилися шмарклі, і він їх смачно втягував, жвакуляючи, але ті котилися знову і знову. А вони виривали одне в одного той хліб, відкушували й передавали далі. Я пожалівся бабусі, а вона намастила мені новий окраєць і сказала: «Не журися. Той хлібчик, який вони в тебе забрали, це ніщо в порівнянні з тим, що ми вже через них утратили».

Більше бабуся того разу не захотіла розповідати, а моя уява малювала величний замок з бійницями й гарматами та навісним мостом через рів. А на вежі — мій Ібрагім з далекоглядом стежить, як посуваються ворожі війська, а потім люті кацапи штурмують наш замок, а ми обороняємося, ллючи на них окріп, розплавлену смолу й помиї. Оборона замку стала тривалою уявною історією перед тим, як заснути, з роками вдосконалюючись у всіх хитрощах затяжної оборони. Значно пізніше, у дорослому віці, я довідався від мами, що ж ми втратили таке, що було більшим за хліб зі смальцем.

На початку війни, коли всюди встановлювали українську владу, діда вибрали війтом Катербурзького району на Кременеччині (колишній Катербург став за совєтів Катеринівкою), але поступово німці почали перебирати всі керівні пости, а на села прислали ляндвіртів із сім’ями. Ляндвірти були німцями, але звичайними людьми, які займалися сільським господарством. Дід мав зв’язки з партизанами, беручи також участь у їхніх операціях. Партизани попередили діда, що спалять ляндвіртів, а що то були люди зовсім не лихі, то дід за них заступився, аби їх не вбивали, а тільки налякали. Партизани так і вчинили. Ляндвірти, перелякані на смерть, на машинах утекли. Дід на ту пору поїхав у своє село — Малі Фільварки. Німці стали діда шукати, запідозривши зв’язки з партизанами, двічі арештовували, він щоразу відсидів по кілька місяців, і обидва рази його відпускали, так і не пояснивши, чого він сидів, бо жодних доказів його партизанської діяльності в них не було.

Тим часом партизани почали палити поляків, які до війни прибули з Польщі, отримавши великі земельні наділи. Український селянин за землю міг убити і сусіда, і свата, і брата, а що вже казати про чужинця, який захопив те, що йому не належало. Земля — це щось сакральне й неподільне, за неї і вмерти не шкода. Ніхто не боронив полякам захоплювати цілі міста, церкви й будівлі, але не землю. І почалося тоді некероване стихійне жахіття. Українська поліція втекла до лісу, її місце зайняла польська. Поляки, яких вигнали з їхніх сіл, стали на німецьку службу, цілком логічно вбачаючи в німцях своїх союзників, бо для обох спільними ворогами стали партизани. Відтак не забарилася зворотна реакція — запалали українські села. Серед ночі до діда прибіг знайомий поляк і повідомив, що тієї ночі їх спалять. Дід з бабусею і моєю мамою забрали з хати, що вмістилося на фіру, і втекли. А вранці нашу хату пограбували, вивізши все добро на кількох возах. У Кременці ті підводи стояли кілька годин, і люди зглядалися на те все, особливо їх вражали високі пальми у великих вазонках. Пізніше мама ні за чим так не шкодувала, як за тими пальмами, бо то вона їх і виростила зі своїм братом, якого в червні 1941-го замордували в Кременці російські визволителі.

Мама ще встигла мені розповісти трагедію свого брата Юрка, у пам’ять якого назвали мене. Це вже було перед її смертю, бо раніше вона боялася мені це оповідати. Юрій Сапіга навчався в Кременецькому педагогічному інституті. Якось у грудні 1940-го арештували велику групу студентів. «Ми довідалися про це наступного дня, — розповідала мама, — і тато відразу пішов до міста, найняв адвоката, провідав прокурора, але ніхто нічого не обіцяв. Ми жили увесь час в жахливій тривозі. Час від часу просочувалися чутки, що повинен бути суд. Ми вдосвіта приїжджали й разом з іншими родичами арештованих чекали, але „воронок“ під’їжджав до суду задом упритул до дверей, і ми нічого не могли бачити. Мене хлопці піднімали на руках, і я дивилася та повідомляла, кого упізнала, але Юрка не було.

Так аж до самої війни. Коли перший німецький танк в’їхав у місто, енкаведисти повтікали. У в’язниці всі це відчули й вибили двері. Першими вийшли дівчата, вони відразу пішли на села і сповістили про втечу в’язнів. Хто мудріший — утік у село. А Юрко в тюрмі обріс бородою й чувся безпечним. У Кременці він зайшов до родини й не квапився додому в село. Він думав, що чекісти більше не повернуться. А танк як зайшов, так і вийшов. Чекісти повернулися, улаштували облаву й знову арештували весь цвіт Кременця. Мій тато пішов до міста забрати сина, щоб той тікав звідти, але натрапив на облаву. Йому ледве вдалося врятуватися маленькими вуличками, які він добре знав. Усе ж таки проник у місто, але сина не знайшов. На світанку всіх в’язнів розстріляли та скинули в яму — живих і мертвих — і засипали хлоркою.

Коли німці ввійшли й відкрили тюрму, то люди збіглися з околиць, шукаючи своїх родичів. Яма ще дихала. Там було кілька ще живих. Тіла мертвих опухли від хлорки, аж шкіра повідставала від тіла. Юрка пізнали по черевиках, які йому тато пошив, і по светру, який мама в’язала. У піджаку знайшли зошит з нотатками. Де той зошит подівся, невідомо».

Юрка поховали на кременецькому цвинтарі. Уже по війні мама на могилі побачила виплетений з колючого дроту тризуб. Вона злякалася й сховала його в кущах. Але що сховає, то хтось знову почепить. Хто то був, так вона й не дізналася.

А при цьому розповіла мені ще одну дивовижну річ. Я з’явився на світ винятково тому, що вуйко Юрій загинув. Якби він після втечі з в’язниці сховався й вижив, то у війну вони б усією сім’єю, безперечно, виїхали на Захід, залишатися Юркові було б безглуздо. І вони навіть були сіли на воза та й їхали разом з усіма втікачами в сорок четвертому, але бабуся розплакалася, і дід завернув коней. І отак завдяки смерті молодого талановитого хлопця живу я. Живу за себе і за нього.

Далі дід з бабусею жили в різних родичів, хата залишалася пустою, і ніхто її не рухав, аж допоки в 1949-му не організували колгосп, і хату забрали під контору. А до тієї пори люди обробляли дідову землю й передавали йому городину. До 1951-го дід переховувався на селі, й ніхто його не видав, а щойно опісля виїхав за моїми батьками до Болехова. У 1958-му дід подав до суду, щоб повернути хату, їздив на суд до Тернополя. Мама його відмовляла, бо мав хворе серце й не міг нервуватися, але він мав іншу думку: «Поїду. Хата вам залишиться». Процес він програв, хоч ніде й не було зафіксовано, що майно конфісковане.

У 1959-му ми переїхали на Софіївку, я пригадую, як бабуся з тугою дивилася на свій городчик, який доводилося покидати, так, мовби там був закопаний скарб, але там не було скарбу, там були закопані її руки. На Софіївці так само в польських будинках поселилися визволителі, а в одній хаті навіть китайці. Принаймні ми їх називали китайцями, а хлопця — Кітом. Кіт був старший за мене і дужчий, часто намагався вчинити прикрість, ні з того ні з сього копнути чи дати потиличника. Я його повалити не міг, але сказав, що коли він буде до мене чіплятися, то Ібрагім його вб’є. Того ж дня прийшла до нас його мати сваритися, що ми іх обзиваємо китайцями, а вони ж насправді бурят-монголи, та що я погрожував її синочка вбити, і хто такий Ібрагім, бо вона збирається в міліцію. А мій дідусь, який люто ненавидів китайців після того, як ледве врятувався з російського полону, де його вартували китайці, відповів: «А мені насрати, що ви буряти. Фалюйте на свою Бурятщину і там хоч верблюдами називайтеся. А для нас ви китайці». І незабаром «китайці» таки покинули нашу благословенну Софіївку.

Розділ восьмий

1987. Станіславів—Софіївка

1

Від вокзалу я йду пішки, проминаю міст, виходжу на Вовчинецьку й зупиняюся там, де колись була хата Чорної Маньки — старої баби, що вбиралася в довгі цвітасті спідниці, а на голові носила чорну шапку. Біля її хати ми виспівували:

Чорна Манька вугіль крала,

На базарі продавала,

То по два, то по три,

Нащитала сорок три!

Манька вибігала з хати й кидала в нас камінцями, а з вуст її сипалася добірна лайка, яка нас ще дужче під’юджувала й охотила її дрочити. Від її камінців ми захищалися портфелями й не вступалися, доки вона не вибігала на вулицю й галопувала за нами, а ми, весело галайкаючи, розліталися, мов зграя горобців. Хатина Чорної Маньки тепер запалася одним боком в густі бур’яни й угрузла в землю, замшілий дах провалився, оголюючи чорні потріскані ребра. Смішно згадати, що коли мені доводилося йти зі школи самому, я переходив на другий бік вулиці, без компанії моя хоробрість відчутно маліла, а особливо в сутінках, коли доводилося повертатися зі школи в другу зміну. А коли вчилися в першу, то взимку о пів на дев’яту теж іще було темно, і я минав хату Чорної Маньки ледь не навшпиньки, а коли нерви не витримували, намагався промчати вихором, хоча й боявся, що вона може зненацька вискочити в образі свині, кота чи собаки, як то вона часто робила з іншими. Чорна Манька мала здатність зменшуватися до розмірів горобця, так що її нелегко було помітити. Але коли я йшов сам, а бачив її, як вона порається в себе на городі, то голосно розмовляв з Ібрагімом, додаючи собі відваги, Манька здивовано випростовувалася, проводжала мене похмурим поглядом, мабуть, підозрюючи капость, і щось бурмотіла собі під ніс. А я переконував Ібрагіма вести себе спокійно й перестати вимахувати шаблею. Але зараз я не міг себе стримати, щоб не зайти на її подвір’я. Хащі здичавілої наїженої трави, зміїсті батоги винограду, гілля бузини й колючі пагони рожі — уся ця армія мужньо боронилася перед кожним моїм кроком, але я вперто посувався далі, мене цікавила халабуда за хатою, де Манька тримала викрадених дітей. Ми всі були переконані, що вона тримає їх у сараї, що там купа дитячих іграшок, які вона краде на дитячих майданчиках, неслухняних дітей вона чіпляє за одяг на гак, щоб отак вони висіли, аж поки вона не змилосердиться. Одного разу там півдня провисів на цвяшку Йосько Бадиль, який замість «л» або «р» вимовляв «й» — йоб, йобити, їба, їбаїти — а ми мали з того неабияку потіху. Манька прилапала його, саме коли він цупив її квітчасту спідницю, яку вона вивісила сохнути, бо ми переконали його, що коли в ту спідницю загорнутися, то можна стати невидимим. Йосько спідницю стягнув з мотузки, а коли Манька кинулася до нього, загорнувся й навіть не намагався тікати. Однак щось пішло не так, його цілком добре розгледіла не тільки Манька, але й ми, стежачи з-поза кущів. Потім ми чули його вереск і нічим помогти не могли, батьки його були на роботі, нічого не знали, але заки вони повернулися, Манька вже його зняла з цвяшка й відпустила. Він з’явився перед нами з мокрими штанами, замурзаним від сліз обличчям і переляканими на смерть очима. Нам проте вдалося переконати його нічого батькам не розповідати, бо наша провина в цій історії теж була суттєва.

Я обійшов хату, за хатою запущений сад підняв руки д’горі й оплакував опалі плоди, що гнили в траві, збираючи міріади мушви. Сарай захаращений дошками, з-під дощок чкурнула зграйка кошенят і зникла в кущах. З іграшок я помітив лише відірвану жовту ногу ляльки, трохи далі лежала її лиса голівка, добряче пожована, мабуть, котами. Зі стіни стирчав гак.

Далі я іду повз школу, до якої ходив, як на Голгофу, тихо ненавидячи. Більшість учителів не викликали жодної поваги, декотрі були відверто тупі, як директор Лелеко і його дружина, що викладала російську мову та літературу, хоча якраз літератури вона й не знала. Ми їм вигадували прізвиська, які промовляли самі за себе: Гібон мав таке обличчя, що полюбити його могла тільки рідна мама, Клізма ходила так, ніби мала в задниці кактус, у Кобри був життєрадісний задок, і вона підступно жалила, але всі старшокласники задивлялися на неї... Школа, з якої я не виніс нічого доброго, ані вічного, окрім окремих картинок: дівчата взимку в довгих фланелевих майталесах, у яких пріла їхня невинність, тікання з уроків, бійки, безглузде для мене вгризання у фізику, геометрію, хімію — навіщо вони мені здалися?.. Фізкультура — 2, поведінка — 2, російська мова — 2... переважно трійки і четвірки, рідше п’ятірки... і щоразу спілкування з ременем...

Далі завертаю на Каспрівку. Це дорога, якою я, зазвичай, щодня ходив до школи й зі школи, хоча була й інша — попри Маньку. Як же ця вуличка тепер змаліла! І будиночки всі теж поменшали. Мені аж шкода, що я руйную цією мандрівкою свої дитячі спогади, але цікавість бере гору. Я йду роззираючись, ніхто мене не впізнає, так, ніби я привид, та і я нікого не впізнаю. Я йду не кваплячись, хочу пригадати собі шкільні роки, коли ми пленталися цілою гурмою, дорогою хтось відколювався біля своєї хати чи повороту на свою вуличку, гурма маліла, аж поки я не зоставався сам. Так воно і в житті: друзі нас покидають, а потім той, хто виживе, роззирнеться й побачить довкола себе пустку, і стане йому сумно, як стає сумно моєму татові, що вже всі друзі померли.

Ось хвіртка, спершись на яку, годинами простоював дурний Додьо з висолопленим язиком. Ми завше з ним дрочилися, а він гуркотів своїм басом нерозбірливі слова, плювався й махав кулаком, але ми знали, що він поза хвіртку ніколи не висунеться, бо вона замкнена на ключ. А ми кричали і реготали. Ми жодного разу не дозволяли собі його обминути мовчки, не на те ми вчилися. А тому стрибали перед ним і кривлялися, аж доки не вибігала з хати його мама з мітлою й не проганяла нас із лайкою та прокльонами. Старий каштан, що ріс біля хвіртки, ще й досі росте, а Додя давно вже нема.

Далі я зупиняюся перед будиночком двох сестер — Олімпії та Люції, яких мама називала тетами, хоча вони нам жодними тетами не були, а просто товаришували з нашою бабусею. Самі вони дітей не мали й любили, коли я до них приходив, тоді вони мене навперебій намагалися напхати солодощами, ягодами, мармулядами й дозволяли порпатися в їхній книгозбірні, де було багато старих книжок українською та польською мовами. У їхній хаті було багато старих, ще довоєнних речей, чого не було в нас, бо батьки обох моїх батьків разом зі своїми хатами втратили все майно. А ці милі дрібнички — порцелянові горнятка, розмальовані сценами з двірського життя, статуетки китайців із гойдливими головами, інкрустовані ложки й виделки, безліч кольорових пуделочок з-під чаю, кави, прянощів і ще бозна-чого — усе це манило дитячі очі, як і придабашки совєтської епохи — дерев’яні орли та розмальовані персонажі з опери «Запорожець за Дунаєм». Мою увагу вабила церата на столі на кухні з малюнками, які цікаво було розглядати — там на човнах каталися пишні панії з глибоким декольте, у сукнях пінявих, схожих на збиті вершки, а з ними кавалери в перуках із косичками, у розцяцьканих камзолах, при шпагах. Плили вони серед ставу, що поріс білим лататтям, супроводжувані своїми відображеннями в прозорій воді, поряд із лебедями. Хата обох тітоньок була моїм маленьким раєм, заважала лише надмірна до мене увага, яка відволікала від тих скарбів. Після смерті обидві поважні панії мусили б перетворитися на папужок, бо ротики в них не замикалися, вони торохтіли безупину, деколи навіть не вслухаючись у свої ж слова. З їхніх вікон зникли ажурні білі фіранки, натомість з’явилися темні штори, ніхто вже звідти не стежить за вулицею, нікому вона не цікава, живе сама по собі. Не те що раніше, коли жодна найменша подія не могла ковзнути повз пильне око сестер. І коли я повертався зі школи, вони привітно махали мені руками й кликали до себе, я махав їм теж і обіцяв завітати увечері, коли зроблю уроки.

Я проминаю хату старого Ґреґора, тепер там живуть невідомі люди, мабуть, його родичі, але та яблуня з дуже смачними яблуками все ще родить, стара скривлена бабуся-яблуня, з якої ми збивали яблука тичкою, а Ґреґор вибігав з хати і сварився та кидав грудками. Його образ нагадував мого діда — вони по неділях одягалися однаково: завше в чорний костюм із камізелькою, а на животі сріблився ланцюжок дзиґарка[9]. На голові мусив бути неодмінно чорний капелюх. Коли вони зустрічалися на вулиці, то кланялися одне одному, злегка піднявши капелюхи: «Моє шанування, пане Ґреґор!» — «Моє шанування, пане Сапіга!» — і розходилися, занурені кожен у себе так глибоко, наскільки це можливо, опинившись на вулиці. Я ніколи не бачив, щоб вони коли-небудь зупинялися довше ніж на кілька секунд. Ґреґор теж своє відсидів, бо за німців працював на залізниці невеликим начальником.

Біля пам’ятника полеглим солдатам на Софіївці щодня можна було побачити Миця, для своєї мами він був Мєцьом, бо називався Мечиславом. Здоровий сорокарічний парубок, він проте бавився з дітьми в копійки, або просто стовбичив на одному місці чи сидів на перилах в такій неприхованій задумі, що витягнути його звідти було непросто. Ми дрочилися з ним: «Мицю, Мицю, хап за цицю!», але він ніколи не ображався, був завше по-дитячому усміхнений і лагідний. Тут, біля пам’ятника, проминали всі його дні, аж поки за ним не пришкандибала мама на своїх парафінових ногах і не заганяла до хати. Батьки нам завше наказували: учися, бо будеш дурний, як Мицьо. Ніхто з нас не хотів бути дурним, як Мицьо, але вчитися теж не хотілося.

Трохи далі — ошатна хата пані Місі чи то пак пані Михайлини, але ніхто її так не називав, — тільки «пані Міся», там теж живуть невідомі люди, але, дивлячись на ту хату, не можу позбутися відчуття, що ось зараз пані Міся вийде на поріг і зачне перегукуватися з сусідками, які жаліються на її кури, бо кури пані Місі лазили по всіх городах, лише не по городі господині, але пані Місю ніхто не годен був пересперечати. І коли прибігала до неї сусідка і сварилася, що кури пані Місі знову порицькали її город, то пані Міся так спокійно-спокійно і навіть лагідно: «І вам Христос воскрес!», бо то було якраз на Паску. І сусідка відразу випускає весь бойовий дух, аби проплямкати «Воістину», і щезає. А іншого разу пані Міся могла уважно придивитися до обличчя розлюченої сусідки, навіть очі примружити, і: «Пані Зеню! Вам конче треба до лікаря. У вас ростуть вуса, а то певна ознака, жи шось не в порядку. Маю знайомого терапевта. Уже до него телефоную...» — «Та я мала в сраці вашого терапевта! Ваші кури...» — «Так не говоріть. Моя цьотка так само казала. А за місяць ґеґнула, і фертик. А ви про кури! Нашо вам кури на тамтім світі? І не дай Боже їх брити! Я про вуса. Моя цьотка раз побрила, то виросли такі, як в гетьмана Хмельницького». Або: «Ой, пані Влодзю! Шо то вам язик так побілів? Маєте температуру? У вас горячка! Мусите вже лягти пляцком до ліжка. А я вам малини принесу. Які кури? Мої кури? Ой, та я, коли мала горячку, ще й не таке виділа! Мені моя покійна бабця увижалася. Трускавки видзьобали? І мені ввижалося, ніби моя покійна бабця збирає трускавки. Але я си подумала: і на здоровля! Чи мені трускавок шкода? Але білий язик — то не жарти».

Варіантів присадити когось у пані Місі було безліч. Як не вуса, то бородавка, як не бородавка, то синець під оком. Ефект завше був той самий: сусідка здувалася, як бальон, і відступала з нічим, а вдома коло дзеркала марно шукала бодай познаку від небезпечних для здоров’я вусів, бородавки, звістунки раку, висолоплювала язика, мало не давлячись, і перед дзеркалом, і перед чоловіком, і перед дітьми, доки її не брали на сміх. І зауважте — пані Міся жодних там карнегів не читала, сама своїм розумом дійшла, як можна в словесній пересварці вийти переможцем.

На сусідній вулиці жила пані Поцілуйко, яка згодом перетворилася на тиху вар’ятку й стала усім розповідати, що вона вмерла, а її воскресили невідомо навіщо, та що вона хоче назад, туди, на тамтой світ, але ніколи не завдасть собі смерті, бо то гріх. Зате радо розповідає, що бачила ТАМ, і провіщає майбутнє. Були такі, що вірили, приходили до неї і слухали її теревені, а потім поширювали далі, й незабаром цілий Станіславів перекочував з вуст у вуста новину про Антихриста, який покаявся й хоче все направити, а отже, большевикам і руским нарешті буде гаплик. А з Америки вже пливуть військові кораблі нас рятувати, бо заступився за нас сам Папа.

Вулиця щороку змінює своє обличчя, стає все менш упізнаваною, але не зникає з моєї пам’яті, і я все ще пригадую, де яке росло дерево і де який був паркан. Я ще чую ті голоси, які лунали в моєму дитинстві. «Пані Стефо! А що-сте варили на обід?» — «О-о, пане Росяк! Як ся маєте, що там в склепі виділи-сте?» — «Пані Влодзю! Чи не у вас наша макітра?» Ці голоси будуть жити, поки і я живу, але відтворити я їх не можу, на папері вони звучать зовсім інакше.

На розі вулиці перестрів мене Дизьо, він постарів, розтовстів, став схожий на бальон, його писок випромінював море радощів. Він кинувся мене обнімати й потягнув на пиво, яке я йому начебто колись обіцяв, хоч я тієї обіцянки не пригадав, але погодився, і ми зайшли до дешевої забігайлівки, яка колись правила за книжковий склад для бібліотеки, а потім перетворилася на храм для невибагливих пияків. Тут пахло пивом і вудженою рибою.

— Старий, я не розповідав тобі, як я воював? — спитав Дизьо, облизуючи піну з вуст.

— Ні, — відказав я і, хоч він був старший за мене на добрих тридцять років, не протестував проти звертання «старий».

— Мені ще тоді ногу відірвало, — додав він зі смутком.

— Хіба? — здивувався я.

— А ти думав! — пожвавився Дизьо. — Ліву!

— Не бреши. Вона в тебе зовсім не дерев’яна.

— А ти шо — мацав? Мацав? — він аж очі вирячив від обурення. — Ну от! А кажеш! — Потім уже спокійніше уточнив суттєву обставину: — Була дерев’яна. За стільки літ вона вже шкірою обросла. А була цілком дерев’яна. З тої липи, що в мене на подвір’ї росте. Візьми ще два пива, і я всьо тобі вповім.

Я подумав, що після другої гальби він і про другу ногу щось наплете, тому поставити поставив, але чкурнув.

2

Та перш ніж зайти до своєї хати, я подався на оболоні, де в дитинстві ми перебували більше часу, аніж у хаті. Весною там панували мочарі, і вода цвиркала з-під ніг, зате росло безліч квітів, над якими дзижчали бабки й пурхали метелики, між мокрих трав снували вужі й вибалушували очі жаби, а в широких калюжах мерехтіли маленькі рибки й пуголовки. Улітку мочарі підсихали, ми рятували рибок, переносячи їх до рову, в якому текла маленька річечка Рудка на місці колишніх окопів. То було наше королівство, сповнене таємниць і загадок. Я вийшов на пагорб і поглянув на широкий видолинок, що його утворила вирва, коли тут вибухнуло стрільно. Це ми знайшли його, відкопали й уважно обстежили. Нас троє втекло тоді з уроків, які мали відбуватися в другу зміну. Та коли хлопці вирішили розпалити багаття й покласти стрільно на вогонь, я проникнувся нестримною любов’ю до фізики і вирішив, що краще піду до школи. Переконувати їх не розпалювати вогонь було марно, вони сміялися з мене й гулюкали вслід. Я йшов, час від часу тривожно озираючись і стежачи за їхніми діями. Ось багаття розгорілося дужче, ось вони підняли важку іржаву залізяку й понесли, дрібочучи, до вогню. Ось кинули в нього, аж іскри сипонули навсібіч, і стали чекати. Я приспішив крок, але позаду нічого страшного не відбувалося. Стояла тиша. Дорогою до школи я постукав у браму, де жив один із хлопців, загавкав пес, але ніхто не вийшов, я покричав і пішов далі. Те саме було й з другою брамою, ніхто на гуркіт і крик не з’явився. Тоді я пішов до хати старого міліціонера, що мав коня і їздив на роботу на возі або на санях. Я достукався до нього й розповів про хлопців, які знайшли стрільно. Він подивився на мене сонними очима, позіхнув і сказав: «Це що — уперше таке? Та тих снарядів уже як грибів познаходили. І нічого нікому». Потім махнув рукою й подався до хати. Так я дістався школи, не почувши вибуху. Але він був. Та про це я довідався щойно ввечері, як повернувся з уроків. Я побачив збуджену вулицю, почув плачі й голосіння. Стрільно таки вибухнуло, хоч і не відразу, вогонь погас, і вони мусили обкладати його новими галузками, одному відірвало руку й поранило очі, другому розпанахало живіт, обоє вижили. Правда, того вечора ще невідомо було, чи вони виживуть. Серед тих людей, які обговорювали подію, був і міліціонер, але ховав від мене очі, а потім непомітно ушився. Через рік його вбив копитом його ж кінь. Ненароком. А я ще довго носив у собі відчуття провини й роздумував над тим, що ще міг би зробити, аби цього не сталося, але відповіді не знаходив. Того вечора мама пригорнула мене до себе, повторюючи:«ти був з ними... ти був з ними...», але не била віником.

Тепер Рудка зникла, її пустили в каналізацію та забудували, маленька прудка річечка, у якій купатися неможливо, але можна було в очеретах наловити риби. Її смерть для мене стала несподіванкою. Здавалося, вона повинна була б вижити, як і ця оболонь, на яку наступають будівлі. Незабаром щезне й той видолинок після вирви, але я вже не хочу цього бачити, з моїх очей опадає знищений простір, укривається імлою. Бо в мене була щаслива збитошна пора, яку я згадую з солодкою тугою, коли ми бігали босими по дорогах, по травах і стерні, що цвиркала росою, і не знали, що таке кліщі. Ноги ледь не по коліна були запацькані коров’ячими пляцками. Ми були вічно замурзані, заталяпані, зі збитими колінами й ліктями, на яких запеклися струпи, але жоден струп не залишався без нашої увагими його здирали, не дочекавшись, коли відпаде сам, а коли розбивали палець на нозі до крові, чи п’ятку пробивав іржавий цвях, ми витягали його пальцями, промивали слиною, прикладали немиту розжовану бабку, замотували лопухами і повійкою та й бігли далі.

Кісточки на кулаках теж були вічно розбиті, бо ми мусили битися й розбивали їх об чужі зуби. Нігті ми обгризали, а не стригли. До перукарень не ходили, у хаті завше була напохваті машинка. Але коли до фризієрні вирушав дідусь, убравши свого старого анцуґа[10] з камізелькою і дзиґарком, ми радо його супроводжували, бо там, у фризієрні, можна було вдихати чудові припахи й слухати захоплюючі історії та плітки.

Ми жерли зелені ябка, зелений аґрест[11], зелені сливки, грушки, абрикоси, виноград і не мали срачки. Ми тріскали огірки й помідори просто з грядки, закушували немитими трускавками, підбирали з землі морву й уплітали з апетитом. Ми гризли макуху, вкрадену з воза, і крейду, жували смолу, розтоплену для асфальту, і живицю з вишень. Нас п’янили вихлипи з автобуса. Ми забігали ззаду і вдихали їх. Нам подобалися запахи бензини і взуттєвої пасти, ацетону і лаку. Ми лизькали приморожені шиби в хаті, у трамваї чи автобусі, лизали зимні мідні клямки й кульки на перилах. Ми пили щойно надоєне молоко просто з відра, поверх піни часом плавали стеблинки сіна чи соломи, але ми на це уваги не звертали. Нам робили ґоґолі-моголі з сирих яєць. Часом ми пили сирі яйка просто з-під курки. Ніхто не чув про сальмонелу.

Ми не мили рук, погладивши кицьку чи песика. Ми не мили писків, коли нас песики й котики облизували. Ми цілувалися з телятком і козенятком. Виціловували курчат, каченят і гусенят.

Ми мандрували лугами, мочарами й лісами, ласували заячою капустою, суницями, грициками, смоктали сік зі стебел, нектар з кульбаби, чебрецю та різних квіток, навіть не задумуючись, що всі ці ласощі могли обцюняти зайці, собаки й коти. Ми запихали стебла в мурашники, і коли їх мурашки покусали, облизували смачнющу мурашину кислоту.

Ми не любили яблук і черешень зі своїх садів, трускавки на чужих дачах смакували нам дужче за свої. Ми просто мусили закрадатися в сусідські сади, а то й навіть їхати на роверах в село й там драпатися на високі черешні. Інколи нас ловили й били кропивою. Ми крали колгоспну конюшину, сіно, буряки і капусту для кріликів. А бувало, що за ті свої наскоки діставали порцію солі в дупу. То колгоспний сторож стріляв зі своєї старої фузеї[12]. Потім доводилося відмочувати дупу в мидниці з теплою водою.

Ми пили пінки з пива й шампанського, таємно цмулили домашнє вино з бутлів, пробували на смак коньяк, курили скруцлі з сухого листя, з чаю і сіна. Бавилися в індіанців і курили люльку миру — насипали тютюн у ямку в землі, запалювали, пропихали крізь землю соломинки, лягали довкола й курили, не затягуючись, бо не вміли.

Улітку ми купалися в бляшаних баліях, які ще зранку наповнювали водою, щоб вона нагрілася від сонця. Раз на тиждень ходили до лазні. В одній кабінці милися тати з хлопчиками, а в другій — мами з дівчатками. А часом задля економії ще й з сусідськими дітьми.

У нас не було телефонів, тому ніхто не міг нікого попередити про свій візит, та й ми не могли. Двері в нашій хаті завше були відчинені. Сусіди приходили то за сіллю, то за сірниками, то поговорити, то подивитися єдиний на всю вулицю телевізор. Бабуся завше вбирала до телевізора хустину й чемно відповідала на привітання дикторки. Ми знали, що на обід у сусідів, а вони знали, що на обід у нас. Ми часто ходили в гості й приймали гостей у себе. З сусідами вирушали на пікніки, на річку, на гриби. Ті посиденьки за розстеленою капою з закусками і напоями неможливо зрівняти з теперішніми фуршетами.

Купаючись в озерах і ріках, ніколи не боялися ненароком заковтнути воду. В річці могли киснути годинами. Ніхто тоді не думав, що в тій воді можуть бути небезпечні речі — сики водяних щурів, корів і коней, бруди з помитих машин. Ми запихали руки в глибокі нори під берегом і ловили риб і раків, не боячись, що якась холєра нас хапне за пальці.

Ми любили спати в садку на розкладачках разом з котами. І комарі нам не докучали. Ми вибігали роздягнені взимку на мороз і качалися в снігу. Хотілося застудитися, лежати в теплій хаті й не ходити до школи. З цією світлою метою ми вдихали морозяне повітря на повні груди і їли сніг. Правда, сніг ми їли й просто так, без бажання застудитися. Сніг нас не брав. Поверталися ми з санок і нартів мокрі, як хлющ, часом з зашпорами в пальцях. Ми всі страшенно любили хворіти на застуду, але це щастя траплялося рідко. Тому таємно нагрівали градусника в гарячому чаї і з насолодою потому пили настій алое з медом і чай з трав, мужньо терпіли гірчичники і не менш мужньо сьорбали гаряче молоко з содою і маслом.

Ми стрибали з дерев, з повіток і хлівів з парасольками або без. Гойдалися на гілках і молодих деревах, переходили, зажмурившись, вузенькі кладки. Ми не боялися ні висоти, ні глибини. Цей страх прийшов значно пізніше. Ми провалювалися під лід і у вигрібні ями, падали на паркан з ровера, роздирали колючим дротом руки, ноги й обличчя.

Ми тягли з хати старі лахи, коли чули торохтіння возу лахмітника, а він нам давав за них глиняні свищики й дерев’яні деркачі. Ми обступали точія ножів і слухали, як дзижчить його станок. Ми визволяли з кліток собак, яких упіймали гицлі.

Ми любили велелюдні ярмарки за містом. Одного разу мені дали батьки три карбованці, щоб я купив собі ласощі, а я купив за них поросятко. Разом із мішком. І треба було бачити, як я ніс того кувікаючого лантуха на плечах, убраний у чистеньку білу сорочечку.

Ми робили збитки — перетягали вечорами вулицю нитками, серед ночі кидали кицьку в чиюсь відчинену кватирку, забивали цвяхами хвіртку, писали на парканах «Фантомас» і чіпляли до авт бляшанки, аби вони торохтіли. Ми запихали соломинки жабам в дупу й надували їх.

У піонерських таборах нам доводилося співати «Взвей тєська страмі сі нієночі, мипі анєри — де тіра бочіх», хоча наші батьки «рабочімі» не були.

Ми мали дитинство, якого тепер не має ніхто.

Розділ дев’ятий

1987. Станіславів—Софіївка

1

Тата я бачу ще зоддалік, він сидить у плетеному кріслі на подвір’ї, сонце його огріває, руки сперті на паличку між колінами. То паличка ще мого діда, з якою той любив прогулюватися. Поруч кілька газет. Тато усміхається, підводиться з крісла та веде мене до хати, щоб я перекусив, а відтак поїдемо до Ізьового помешкання. Заки я їм, тато збиває в мильниці піну, накладає її на обличчя й починає голитися своєю старезною бритвою, надимаючи то одну, то другу щоку. Він віддавна має електробритву, але, пішовши на пенсію, повернувся до цього дідівського способу. Робить це не кваплячись, як і за мого дитинства, бритва рухається рівно й плавно, рука ні на мить не здригнеться, а все ж в одному місці біля вуха таки закривавив поріз. Тато змиває обличчя під умивальником, потім слинить шматочок білого папірчика і прикладає на порізане місце, перевдягається в чорний костюм («у ньому мене й поховаєш»), в’яже краватку й старанно зачісує свою лисину, але вже не так старанно, як колись, коли хитромудро завертав довге волосся з потилиці на чоло.

Не знаю, чи подібні зубні лікарі збереглися як вид, бо мій татуньо був унікальним дантистом. Він чесно працював на саму платню, а коли пацієнти приходили до хати, лікував задарма. Пацієнтам це так сподобалося, що не було ані буднів, ані свята, аби не приперлися зі своїми болячками, і то не тільки зубними. Урешті це маму знервувало, й вона поставила татові ультиматум: або він буде щось брати, або хай приймає пацієнтів у сараї. Моя мамуся скінчила торгово-економічний і набагато краще тямила в бізнесі, бо працювала на продуктовій базі. Тато, заламуючи руки та виголошуючи патетичні слова, погодився, але теж виставив свою умову: грошей брати не буде, ну, не може, й фертик.

— Добре, — сказала мама, — бери яйцями, м’ясом, чортом лисим, але щось бери, бо коли поцьмакати над гускою, то ти тутечки, а коли щось до хати принести, то ніц!

І почав татуньо брати яйцями, курми, гусьми, качками, індиками, рибою, телятиною, свининою, салом, бульбою, гречкою, цибулею, сушеними ябками, горіхами, медом, церковними свічками, шкарпетками і дошками. Але не подумайте, що наша хата перетворилася на склад, бо тато брав, але пацієнти не дуже хтіли давати. Вони просто різко змаліли, так змаліли, що ми їх не дуже й бачили. І тоді тато гордо ходив по хаті й казав:

— Ха!

— Зате спокій у хаті, — тішилася мама.

Але не минуло й півроку, як пацієнти знову повалили до тата, і то не з порожніми руками, уже їм досить було дармових лікарів, після яких пломби випадали за місяць, золоті коронки зіскакували й заковтувалися, і доводилося після цього какати в мисочки, тарілочки, відерця, а чи просто на газетку, і хворіти на золоту лихоманку. Справа в тому, що тато ставив пломбу навіки. Людина вмирала, і пломба була на місці. А якби вилетіла, то тато давав гарантію, що зробить нову безкоштовно. Але не було жодного випадку, аби татова пломба вилетіла, чи коронка заковтнулася.

Саме завдяки цьому наш святковий стіл був значно багатшим за сусідські.

Мої очі спиняються на креденсі, за його шибами видніються слоїки з вареннями, компотами, маринованими помідорами й огірками. То все накрутила моя мама. Мами нема, а слоїки ще є. Я виймаю слоїк з компотом, накривка вкрилася іржею.

— Він, певно, вже скис, — каже тато.

Та ні, не скис, я випиваю склянку компоту — він як свіжий. Але татові не пропоную, у нього може бути дещо делікатніший шлунок, аніж мій.

Ми виходимо з дому, кілька хвилин тупцяємо на автобусній зупинці, потім трюхикаємо на другий кінець міста й мовчимо. Тато ховає свого останнього товариша, перед тим уже встиг померти стрийко Зеньо, і світ, який оточував тата, змалів і стягнувся, як шагренева шкіра. Щойно зараз, уже втративши декого з близьких товаришів, я починаю усвідомлювати його тодішній стан, ту пустку, яка утворилася на місці друзів, пустку, яку з віком усе важче заповнити, бо щодалі тільки втрачаєш, а не здобуваєш.

Ізьо жив у багатоповерхівці, хоч усе життя мріяв про окремий будиночок. Біля під’їзду стояло кілька людей, теж лікарів, тато з ними привітався за руку й познайомив мене. «Зараз будуть виносити», — сказав один із них.

— Іди, — сказав тато, — я вже там учора був. Попрощайся з ним.

Я піднімаюся на другий поверх. Двері відчинені навстіж, звідти лунає притишений гомін. Кілька невідомих мені людей — мабуть, сусіди. Домовина з тілом лежить на столі у вітальні. Під стіною кілька жінок в чорному з молитовниками. Старенький отець Валіхновський читає молитву. Ізьо був християнином і ходив до церкви. Обличчя його загострилося, у побілілих пальцях — дерев’яне розп’яття. Я вклякаю на одне коліно, хрещуся й промовляю молитви. Чую за спиною шепіт жінок: «То син?» — «Певно, що так». — «Та де син? Той в Америці. А цей...» — «Може, другий». — «Не було другого». — «Ти там знаєш...» — «Ціхо». За кілька хвилин усі заметушилися — пора виносити. Я теж підставляю плече під домовину, вона неймовірно важка, спускатися сходами доводиться обережно, біля дверей спиняємося й тричі стукаємо домовиною до порогу, потім виносимо на двір. Там уже чекає вантажівка, накрита килимом. «Зачекайте», — каже тато, підходить до домовини, кладе руку на долоні Ізя і цілує його в губи. У тата сльози на очах, він виймає хустинку й витирає очі. Вантажівка рушає. Усі, хто прийшов прощатися з Ізьом, сідають до автобуса. Усім порядкує жвава молодичка, здається, та, про яку розповідав мені тато, що Ізьо найняв її за хатню робітницю, але користав ще й з інших її послуг. В автобусі — співпрацівники Ізя й сусіди, та кілька жіночок, може, навіть удовичок, які теж мріяли його пошлюбити. Лунають жваві розмови, які до Ізя не мають жодного стосунку, отець Валіхновський обговорює з татом пошепки останні політичні події, бо тато слухає світ.

На цвинтарі гуляє вітер і каркають ворони, мені хочеться, щоб це якнайскоріше закінчилося. Але так не можна, треба відбути все до кінця, а тому після похорону ми повертаємося знову до помешкання Ізя, щоб його пом’янути. За столом настрій уже веселіший, правда, молодичка все ще не може заспокоїтися, не їсть і витирає сльози. Її сусідка шепоче:

— Чого не їси? Їж. Ти ше молода. Знайдеш си порядного хлопа й заживеш, як ковбаса в смальцю. О, хоч би пан Целяк, — киває на старшого пана навпроти. — Чоловік самотній. На доброму місці. Працює. Має гарнітур. Чисту сорочку. Жили би-сьте разом, як голубів пара. Шо ви на те, пане Целяк?

Але пан Целяк вдає, що не чує, і, піднявши келишок, плямкає:

— Ну, то дай Боже святого спокою йому на тамтім світі! Файний був чоловік. Поправив мені щелепу й не взяв ні копійки.

Тут починають й інші згадувати добрі справи Ізя та хвалити його, і шкодувати, що помер зарано, до сімдесяти п’яти не дожив, а во пан Цілушко має вісімдесятку, а поривався ще й труну нести.

Ми з татом не досиділи до кінця поминок, горілку лише пригубили, тихенько вийшли й поїхали додому. Всю дорогу мовчали, а вдома тато націдив з бутля вишневого вина, і ми пом’янули Ізя так, як вважали за слушне. Та не забули і стрийка Зеня, бо неможливо забути того, хто не забував сам нікого.

2

Іван Вагилевич

Сон другий

«Десь чути лунке цокання копит і торохтіння коліс, вітер порипує флюгерами та віконницями. Я впізнаю те місто з гравюр у книжці, вулички заплутані, мов лабіринти, і потопають у темряві, лише в деяких будинках блимає тьмяне світло. Раптом долинає цокіт копит зовсім близько, і я бачу чорну карету, візник має на голові каптур, обличчя його не видно. Вікна в кареті зашторені чорними фіранками. І на одну мить мені здалося, що краєчок фіранки хтось відгорнув і глянув на мене. Карета зникла на закруті. Я підбіг, щоб краще роздивитися, але вона розчинилася в чорнилі ночі. Під темними непривітними кам’яницями стоять кілька фіакрів, на козлах дрімають візники в чорних фраках і циліндрах. На кого вони чекають серед ночі? Я йду навмання, роззираючись на боки, кудись пропала та площа із соснами, я заблукав. Під ногами м’яка трава, суха, мертва, у мертвій траві може народитися тільки мертвий місяць, він стежить за мною. Вітер кидає в мене пригорщу хвої, але сосен я не бачу. Зате бачу перед собою темну кам’яницю, у вікнах якої блимають свічки. Дві каріатиди з великими персами підтримували балкони. Біля кам’яниці панує неприємна тиша, дошкульна тиша, липка тиша, хочеться її зруйнувати, вирватися з її мацаків. Я відчиняю двері й потрапляю до просторого передпокою, скупо освітлюваного свічками. На вішаку висять капелюхи й довгі плащі з вилогами, біля вішака стирчать з плетеного коша парасолі й палички. З кімнати праворуч долинає приглушене шемрання, схоже на монотонне бурмотіння молитви. Що я тут роблю? Але все ж скрадаюся навшпиньки до дверей, уважно дослухаючись, коли несподівано хтось мене хапає за руку. Я рвучко обертаюся й бачу панночку в чорній сукні. Худе подовгасте обличчя когось мені нагадує, але я не можу згадати, хто вона, а понадто голос, мені він теж чимось знайомий.

„Чому ви так пізно? — питає вона пошепки. — Ми вас чекали вранці“. Я не знаю, що відповісти, і з вуст моїх долинає невиразне бурмотіння. „Вона ще сподівалася вас побачити...“, — продовжує дівчина й бере мене за руку, але це не та з вогненним волоссям, бо волосся в неї чорне, вираз сумний і розпачливий, настільки, що хочеться її втішити, обняти, приголубити. Хотілося запитати, хто так на мене чекав, але не мав відваги. „Ходіть“, — каже вона й веде до того покою, звідки долинало шемрання.

Посередині покою на столі домовина, у ній лежить стара жінка в чорній сукні з коронками. На голові має чорний чепець, з-під якого визирають сиві кучері. Гострий ніс стирчить догори. По обидва боки домовини сидять у кріслах люди, теж у чорному. Палають свічки, бринить молитва. Я не знаходжу нічого мудрішого, як уклякнути й почати молитися. Очі присутніх спрямовані на мене. Щось їх напружує в моїй поведінці. Що я зробив не так? Може, не поцілував покійницю? То й не поцілую чужу для мене людину. Хто вони? І хто ця жінка, котра буцім чекала на мене? Я проказую тричі „Отче наш“ і тричі „Діво Маріє, радуйся“, правда, дуже тихо, так, аби ті мене не чули, бо цілком можливо, що це зовсім не ті молитви, які пасують для такої події.

Щойно закінчую молитися, як дівчина смикає мене за руку: „Ходіть за мною“. Я слухняно йду за нею сходами вгору. Сукня дівчини шелестить, сходи поскрипують. Дух ладану і свічок повертає мене в добу дитинства й гостювання на парафії в дідового брата. Навіть запах, що панував у будинку, був той самий.

„Ви з дороги, мусите перебратися, — каже дівчина, запровадивши мене до невеликого покою з ліжком. — Хоча... ви, певно, змучені... Може, трохи подрімаєте?“

„А коли ховають?“

„Завтра ополудні. Хочете помитися? Я накажу приготувати купіль“.

„Ні, не треба“.

Дівчина чимось нагадує Сильвію. Чи буде зручно поцікавитись, як її звати? Ні, це безглуздо. Скидається на те, що ми віддавна знайомі, а може, і родина. Отже, я не можу не знати її імені.

„Коли переберетеся, спустіться вниз на вечерю. Вам печеню підігріти чи волієте зимну?“

„Нехай буде зимна“.

Дівчина лишає мене на самоті, я роззираюся по кімнаті. Тут усе старосвітське, зі стін дивляться на мене світлини поважних пань і панів, вифранчених спеціально для знимки. На столику з горщика стирчить букетик безсмертників, поруч — маленький молитовник. Що це за світ, до якого я потрапив? Я перевдягаюся в чорний костюм і з подивом констатую, що він мені якраз упору. З дзеркала в шафі дивиться на мене хтось чужий із сірим обличчям. Невже то я? Спускаюся сходами в передпокій і гублюся, куди йти далі. З кімнати, де лежить покійниця, долинає те саме приглушене шемрання, вухо вловлює окремі слова, які нічого мені не говорять. Підійшовши до дверей навпроти, прочиняю їх і бачу на столі, освітленому свічником-трійцею, полумиски з їжею, карафу червоного плину й келишки.

„Я вже вас зачекалась,— усміхається панночка, наливаючи собі до горнятка кави. — Я теж зголодніла“.

З усього було видно, що тут наготувалися до завтрашніх поминок: печеня, паштет, шинка, ковбаса, сальцесон, сир, смажена риба, салата з квашеної капусти, пиріг з яблуками, пиріг з маком... Панночка наливає мені вишнівки. Надпивши її, маю таке враження, мовби випив узвару — не почув ані грама алкоголю. Може, тому, що я змерз? Дівчина кладе мені в тарілку шматок паштету і шматок печені. Паштет без смаку, печеня теж, здається, що жую печені підошви. Те саме з рибою — вона не має смаку риби, а чогось запліснявілого й розлізлого. Окраєць свіжої на око паляниці виявляється гливким і теж із ноткою цвілі. Так само й пиріг із яблуками. Я не можу це їсти. Волію ще вишнівки. Але, як і першого разу, вона має смак забарвленої на червоно води. Їжа, позбавлена смаку, також позбавлена й запаху. Але дівчина частується з апетитом. Як мені довідатися, хто я і хто вона? Чому вона не називає мене на ім’я?

„Вам не смакує?“ — питає, помітивши, що я, спробувавши всього по шматочку, перестав їсти.

„Я в дорозі перекусив, а крім того... просто втомлений... і настрій, самі розумієте...“

„Так, така далека дорога... я помітила, що ви без речей приїхали“.

„Дуже квапився“.

„Вона вам перед смертю передала оце“, — дівчина порпається у кишені й простягає мені маленького різьбленого ключика з вушком у формі серця.

„Що це таке?“

„Не знаю. Вона сказала, що ви мусите знати. — Я кручу ключика в руці, дівчина стежить за мною. Що ж — я киваю, вдаючи, що згадав... вона, як мені здалося, полегшено зітхнула. — Може, хочете відпочити? У своєму покої в шафі знайдете нічну сорочку“.

Я бажаю їй доброї ночі й рушаю до покою. Видно, що тут уже побувала служниця. Ліжко розстелене, на кріслі стоїть мидниця з теплою водою, поруч мило, з бильця звисає рушник. Попід кріслом — нічник з покришкою. Я уважно роззираюся, намагаючись здогадатися, для якого замка пасував би той ключик, але жоден замок у шафі чи в секретері не підходить. Я наближаюся до вікна й визираю на вулицю. Попід вікном росте розлогий горіх, жоден листочок не ворушиться на ньому. Неясна тривога опановує мене.

Раптом долинає чийсь голос з вулиці... здається, звучить моє ім’я. Я розчахую вікно і бачу Лютецію, вона махає мені руками: „Тікай швидше! Тікай!“ Я не знаю, чому повинен тікати, але слухняно перелізаю через підвіконня, хапаюся за гілку дерева й поволі спускаюсь додолу. Лютеція бере мене за руку, і ми біжимо. Як вона знайшла мене? Десь позаду чути траскання віконниць, плач і зойки. Я не знаю, від кого тікаю, не знаю куди, але слухняно біжу за дівчиною з вогненним волоссям. Зупиняємося на Ринку біля тієї кам’яниці, у якій ми вперше зустрілися. Лютеція тягне мене за собою далі. При нашій появі в юрбі присутніх радісно прошелестіло: „Ти встигла... встигла... Вона встигла... встигла...“

Ми падаємо знесилені за стіл і важко дихаємо. Нам знову несуть пунш, я п’ю його захланно і з неабиякою насолодою.

„Як ти мене знайшла?“

„Добрі люди підказали“.

„Де я був?“

„У себе вдома. То була твоя бабця“.

„Покійниця?“

„Ні. Та дівчина“.

Я завмер. Тепер я згадав, кого мені нагадувало її обличчя — мою бабцю в юності.

„Але як то можливе? А та... в труні?“

„Мабуть, твоя прабабця. — Лютеція простягає руку: — Дай“.

„Що?“

„Ключика... — Помітивши мій здивований погляд, додає: — Тебе було послано за ним“.

„Мене ніхто не посилав. Я сам пішов“.

„Тобі так лише здається“.

Я дав їй ключ. Вона покрутила його в руці й показала присутнім. Утішений гомін прокотився залою. Лютеція підвелася й попростувала до стіни навпроти шинквасу, на стіні зображено було дивну битву — лицарі рубалися зі звірами, у них під ногами було безліч трупів і рясно струменіла кров. Вона зупинилася перед стіною, вставила ключика в невидиму щілину й крутнула. Щось скреготнуло, клацнуло, і зі стіни висунулася шухляда. Присутні заплескали в долоні. Лютеція повернула усміхнене обличчя до мене, поклала переді мною різьблене пуделко й відчинила його. Пуделко було повне вирізаних із кості літер, які не нагадували жодну з відомих мені абеток.

„Що це таке?“

„Не знаю, — сказала вона. — Час від часу з’являються дивні речі нізвідки. Просто виринають і починають існувати десь поруч. Пояснення їхній появі нема, як і їхньому зникненню. А ми шукаємо розгадки. Зазираємо в ту книжку з незрозумілими письменами, намагаємося вчитатися, розшифрувати бодай рядок або хоч одне слово, та все намарно. Те, що проникає до нас і в нас, непізнаване“.

„Ці літери нагадують мені ті, що в книжці, яку ти мені показувала. Вони з того світу?“

Вона кивнула.

„Невидимі істоти приходять звідти, сновигають між нами. Декого викрадають. Зникнення людей відбувається дуже часто. Кінців ніхто не знаходить. Інколи вони діють ще хитріше — зникла людина з’являється знову, але це вже насправді не вона. У її образі хтось інший, хтось небезпечний. Він живе серед нас, а ми його розпізнати не здатні“.

Карлик підшкандибав до нашого столу, згріб кості з літерами назад у пуделко й кудись поніс».

3

Читаючи ці записки, я переживаю одне з найдивовижніших почуттів, бо ж опиняюся у своїх снах у тому самому стані, у тому самому місці й рухаюся в тому самому напрямку. Це пробуджує в мені присмак чогось незвіданого, водночас смерті і вічності. Мої сни мов наркотик: що частіше їх бачиш, то все дужче вони затягують в себе, не хочеться з ними розлучатися. Але те саме й у Вагилевича. Правда, його Лютеція з’явилася зненацька, а моя давно сиділа в мені, я вимріював її, вірив у неї, як вірять в існування острова Мадагаскар, хоч і ніколи не баченого. Я чув її голос, її подих, уранці на межі між сном і прокиданням вона торкалася своїми вустами моїх вуст, і я носив увесь день тепло її цілунку. Я писав їй листи, які назвав «Листи зимові до Лютеції», але відповіді не отримував. Повертаючись додому з міста, я уявляв собі, як біля хати стоїть авто, а в ньому — вона. Чому саме авто? Не знаю. Ось вона виходить з авта — з довгим полум’яним волоссям, що розвівається на вітрі, і всміхається мені, а сусіди витріщують очі і не можуть уторопати, що це все означає, а ще більше їх ошелешує, коли ця краса неземна обнімає мене й цілує, а я, обхопивши її за стан, веду в хату. Далі уява затинається, я в хаті сам. Падаю на канапу, задираю ноги на бильце і втелющуюся в стелю, роздивляючись дрібненькі тріщинки й ті візерунки, які вони утворюють, там, у тому павутинні тріщинок, я вичитую свою долю, далі ковзаю поглядом по своєму мальовидлу, намагаюся розпізнати імена дівчат, з часом я сам забуваю, де котра увічнена, і не можу розшифрувати її ім’я, таке враження, що галузки й листя вже живуть своїм окремим життям і розростаються, звиваючись зеленими змійками.

Я намагаюся її відшукати, не маючи уяви де, з цією метою я ходжу вечорами в студентські клуби, там завше вирує тлум, світло спазматично блимає, а в тому блиманні виникають обличчя на одну лише мить, аби знову поринути в темряву. Я сідаю десь у кутку, п’ю вино й розглядаю публіку. Коли до мене хтось підсідає, запитую про Лютецію, хоча розумію, що називатися вона може наяві інакше, але це все, що в мене є, єдина зачіпка. Та на моє запитання маю лише здивоване потискання плечима. Може, її не існує насправді? І як можна шукати сліди свого сну? Але ні, можна. Сни інколи випереджають події, то чому сон про Лютецію не міг би випереджати її реальну появу? Колись мені снилася одна маленька книгарня, до якої я часто вчащав у снах і натрапляв на безліч скарбів, а небавом вона з’явилася. Одного дня, коли липень забивав памороки цвітом липи, я натрапив на книгарню з переоціненими книжками, які вийшли ще тоді, коли я такими книжками не цікавився, і я там справді накупив багато чого вартісного. От тільки того старенького книгаря, що був у снах, у книгарні не було, замість нього торгувала жінка, проте, коли я зайшов туди вперше, подивилася на мене здивовано і радісно привіталася, мовби давно очікувала, а може, то мені здалося.

Я блукаю містом, вдивляюся в обличчя дівчат, як вдивляються в сюрреалістичну картину, щоб зрозуміти, що там зображено. Картини похмурі й невеселі, кожна несе на собі печать своїх невдач і життєвих провалів, та краще б вони несли печать гріха, тоді б усмішка не сходила з їхніх облич.

Ті місця, які бачив у сні, теж невловимі. Я не чую шуму сосен, хрумкоту хвої під ногами, усі вулички, наче змовившись, міняють своє обличчя, щойно настає день. У яку саме мить це відбувається, я ніколи не міг визначити, бо це перетворення стається не одним махом на всій просторіні, а винятково окремими кварталами або навіть окремими будинками, початок вулиці ще міг зберігати мерехтливий образ зі сну з важкими дерев’яними віконницями та різьбленими ґанками, а її кінець уже починав дніти, нічим особливим не дивуючи. Сон губився, але не відпускав, я почав записувати сни, а записуючи, настільки глибоко переймався сном, що він виростав у мене до цілої оповіді, і я вже не міг відрізнити, де був справжній сон, де дійсність, а де моя бурхлива уява, яка намагається склеїти докупи сон і яву. Я заплющував очі і ступав тими місцями, якими блукав у сні, а наступного дня я був переконаний, що це було насправді.

Розділ десятий

1978. Львів—Замарстинів

1

Смерть стрийка Зеня я сприйняв легше, аніж смерть Ізя, мабуть, тому, що стрийко випромінював стільки оптимізму й здорового чорного гумору, що просто неможливо було уявити його мертвим. Він ні з чого не робив проблеми й мав на кожну з них відразу кілька безпомильних вирішень. Його невсипуча енергія шукала свого застосування будь-де і будь-коли. Переважно він з’являвся тоді, коли я потребував його найменше. Стрийко був перейнятий моєю персоною до такої міри, що намагався життя моє не тільки покращити, але й наповнити непроминальним змістом. А яким був непроминальний зміст життя за уявленнями стрийка? Продовження роду. Таким чином і виникла в нього цілком свіжа ідея мене одружити. Сам стрийко загубив лік паннам, яких зробив щасливими матерями. Після війни, коли хлопи стали дефіцитом, він жив життям номада — від оази до оази. У війну встиг побувати в «Нахтіґалі», в СС «Галичина» і в УПА. Коли сходилися тато, стрийко та Ізьо й починали згадувати воєнну романтику, ми слухали ці історії, наче пригоди піратів або ковбоїв. Правда, у тих історіях були не лише бойові операції, життя в бункері й спогад, як було вбито першого енкаведиста, а як першого німця, а були й дівчата, веселі гулянки й вечорниці на селах. Коли при тих розмовах була присутньою бабця, то вона завше суворо осуджувала те, що УПА стріляла в німців:

— Більших інтелігентів за німецьких офіцерів я не стрічала. У нас жило двоє. То вони без дозволу яблука з дерева не зірвали. А раз попросили нашварцувати їм чоботи, то дали по пачці масла і чоколяди. А ви, лайдаки, у таких людей стріляли! Був би німець переміг, то жилиби-сьмо, як у Бога за пазухою.

Бабця дуже любила німців, а особливо австрійців, не знаю, як вона їх відрізняла.

Узагалі, мій тато і стрийко дивом вижили. Тато був чисто як Бетмен: удень сумлінно вчився на лікаря, а ночами йшов на завдання. Коли здибався з моєю мамою, вона це відразу припинила: «Або я, або бункер». Ну, бо мама добре знала, що в бункері не тільки вирішувалася доля неньки-України, а й систематично покращували демографічну ситуацію. Нє, щоби моя мама не була патріоткою, але вона завше мислила тверезо. Нічні вилазки припинилися. Хіба до мами.

Але стрийко свою війну ще продовжував. Коли їх оточили в бункері, й постала дилема: підірватися гранатами чи здатися, переміг другий варіант. Звичайно, перший виглядає завжди героїчніше, але в 1953-му й так уже було ясно, що світ нас кинув напризволяще, а на всенародне повстання чи американську армію не було надії. Заради чого вмирати молодим хлопам? І здалися. Дістали по десять років, але в 1956-му їх звільнили із забороною поселятися в Галичині. Проте згодом дозволили й це. І всі вижили, завели сім’ї й народили патріотичних дітей. Неодруженим зостався лише стрийко.

Нестримне бажання стрийка покращити мою долю брало початок ще з 1978 року. Була субота. Я тоді жив ще на Замарстинові, писав поему й не чекав гостей, коли до хати ввалився стрийко Зеньо. Убраний був у чудовий картатий костюм — останній крик моди 1938 року. Капелюх і краватка належали до тієї самої епохи, що й костюм, і тільки мешти були років на двадцять молодші. Ні, що правда, то правда, стрийко вмів стежити за своїми речами, і вони в нього практично не зношувалися. У шафі висіла дбайливо випрасувана форма вояка СС «Галичина» з напуцованими до блиску ґудзиками, медалями і хрестами, у селі на стриху за кроквою снив героїчним минулим весь у мастилі шмайсер. Стрийко всміхався у свої наваксовані вуса, що стирчали, мов роги оленя.

— Даю тобі десять хвилин, аби ти зібрався й вилетів корком зі свого лігва. Мусиш виглядати, мов нова копійка, або принаймні не гірше за мене. Ідемо на весілля.

— На чиє?

— Побачиш. Рухом, а то скоро тут мохом обростеш. Що ти бачиш, крім своїх книжок? Життя не в них, а там! — указав рукою на вікно.

Я визирнув і побачив двох песиків, які самозакохано вовтузилися одне на одному. Оце і є життя? Коли я вбрався, стрийко раптом схопився за голову:

— А краватка! — Краватки я не мав, але стрийко вирішив, що оскільки я поет, то можна на шиї зав’язати хустину — буде богемно й стильно. — І ще одне, — додав, — конверти. Чисті.

Конверти в мене були. Стрийко вийняв з кишені дві новенькі десятки і розклав їх по конвертах. То була стандартна сума, з якою йшли на весілля друзі молодих за совєтського часу, бо друзі батьків давали більше. Уявити стрийка за товариша молодих було важко. Дорогою ми купили два букети троянд по три карбованці й незабаром опинилися на подвір’ї палацу Потоцьких. Там уже юрмилося кілька весільних пар з гостями, чекаючи своєї черги. І тут я помітив нерішучість у поведінці стрийка, він зупинився й став уважно обстежувати усі ті групки, мовби вишукуючи своїх, але, вочевидь, не знаходив, урешті почав поволі походжати поміж ними, але вже не вдаючи, що когось шукає, а буцім убиває час.

— Що таке? Не можеш упізнати молодих?

— М-м... якщо чесно, то ні... Я отримав запрошення від невідомих мені осіб. Тобто я їх напевно мусив знати. Але... з моїм бурхливим минулим...

— Покажи запрошення.

— Я його... забув удома. Розумієш, я кілька разів перевдягався перед дзеркалом, і воно залишилося в іншому костюмі.

— Чудово. Може, ти ще й забув їхні прізвища?

— Знаєш... у голові стільки всього... я й не думав їх запам’ятовувати. Я просто не думав, що тут збереться стільки весіль.

— Ще б пак! Особливо якщо взяти до уваги, що сьогодні субота.

— Останнім часом у мене з пам’яттю проблеми. От скільки москалів застрелив — пам’ятаю, а де окуляри поклав — не згадаю.

— Кількість застрелених москалів з кожним роком невмолимо росте.

— З часом пригадуються деталі. Не будь таким в’їдливим.

— Та й ти не прикидайся. Ти ще не настільки старий, якщо годен до чужих молодичок лазити у вікна.

— Звідки ти знаєш? — насторожився він, полохко роззираючись.

— Ти сам розповідав.

Він полегшено зітхнув:

— Ну, от бачиш, яка в мене пам’ять. Хтозна, чи мене не запросили на весілля мого нешлюбного сина.

У цю мить мені на шию кинулася старша пані й стала виціловувати.

— Олюсь! Золотко! Ти приїхав! — і повернувшись до гостей: — Це Олюсь! Олюсь приїхав!

Я помітив, як у стрийка враз загорілися очі, він ще встиг мені підморгнути й прикласти пальця до вуст, заки пані потягла мене до гурту, невпинно тішачись:

— Це ж Олюсь! Олюсь! Тебе пустили! Боже! Ти мене впізнав? Я ж цьоця Гафійка! — вона розмовляла так голосно, мовби все своє свідоме життя прожила біля водоспаду. — Як летілося? То мій небіж Олюсь з Торонто, кузен Квіточки. А то є наречений моєї Квіточки — Ростик. А це вуйко Дозьо, вуйко Дусько, цьоця Влодзя, твого тата кузенка, цьоця Нуся, стрийко Дзюньо, стрийна Реня, дзядзьо Дорко, пані Геля — хресна мама Квіточки, а то її колєжанки... — вона перезнайомила мене з усією «родиною» так швидко, що з голови тут-таки й усе вивітрилося, бо доводилося не тільки ручкатися, а й цілуватися та обніматися.

— А то хто? — шепнула цьоця, киваючи на стрийка Зеня, який невідступно йшов за мною й теж тиснув усім руки, повторюючи: «Зеньо... Зеньо... пан Зеньо... Зеньо...»

Я на мить замислився, але стрийко не розгубився:

— А я колєґа його татка.

— Ой, то ви, певно, з ним училися?

— Ну так, вчився. І не тільки.

— І в лісі були? — перейшла на шепіт цьотка.

Почувши про ліс, стрийко відразу спалахнув ентузіазмом:

— О-о, де ми лише не були! Не одну зиму в одному схроні пересиділи.

— Як то файно! Потім розкажете, як то було. Ой, нас кличуть!

Молоді й гості посунули до палацу. Ми зі стрийком трішки відстали.

— Всьо люкс, — сказав він. — Ми їх знайшли.

— Ти гадаєш, то вони?

— Не маю сумніву. Я згадав — Ростик і Квітка.

— Але ж вони мене взяли за канадійця.

— Ну, бо той Олюсь не приїхав. І не приїде. З Канади не так просто нині приїхати. Будеш за Олюся.

— Ще чого! Грати роль канадійця! А як хтось мене впізнає?

— У тебе у Львові нема ні шкільних, нинститутських друзів, ти не працював на жодній людній роботі, живеш на відлюдді, як Робінзон. Шанс, що знайдеться хтось, хто тебе знає, один на тисячу... та яке там — на десять тисяч! Розслабся. Знаєш, як я у формі совєтського лейтенанта в 50-му році ходив на танці в Політехніку? Там твій тато грав на бубні в джаз-банді «Не журись!» Але ми там чосу давали! І я ніц не боявся.

— Але ж я не готовий... не вбраний як належиться.

— Чому ні? Сорочка «Mister D», мешти «Salamandra». Правда, костюм... Ну, костюм фірми «Сампошив», але принаймні не має наших бирок.

— Але ж я уже не зможу подарувати їм десять крабів. Мало того, що я близька родина, то ще й з Канади.

— Стопудово. Але нема такої безвиході, з якої б стрийко Зеньо не знайшов виходу. Ми, Винничуки, без бою не здаємося. Іди на церемонію, а я хутенько справлюся.

По тих словах тицьнув мені свого букета і помчав до брами.

Церемонія тривала для мене безмежно довго, не знати, чи молоді так нервували, як я. Під час групової фотки мене випхали наперед. Коли-небудь ця фотка потрапить до рук справжнього Олька і його батьків, а відтак на стенд «їх розшукує міліція». Не хотілося про це думати. Коли гості посунули до авт, цьоця поцікавилася:

— А де пан Зеньо?

— Зараз буде. Побіг на пошту зателефонувати до мого тата. Передасть від вас привіт.

Гості сідали в авто, а я місця собі не знаходив і вже думав тихенько ушитися, коли стрийко нарешті вигулькнув і задихано сповістив:

— Усе в порядку.

— А ось і ви! — втішилася цьоця. — Як там Рисьо? А Руся? Сідайте до зеленої «Волги». Олюсь, веди пана Зеня.

— Ти запам’ятав? — штурхнув ліктем стрийко. — Тато — Рисьо, мама — Руся.

— Цікаво, як звучать їхні повні імена.

— Певно Борис та Ірина, Іруся.

— А ще Катруся, Маруся, Віруся, Даруся...

— Дурна львівська звичка, — буркнув стрийко, — геть усе перекручувати.

Весілля відбувалося в кафе «Ватра» на 700-річчя Львова (зараз В. Чорновола).

— Давай конверта, — сказав стрийко і, вийнявши звідти десятку, поклав дві купюри по сто доларів. Я витріщив очі:

— Звар’ював — такі гроші!

— Ціхо будь. То воєнний трофей.

Я вийняв одну сотку — 1940 рік.

— Справжні?

— Ну... знаєш... я в цьому не певен. Одного разу ми підбили німецьке авто, там була валіза з долярами. Якщо навіть це й фальшивка, то погодься, що на дуже високому рівні. Простий смертний ніколи її не виявить.

— А 1940 рік тебе не бентежить? Гадаєш, вони дійсні?

— Вони вічні. Ти сумніваєшся в німецькій якості? Їх ніхто не кинеться здавати. Доляри нині спродують тільки дурні селюхиі а всі решта дбайливо зберігають. Доляр нині на чорному ринку продають по 5 крабів. Отже, ти подаруєш цілу тисячу! Не думаю, що хтось навіть з родини пожертвує більше.

Відтак вийняв авторучку, яка пам’ятала цісаря Франца-Йосифа, і вивів на конверті: «Від Олюся». За хвилю почали вітати молодих. Раптом стрийко штурхнув мене:

— Давай назад конверта.

— Що сталося? Ти передумав?

— Ні. Давай. — Я дав. Він вийняв долари з конверта, склав їх удвоє і поклав мені в руку, а конверта сховав собі до кишені. — Даси так, без конверта. Ти ж не рагуль, нє? Хай усі бачать. В Америці так прийнято — ніяких котів у мішку.

Коли дійшла наша черга, я сміливо розцілував молодих і вручив долари. Цьоця Гафійка радісно заплескала в долоні, а молодий вирішив, що одного чоломкання для такого поважного гостя замало, й обняв мене ще раз. Груди від конвертів випиналися в нього, як у Шварценеґґера, молода усміхалася так невпевнено, мовби збиралася от-от заридати від розпачу, що мене не дочекалася.

Цьоця Гафійка потягла нас за стіл і посадила поміж дівчат. Стрийко радісно блискав очима й підкручував вуса, почуваючись, наче лис у курнику — то була його стихія. Сиплячи жартами й компліментами та стежачи, аби в панянок були повні келихи й тарілки, він хутко завоював їхні симпатії і перетворився зі звичайного гостя на застільного заводіяку, звертаючи заздрісні погляди з іншого краю столу, бо найбільше реготу чулося саме з нашого вінкля[13]. На відміну від нього, я не міг торохтіти без угаву — мусив стежити за своєю поправною канадійською вимовою, вдаючи, що підшуковую слова, і пітніючи зі страху, що котрійсь дівчині раптом збреде заговорити до мене англійською. Я не міг і випити стільки, скільки мені б хотілося, щоб не втратити обачності, не розслабитися й не видати себе. Одне слово, кому забава, а кому мука. І чого я в цю авантюру втелющився?

2

Вам знайомий стан, який можна визначити словами «Я не хочу про це згадувати»? Авжеж знайомий, по очах бачу. От і я не хочу про це згадувати. Ні, не скажу, що весілля було нудним, воно не могло бути нудним вже хоча б тому, що я весь час сидів, наче на цвяхах. Мій канадійський акцент був не настільки досконалий, як цього можна було б сподіватися. Ціле щастя, що в ті часи публіка ще не була розбещена спілкуванням з діаспорою, і рідко хто знав, як то воно взагалі звучить — отой діаспорний балак.

Стрийко розслаблявся без жодних гальм, і коли я тихенько позаздрив його оптимізму, він відказав, що життя, як губка, і треба витиснути з нього всі задоволення до останньої краплі, перш ніж перетворишся на старого пердуна. Я не став йому заперечувати, вловивши в цих словах свідчення неабиякого досвіду й знання життя.

— Чого нам переживати? — шептав на вухо стрийко, обсмоктуючи рум’яне кроляче стегенце. — Якщо припреться той справжній Олько, то найбільше, що нас чекає — копняк у дупу. Але навіть на це нам сподіватися марно, бо ті двісті доларів, які ти подарував, лягли на їхні серця чуттям глибокої поваги.

— Я чомусь думаю, що саме з поваги до тих долярів вони їх можуть показати Олькові.

— Не впевнений, що юний канадієць може бути експертом у долярах 1940 року випуску. Не забивай собі баки дурницями: їж, пий, веселись.

Але спробуйте все це робити одночасно, коли до вас підсідає вуйцьо Дусько й починає розпитувати, «як там наші в Канаді», «чи бандерівці з мельниківцями вже ся помирили, чи й далі лежать на різних цвинтарях», «чому українська діаспора така безхребетна і не створила своєї мафії» і «кілько ковбаси можна купити за доляр», а поки ви намагаєтесь якнайґрунтовніше висвітлити всі ці глибокі теми, він з апетитом з’їдає таріляку оселедців з цілою грядкою помідорів і, видудливши ледь не пляшку горілки, цікавиться: «Я не дуже блідий?», хоча він такий блідий, як печений буряк. Потім вас з-за столу вихоплює цьоця Нуся й змушує крутитися в допотопному фокстроті, а при цьому її рот не замикається ані на хвилину, викидаючи фонтани слів спеціально спрепарованих під діаспорну манеру, бо вочевидь їй здається, що нормальної української мови я не розумію. Я її не збирався в цьому розчаровувати й тільки ввічливо всміхався та хитав головою, наче фарфоровий китаєць на креденсі моєї бабці.

Потім до мене сипонули дружки й повідомили, що саме на мене випав почесний вибір вкрасти наречену. Не скажу, що ця ідея мені сподобалася, і я спочатку вдав, що не розумію, чого від мене хочуть, бо в нас, у Канаді, звичаї дещо інші, але дружки запевнили, що це бажання самої молодої і навіть її матусі, котра зоддалеки підбадьорливо всміхалася й ледь чи не підморгувала. Дружки сказали, що виведуть молоду нібито до кльозету, а насправді через кухню на вулицю, де нас уже буде чекати таксі. Що мало відбуватися далі, ніхто мені не пояснював.

Я коротко переказав стрийкові сценарій, який не викликав у нього жодних заперечень.

— Головне, — сказав він, поплескуючи мене по спині, — не лови ґав. Квітка — дівка перша кляса. Я б знав, де її сховати. Давай, шуруй, а я тут усе припильную як належиться.

За кілька хвилин ми з молодою сиділи в таксі.

— Куди їдем? — запитав водій.

— Просто[14], — сказала вона й пригорнулася до мене, удаючи, що змерзла, хоча була така гаряча, як вулкан Кракатау.

— Але куди саме? — запитав я тихенько.

— Зараз побачиш. Мусимо десь перебути, поки йде забава. Спочатку молодий буде сам мене шукати, а потім йому будуть підводити то дівчат, то бабусь, переконуючи, що то і є його молода. Одне слово, це надовго.

Розповідаючи мені про народні звичаї, вона не забувала підказувати водієві, куди повертати, аж доки ми не опинилися на вуличці, що складалася з суцільних приватних будинків в околицях Замарстинова — моєї рідної парафії. І як таке можливе, що я жодного разу її не зустрів?

— Приїхали, — сказала Квітка і, домовившись із водієм, що той забере нас через півтори години, повела мене за собою.

Ми зайшли на цілком темне подвір’я, кудлатий псюра спочатку загарчав, а потім радісно заскавулів і, метляючи хвостом, поквапився віддати нам шану, але Квітка його відігнала, аби не запацькав сукні. У будинку теж не світилося, Квітка вийняла з торбинки ключа й відчинила двері.

— Що це за дім? — запитав я.

— Невже ти не упізнав?

Обана — перший прокол!

— Але що я дивуюся, — продовжила вона, — тут так темно. Це дім, у якому ти будеш жити. Так що почувайся, як удома.

— Тобто це твій дім?

— Уже не мій. Мене чоловік забирає до себе, а тут лишаться батьки, дідусь і бабуся. Але зараз вони всі на весіллі.

Вона засвітила у вітальні, потім відкрила бар і вийняла шампанське.

— Сідай на канапу й розслабляйся, а я переодягнуся, бо вже не годна в цьому всьому... Бодай годинку побуду так, як звикла.

Я відкоркував пляшку й налив у келихи. Квітка з’явилася в халаті і з великим пляцком в руках.

— Може, хочеш їсти? — запитала, умощуючись біля мене. — М’ясиво, холодець, риба, салати...

— Ні, дякую. Пляцок — якраз те, що треба.

Ми випили. Хвилину панувало мовчання, яке не віщувало нічого втішного, ба навпаки — навівало мені перші ознаки тривоги.

— Я хочу ще, — врешті сказала вона якимсь замріяним тоном, і я знову налив, після чого вона подивилася мені в очі з такою вселенською тугою, що я умить відчув себе останнім негідником, і запитала: — Чому ти мені не писав?

Мені здалося, що я провалююсь крізь канапу, крізь підлогу, крізь бетонне перекриття у захаращений компотами, закрутками і вареннями підвал, а звідти — крізь землю, і лечу, лечу... просто в Канаду... Та її голос вихоплює мене й повертає назад.

— Я розумію, ти стільки пережив... Ти не уявляєш собі, що ми думали, коли вуйко повідомив, що тебе відправили у В’єтнам. Ти ж міг відмовитися, правда?

Я закашлявся, шампанське пішло кудись не туди, у носі закрутило. Виявляється, я воював у В’єтнамі! О господи! Може, у мене ще й рани є?

— Відмовитися було непросто, — промимрив я. — Крім того, я знав, що буду служити при штабі...

— При штабі? Хіба ти не був у тому бою... забула, де це... вуйко писав, що вас там добряче потріпало, а ти опинився в шпиталі.

— Мене лише злегка контузило. І я... — тут я схопився за соломинку: — ...втратив пам’ять... не зовсім, але багато чого вивітрилося...

— Але ти пам’ятаєш, коли ми були дітьми і гралися на пасовиську? Тут були колись довкруги пустища — просто рай для дітей. Тепер усе забудували. Пригадуєш? Коли ми їздили в Брюховичі на озера й плавали на камері з колеса вантажівки? Коли збирали гриби?

— Так... мовби крізь сон.

— Зараз порівняємо, наскільки ти змінився, — сказала вона й витягла альбом із фотками.

Тут я остаточно занепав духом і сказав собі: якщо є Бог, то він або мене уб’є громом, або врятує. Не знаю, які справжні плани щодо мене були в Господа, але він твердо вибрав друге, бо фотки Олюся пасували до мене, як два чоботи пара. Волосся, щоправда, було в нього світліше, ніс рівніший, а очі не голубі, а сірі. І взагалі він мені скидався на курдупля навіть у військовій формі.

— Цим знимкам років п’ять, правда? — сказала Квітка. — Це коли ти йшов до війська. В’єтнам тебе трішки змінив. Я б сказала, навіть на краще. Ти виріс. От тільки носик... Це тобі його там поправили? — хихикнула вона.

— А де ж іще? В’єтнамець мене кольбою так луснув, то аж свічки в очах засвітилися.

— А більше тобі нічого не пошкодили? — і в її очах застрибали бісики.

Вона злегка захмеліла, зарожевілася і вмостилася зручніше, підібгавши ноги під себе. Я помітив, що вона скинула білі панчохи, поли халатика розійшлися, і її гладенькі смагляві стегна манили уяву.

— А пам’ятаєш... — промовила, примруживши очі і підступно усміхаючись, — пам’ятаєш, як ми... як ми... — тепер вона дивилася на мене так проникливо, що я, не задумуючись, випалив «пам’ятаю» й пригорнув її до себе, хоча второпати, що я мав би такого особливого запам’ятати з дитинства, коли ми очевидно бачилися, не міг, але видно, що це було щось приємне, щось, що нас... тобто Олька і Квітку... єднало всі ці роки.

Давно я так пристрасно не цілувався, так бурхливо й жадібно, з таким запалом і жаром, мовби то мав бути — і таки був — наш останній поцілунок, наше останнє побачення, і коли вона почала розщіпати на мені сорочку, а я на ній — халатика, то здоровий глузд уже надійно покинув мене, усі рухи надалі виконувалися автоматично, світ надовкола перестав існувати, і все, що нас оточувало, застигло, закам’яніло в непорушному сні, зачароване і заціпеніле, і тільки ми, ми одні на цілім світі ще борсалися, сплітаючись і розплітаючись, у тугих аж до болю обіймах, і мені здавалося, що це не Квітка ячить піді мною і наді мною, а дика в’єтнамська дівчина серед непролазних джунглів, що яріють нестримним жаром напалму й розпашілих тропіків, а довкола вибухають сальви, злітає в повітря земля, валяться дерева, кричать мавпи, папуги й голосно тупотять слони.

А потім, як прийнято писати в гарних романах, «вони лежали, тримаючись за руки, і замріяно дивилися в небеса». Ми дивилися в стелю. Найменше, що мені в цю мить хотілося, то відповідати на питання: «І що тепер?» Якби не клята Канада, я б і тоді не знав, що запропонувати, бо які перспективи могли бути в радянського безробітного, тунеядця й спекулянта, автора багатьох неопублікованих творів, пройдисвіта і шалапута?

На щастя, перша фраза, яку вона промовила після того, як ми провели очима всі пролітаючі хмарки, була: «Ти згадував мене там... у В’єтнамі?» Але замість слів я обняв її і занурив свого носа в теплі пружні перса, мені хотілося пірнути в них з головою, перетворившись на маленького хом’ячка, бо світ, який чекав мене після цієї авантюри, не чаїв у собі нічого радіснішого за оцю мить кохання, якої нам уже ніколи не судилося пережити разом. І коли з її вуст ось-ось мали б злетіти оті сакраментальні слова «А що тепер?», у двері загупали.

Сказати, що ми зірвалися, мов з катапульти, гарячково збирати свої розкидані речі, це надто применшити ту швидкість, з якою ми насправді металися по хаті, перекидаючи крісла, перечіпаючись ногами й буцаючись головами. Зібравши свої манатки, Квітка зникла в спальні, де залишила весільну сукню, а я, однією рукою защіпаючи штани, другою перехиляв з горлянки шампанське й думав, у яке вікно краще вистрибнути, аби, не потрапивши на зуб кудлатому песикові, на крилах пісні мирно промчати чужими городами.

Тим часом гуркіт у двері продовжував лунати, і тут я подумав, що так стукати може лише одна людина на земній кулі, і цією єдиною людиною міг бути мій звар’йований стрийко Зеньо, але перевірити цей здогад я не відважився, бо залишалася все ж маленька можливість, може, одна на мільйон, що за дверима міг підстерігати нас хтось інший. Наприклад, молодий із дружбами, а в такому випадку мій чудовий діаспорний акцент був би надто крихким аргументом проти їхніх копняків. Урешті Квітка при повній параді, вбрана й підмальована, вигулькнула у вітальні й заволала: «Та хто там?!!» У відповідь голос стрийка, який мені здався співом райської пташки, відповів:

— То я, Зеньо! Відкривайте!

З грудей мені звалився не камінь, а ціла вулиця Підвальна разом з Пороховою Вежею. Але за мить земля під ногами захиталася знову, і світ видався злим і підступним, бо, увірвавшись до хати, стрийко радісно — наскільки йому вдалося зобразити оту вдавану радість — повідомив, звертаючись до мене:

— Приїхав твій тато!

Тут вступають литаври, барабани й гонги на фоні похоронної мелодії Шопена. Моя смертельна блідість і хвилеве отупіння, можливо, викликали у Квітки певне здивування, але стрийко не дав оговтатись:

— Ходіть, нас чекає таксі.

— Як ви нас знайшли? — спитала Квітка.

— Мене привіз той самий таксист. У нього ж стійка біля ресторану.

— А з ким мій тато приїхав? — поцікавився я в надії, що стрийко вловить достатньо тонкий підтекст.

— О, це сюрприз! Сюрприз! — засміявся стрийко, недвозначно штурхаючи мене під бік.

— А що, — спитала Квітка, — цьоця Руся теж приїхала?

— Я ж сказав — сюрприз, — не здавався стрийко, і я, добре здогадуючись, що то мав бути за сюрприз, знову почав роззиратися по городах, якими так гарно мчати на волю.

Помітивши, що я вагаюся сідати до таксі, стрийко підштовхнув мене:

— Рухом, рухом, у мене все за планом.

У машині Квітка взяла мене за руку і не відпускала, мовби відчуваючи моє нестримне бажання чкуряти якнайдалі і якнайскоріше. Раз по раз вона зиркала на мене, стискала мої пальці й закушувала губу, їй хотілося щось мені сказати, але вона не відважувалася при свідках, а може, чекала на мою ініціативу. На розі ресторану таксі зупинилося, перед входом юрмилися гості, але на нас поки що уваги ніхто не звернув. Стрийко сказав:

— Квіточко, твій татко ще мене не встиг побачити, бо я вирішив зробити йому несподіванку й тихенько вислизнув. Ти виходь, а ми з Ольком заскочимо до мене. Це близенько. Я хочу перевдягнутися так, як твій тато мене востаннє бачив у лісі. Розумієш? Хвилин за п’ятнадцять повернемось.

— Але Олько мусить мене привести! — заперечила Квітка. — Такий звичай.

Я зітхнув так важко, наскільки лише міг, і прошептав їй на вушко:

— Знаєш... після того всього... я мушу оговтатися... це для мене надто великий стрес... боюся, що тільки все напсую...

Вона стиснула мої пальці так, що вони заніміли, і схвильовано зашепотіла:

— Ще не пізно... якщо ти хочеш, то я... ми ще шлюбу не брали...

Я вжахнувся, і мої очі забігали, шукаючи порятунку, але стрийко провадив з водієм захопливу бесіду і не міг нічим допомогти.

— Я писала тобі... писала тобі, як тебе люблю... а ти...

— Я знаю... але я не міг нічого пригадати... у мене все стерлося...

— Бідний мій... — тут вона обняла мене й стала цілувати.

На щастя, стрийко таки втрутився:

— Та ви тойво, дайтесі на стримане. Не дай Боже, побачать...

— Може, я від’їду? — запропонував дискретно водій, зрозумівши усю делікатність ситуації.

— Та нє-нє, то не є забава, — заперечив стрийко якомога серйозніше. — Квіточко, я зараз його привезу назад.

— Я не хочу! — замотала вона головою. — Поїхали звідси. Забери мене! Забери!

Я мовчав, і серце моє розривалося від розпачу. Така класна дівчина хоче мене, а я... Правда, хоче вона не мене, а канадійця, та все ж...

— Квіточко, у мене є план, — сказав стрийко таким тоном, що навіть мені захотілося йому повірити, — але потребуєш трішки витримки. У нас є ще цілий тиждень до шлюбу, так?

— Так... — промовила тремтячим голосом Квітка.

— От ми порадимося з Риськом... ми з Ольковим татом, знаєш, такі кумплі, що гей... так що не переживай... а зараз мусиш відіграти свою ролю...

Квітка вдихнула два літри повітря, зиркнула в напрямку ресторану і проказала, тицьнувши пальчиком у шибу:

— А хто це там... отам... — її голос чомусь затремтів, а пальчик поповз по шибі і зупинився на пристойно вбраних чоловіках, які, вочевидь, опинилися в центрі уваги решти гостей. Розмова там скидалася на дещо нервову, і хіба йолоп не здогадався б, що йшлося про двох пройдисвітів, які ледь не зіпсували цілого весілля.

— A-а, то нові гості, — сказав стрийко таким спокійним тоном, яким, мабуть, пояснював і слідчому НКВД свою присутність у бункері: «Та от... зайшов покурити». — Ну, виходь, виходь, я не хочу, щоб Ольків тато нас побачив.

Квітка зітхнула, відпустила мою руку й нерішуче відчинила дверцята. Коли вона вийшла й зробила кілька перших кроків, гості зарухалися жвавіше, а дехто навіть посунув до нас, але стрийко скомандував:

— Поїхали, поїхали! Завертайте в ту вуличку!

Таксі розвернулося й зникло, перш ніж хтось оговтався. Останнє, що я встиг помітити, це випростані руки кількох гостей, які показували пальцями нам услід, чийсь кулак і обличчя Квітки за розмаяним вельоном. Вочевидь, під вечір знявся легенький вітерець.

Від’їхавши на безпечну відстань, стрийко зупинив таксі, ми вийшли, проминули зо два квартали і, піймавши друге таксі, аби остаточно затерти сліди, приїхали до мене додому. А там, зручно вмостившись на фотелі з келихом коньяку, закинувши ноги поверх моїх рукописів на журнальному столику й смачно затягнувшись люлькою, стрийко задоволено промовив:

— Сьогодні ми взяли від життя усе, що цей день міг дати. Хіба не?

3

Наступного разу ми зі стрийком Зеньом потрапили на весілля доньки директора промислової бази. Я не хотів нікуди йти, але стрийко потребував компаньйона, переконував мене, що мусить потрапити на те весілля, бо там його чекає невимовне щастя, і що він уже теж вирішив женитися. Я в це мало вірив, але врешті піддався на його умовляння. Усе відбулося за звичним планом, правда, цього разу мені не довелося вдавати з себе когось іншого, окрім себе самого. Просто стрийко на подвір’ї перед палацом Потоцьких підчепив молодицю років під сорок, котра була сама. Як він вирахував, що вона сама, це тільки йому відомий спосіб. У всякому випадку, заки молодих розписали, то стрийко вже з тою жіночкою жартував, мов зі старою знайомою. Потім дуже природно підкликав мене, і ми без проблем вписалися в компанію.

Весілля було грандіозне, на добрих три сотні гостей, на такому весіллі загубитися легше легшого. Я б не проти був стати зятем директора промислової бази, але, на жаль, я в таких високих колах не обертався. Директор, як людина партійна, усе організував таким чином, аби ніяка холєра не звинуватила його в українському буржуазному націоналізмі. Музики грали інтернаціональні пісні, і щойно під самий кінець, коли всі добряче сп’яніли, почали грати українське.

Я хутенько намотав дівчину, вбрану, мов лялька, доньку теж, мабуть, директора, далі вона пересіла до мене, і всеньке весілля я танцював лише з нею. Іруся чимось нагадувала молоду: була теж висока, худа і з великими вустами, за якими ховалися такі ж великі зуби. Такі зуби зараз рідкість, відколи винайшли брекети. Через ті зуби рот у неї був постійно відкритий, час від часу вона намагалася його закрити, але він самовільно все одно відкривався. Я просто не уявляв собі, як із таким ротом цілуватися. Мені здавалося, що наші зуби, зустрівшись, будуть викрешувати іскри, блискавки й електричні розряди найвищої напруги. Але коли ми нарешті вийшли подихати свіжим повітрям, то нічого цього не сталося — жодних розрядів, і я відчув розчарування, бо душа моя прагнула бурі і натиску, але змушена була обмежитися лише одним натиском.

На весіллі були присутні і її батьки. Тато — товстун з великою головою, яка свідчила, що тільки з такою головою можна стати директором. Мама теж нівроку в тілі. Вони час від часу уважно зиркали в наш бік, а потім підкликали Ірусю і щось довго розпитували. Я здогадався, що про мене, і не мав сумніву, що вона не зможе піти на ніч до мене, тому перемкнувся на іншу дівчину, відразу ж довідавшись, чи не прийшла вона з батьками. Вона була вбрана в рожеву сукню до п’ят, і тіло її википало за межі тієї сукні, та й була вже достатньо п’яненька, аби розтягувати прелюдію знайомства, і ми дуже швидко перейшли до діла за рогом ресторану.

У цей час стрийко витанцьовував зі своєю молодичкою, пізно вночі ми поволокли обох дам до мене й розійшлися по покоях. Засинаючи, я чув, як стрийко з молодицею гучно перетравлюють олів’є, а вранці ми прокинулися від стукоту у вікно. Я спочатку й не думав відчиняти, але тут до моїх вух долинув рідний голосочок моєї матінки. Вона розмовляла з сусідкою. З криком «Мама приїхала!» я вискочив з ліжка й став одягатися. Моя краля кліпала заспаними очима, нічого не розуміючи. Стрийко хутенько випхав свою даму до мого покою й звелів обом тихо сидіти. Заки я йшов до дверей, він встиг зодягнутися, скласти канапу, на якій гецкався з молодичкою, і сховати білизну до шафи.

Мама приїхала зовсім несподівано, але, як завше, з двома великими торбами, набитими харчами. Присутність у мене стрийка її не здивувала, але її чутливий носик відразу вловив запах парфумів.

— Чим тут пахне?

— Ой, Софійко, — тішився стрийко, — ти файно виглядаєш. Тьфу-тьфу-тьфу!

— Але чим тут пахне? — не давала собі заговорити зуби мама. — У вас гості?

І тут вона рушила до другого покою. Стрийко перепинив їй дорогу:

— Дуже добре, що ти приїхала. Маєш при собі гроші? Бо я якраз домовився про плитку до лазнички. Ходімо.

— А то не може почекати? — дивувалася мама.

— Нє-нє, потім її не буде.

І таким ото робом він виманив матусю з хати, аби я за той час затер усі сліди й випровадив наших любасок. І то була остання наша вилазка зі стрийком на чужі весілля, бо далі я навідріз від них відмовився. Та минуло кілька років, і коли після розлучення в мене виникли проблеми з хатою, стрийко знову загорівся покращити моє життя й збагатити його непроминальним змістом.

Розділ одинадцятий

1987. Львів—Винники

1

Той сонячний суботній ранок не віщував нічого тривожного. Я мирно похрапував, коли мене розбудив гуркіт у двері, а потім і у вікна. Я подумав, що почався землетрус, і про всяк випадок схопив паспорта. Але то не був землетрус, то завітав мій стрийко.

— Сервус, коханий! — радісно вишкірився він, із задоволенням демонструючи мені свій парадний вигляд і нові зуби, які йому вставив мій тато. — Ми йдемо в гості.

— О боже! До кого?

— Побачиш. Нас чекає чудовий обід.

— Нічого не розумію. Який обід?

— Поясню дорогою. Збирайся.

Раптом його пильне око впало на стіл із черговою малярською халтурою — великим пластом скла, на якому намальовано було типового совєтського гражданіна з конституцією СССР в руках. Стрийко аж захлинувся від обурення.

— І ти, курчий бику, то малюєш? А бодай тобі червона качка яйця обірвала! Та твої діди в могилі перевертаються!

Я намагався пояснити, що інколи для зарібку малюю ще й не таке і що нема в цьому нічого страшного. Але він не слухав мене, очі його бігали по кімнаті, і в мене виникла підозра, що не без мети, а в пошуках молотка. Мені ледве вдалося його заспокоїти і пообіцяти більше такого не малювати, а скло я накрив капою, аби воно йому не мозолило очі. Нарешті він всівся на канапі і закурив, не перестаючи бурмотіти щось під ніс.

Після того, як я вискочив із лазнички, усе моє збирання відбувалося під невблаганним оком стрийка. Він прискіпливо оглядав кожну деталь мого гардеробу й змусив мене кілька разів перевдягатися. Тобто чорний костюм, якого я востаннє вбирав ще на шлюб, увесь час був той самий, мінялися тільки сорочки. І знову постала проблема з краваткою, якої я терпіти не міг, але цього разу стрийко забезпечився.

— Я це передбачив і прихопив із собою. Краватка додає людині впевненості й солідності. Відразу буде видно, що ти не шантрапа яка, а син дантиста.

Я подивився на себе в дзеркалі й не побачив нічого оптимістичного.

— Ми йдемо на похорон? — поцікавився я, знаючи, що улюбленим заняттям стрийка було приєднуватися до похоронної процесії і, вивідавши дорогою необхідні дані про покійника, виголосити потім над могилою промову, від якої в усіх присутніх сльози дзюрили, мов із ринви. Стрийко був майстром своєї справи й дбайливо вирізав з газет усі некрологи. А пізніше потішав удовичок, як лише міг тільки він.

— Ні. Ми йдемо на оглядини.

Тут мені вперше загніздилася в серці тривога.

— Кого ми будемо оглядати?

— Не ми, а нас. Нас будуть оглядати.

Пізніше я довідався, що його до такої бурхливої діяльності надихнуло одне-єдине зітхання моєї матусі, яке стосувалося мого невпорядкованого життя.

По тих словах він мене виштовхав на вулицю. Біля хати чекала стара чорна «Шкода», яку стрийко відібрав у німця на Волині. Уже в авті я дізнався, що ми їдемо знайомитися з моєю вірогідною нареченою. Я спробував збунтуватися, але стрийко запевнив, що таким було розпорядження моїх батьків. Я змирився, вирішивши розкрити для себе життя ще й з такого боку, бо ніколи мене ніхто раніше не знайомив. Завше складалося так, що це я всіх знайомив, однак ніхто мені тим самим не віддячив. Я, опинившись, після Станіславова у Львові й не маючи ні шкільних, ні інститутських друзів, на диво сам собі зараджував. А коли виникало питання про бабасиків, то відразу лунало: Юрко приведе. Ну, і я приводив. А тепер мене, аса знайомств, зводин і вирішальника чужих доль, везуть на показ, мов породистого песика до не менш породистої сучечки.

— Вони мене дуже просили, щоб я тебе вженив, — пояснював стрийко. — Скільки можна волочитися?

— Мені достатньо й одного разу.

— Ні, життя на цьому не закінчилося. Тобі треба заможну дівку з хатою. І всі проблеми відразу відпадуть.

Дорогою я пробував виборсатися зі стрийкових сітей.

— Ти так мене хочеш оженити, а сам так ніколи й не оженився.

— Що ти рівняєш? Знаєш, у які я часи жив? Уся моя молодість минула на війні і в лісі.

— А по війні?

— Що значить по війні? Для мене війна скінчилася щойно в 53-тому, коли здох Сталін. Я мав тоді тридцять три, як Ісус.

— То куди ми ідемо?

— Є такий пан Базьо, він має багатющу картотеку панночок на виданні і, ясна річ, женихів. Підемо до нього. Він ще й адвокат. Йому за вісімдесят, але дасть фори молодому.

На ту пору я вже втомився боротися за хату й опустив руки. Адвокат, до якого я звернувся з самого початку, казав, що справа безнадійна, треба було раніше думати й оформляти все правильно, а не сподіватися на чиюсь чесність і порядність.

Пан Базьо мешкав у старому будинку недалеко від центру. Це був жвавий сухорлявий дідок, переповнений енергії. Для стрийка обіцяв зробити любе.

— Я теж вам скажу, що справа ця має тільки один рішенець — поділ будинку, — потішив мене він. — Від цього ніде не подітися. Але... але є питання: коли це станеться?! Як скоро?! Адже вам хочеться, щоб це трапилося якомога пізніше. Так? — я кивнув. — То я вам скажу, що один такий спір про поділ будинку я тягнув цілих дев’ять років і тягнув би й далі, якби сторонам терпець не урвався й вони не підписали мирову. Бо аби-сте розуміли, поділ будинку — то є марудна справа. Яке б рішення не було, ніхто ним задоволений не буде. Але допустімо, що будинок поділений. І що? Земельна ділянка належить вам. Отже, та сторона мусить хіба літати, щоб дістатися будинку, бо земля не поділена. Продати теж не можуть. Ага. Тоді вони подають на поділ земельної ділянки. А це судова тяганина ще на кілька років. А до тієї пори або ви з дупи вилізете й станете заможнішим, аби відкупитися, або тестьова ґеґне, або те й друге, вам на радість. Як у тій казці, де хитрун обіцяв султанові навчити віслюка людської мови, а натомість просто тягнув час, пояснюючи, що рано чи пізно або султан помре, або віслюк.

Мені сподобався його бойовий газард. Він уже готовий був кинутися до бою. А в мене іншого виходу й нема. Опісля він поліз у свою картотеку, а це ціла шафа з шухлядками. На шухлядках промовисті наліпки: «Удовиці з дитиною». «Удовиці без дитини». «Розлучені жінки без дитини». «Розлучені жінки з дитиною». Дівчата на виданні мають кілька шухлядок: а) з родичами в Канаді й Америці; б) з хатою; в) з машиною; г) з хатою і машиною; ґ) з родичами за кордоном, хатою і машиною. І так само були покласифіковані парубки.

— Що ми потребуємо? — запитав пан Базьо й поглянув на стрийка, який тут виразно грав першу скрипку. — Багата удовиця — то, я вам вповім, дуже вигідна партія, бо по небіжчикові залишається чимало всякого добра.

— Не, — сказав стрийко. — Удовиця то вже сформована персона зі своїми звичками й мухами. Доведеться довго пристосовуватися, притиратися. То не для нього. Тим більше, якщо з дитиною. Брати на себе відповідальність за виховання чужої дитини? То дуже відповідальна справа. Або й розлучена з дитиною. Це ще гірше, бо є батько дитини, який буде приходити у визначені дні й псувати настрій. А потім та дитина прийде й щось бовкне новому татусикові. А він навіть не зможе дати по сраці, бо то чужа дитина, і треба з нею поводитися делікатно. Не, нє...

— Ну, добре. А чим не підходить розлучена без дитини? Але з помешканням?

— Підходить, але не йому. То мені би підійшла, бо я знаю, як з такими раду давати. Бо розлучені теж уже мають сформовані звички, погляди на світ і таке інше. І якщо вона звикла, що мило мусить лежати в мильничці, а не поруч, то нема ради. Або якщо перший муж ніколи не цьмакав і не хропів, а другий і те, і се, то вже ціла трагедія. Бо рано чи пізно вона йому то тицьне. Або якщо перший муж не звертав уваги, що в неї вічно голова болить, а другого від того шляк трафляє? І знову шкандаль.

— Отже, дівчина на виданні?

— Так. І не старша двадцяти чотирьох років. Бо після двадцяти п’яти, то теж неабияка штучка. З такою треба буде морочитися, як із диким мустангом, заки приручиш. По собі знаю. У неї за плечима в такому віці розбите серце, сльозливі спогади за тим скурвим сином, який вженився на її подрузі, й тверде переконання, що всі чоловіки — сволочі. Нам підійшла б шуфлядка «ґ», — сказав стрийко твердо.

— Дуже слушно, — погодився пан Базьо. — У його ситуації краще мати запасний варіант. Та-ак... що ми тут маємо? — він витяг шухляду, а ми повитягали шиї. — Відразу мушу поцікавитися, чи дуже важливу ролю грає розум.

— Чий? — запитав стрийко.

— Ну, та вашої обраниці. Чи мусить вона конче бути мудрою, як Марія Магдалина, чи дурною, як жінка Лота?

— Е, — махнув рукою стрийко, — на дідька йому розумаха? Щоб тягала на оперу й балет? Щоб волочила на художні виставки й церковні хори? Щоб змушувала читати якусь нудоту, аби потім разом її обговорити? Ні, я не дозволю перетворити на пекло життя мого дорогого небожа. Нехай буде дурненька, але в міру. Не біда, якщо на питання «хто взяв Бастилію?», відповість «не я». Бо це пусте.

Я в принципі не міг із ним не погодитися. Галицькі інтелігентні дівчата просто помішані на камерних концертах, операх, балетах, виставках і літературних презентаціях. А коли жити? Коли жити, я вас питаю?

— Ну, то ось маєте — гарна, як лялька. Заможна. І, як ви сказали, в міру дурненька, хоча це непросто помітити, — і пан Базьо простягнув фото 3 на 4, як до паспорта, з якого дивилася справді мила дівчина, хоч і насуплена і, мабуть, чимось налякана, мовби в очікуванні не легендарної пташки, а іхтіозавра з трупом матінки в дзьобі.

— Який у неї зріст? — поцікавився стрийко.

— Середній, — твердо відказав пан Базьо, потім перевернув фото другим боком. — О, тут ся пише: метр шістдесят чотири. Себто, менш-більш на п’ятнадцять сантиметрів буде нижча за нього, — кивнув на мене.

— Ну, то люкс, — погодився стрийко. — Буде її носив на руках. А фігура?

— Перша кляса. Кажу вам як фахівець.

— Е, фахівці різні бувають. Є такі, що їм пампушки до вподоби, а іншим — драбини.

— Не, не переживайте. Не пампушка і не драбина. А якраз у сам раз.

— Добре, — не витримав я. — А що не так?

— А чому щось конче мусить бути не так? — здивувався пан Базьо.

— Бо так завше буває. Такий закон природи. У кожного щось не так.

— Ну...

— Та кажіть уже.

— Вона нецілована й мовчазна. Але я гадаю, що це чудово. Моя третя жінка була страшна балабайка, метляла язиком, наче віником. Я мусив тікати від неї на природу, щоб урвати бодай трохи тиші. Ціле щастя, жи її вислали до Сибіру.

— Айой! — заспівчував стрийко. — Ото мали-сьте цурис, коли вона ся вернула!

— Та нє, Богу дякувати. Не вернулася, бо знайшла там собі військового та й лишилася. А вже четверта була мовчунка. Та чому була? І зараз є. Чи ви чуєте її? Ні? І я не чую. То це, скажу вам, скарб, а не жінка. То шо — берете? То я їм зателефоную, що в неділю приїдете. І умова така — за адресу п’ятдесят карбованців. А по шлюбі сто.

2

Є такі вчинки, про які шкодуєш, ще заки їх здійсниш, а все ж таки здійснюєш. Найближчої неділі ми зі стрийком поперлися на Левандівку. Левандівка ніколи не славилася гарними дівчатами, зате охочих напучувати писок кожному, хто проведе їхню дівчину додому, там ніколи не бракувало. Зрештою, Левандівка була досить далеко, і кожен хлопець, який мешкав неподалік центру, зачувши, що дівчина звідти, намагався якнайхутше підняти вітрила й відчалити в нове кругосвітнє плавання в пошуках незаселених островів.

Галюня жила на околиці в приватному помешканні, що дуже сподобалося стрийкові.

— То, знаєш, завше ліпше, як жити в бльоці. Ні тобі сусідів, ні тобі переживань, жи хтось затопить, чи насрає під дверима, чи вкраде витирачку до ніг.

Батьки нас чекали біля брами й повідомили, що Галя нічого не знає про наш візит, і краще, аби то нагадувало несподіванку. Буцім стрийко — то їхній давній знайомий, давно не бачилися, то й запросили на гостину. У вітальні нас уже чекав накритий стіл із закускою і напоями. Я помітив, як у стрийка загорілися очі, він ледве стримався, щоб не потерти руки від задоволення, але силою волі стримався. Нас запросили до столу й стали вгощати. Після третьої чарки матуся сказала, що покличе доню. Дівчина й справді виявилася неймовірно соромливою лялькою з таким потупленим зором, ніби її вели на розп’яття, а не до столу. А коли вже сіла, то треба було її ще вмовляти, аби щось поклала на тарілку, а пити відмовилася взагалі. Стрийко підбадьорливо зиркав на мене й пускав бісики, він, вочевидь, був у захваті. Дорогою мені пояснював:

— Ти си не уявляєш, як то фантастично класно розбещувати таку цілочку. Неймовірна насолода. Бо то знаєш, коли добираєшся до садів Едемових надто швидко, то втрачаєш дуже багато, а власне, оцей повільний, непоквапливий натиск, коли ти буквально по сантиметрові завойовуєш незвідані терени, — оце і є те, що я називаю радістю життя.

Незвідані терени Галюні викликали в мене неабияке зацікавлення, нижче вузької талії вражали уяву широкі стегна й доволі грубенькі ноги. Галюня вчилася в консерваторії у класі вокалу. Шкода, що я про це довідався тільки зараз. Про вокалісток у Львові було тверде переконання, що вони дурні, мов корки від шампана. І так сталося, що перед тим я вже мав справу з двома вокалістками й мусив із тією сентенцією погодитися — вони й справді були неймовірно тупенькі, зате не надто комизилися, а їхній послужний список відверто вражав.

Несподівано матуся запропонувала Галі показати мені сад. Дівчина спочатку дулася, вовтузилася й дуже неохоче підвелася з місця. Я потюпав за нею. Сад пишався різними фруктовими деревами і ягідними кущами, які саме дозріли, і я знічев’я почав скубати порічки. Галя стояла збоку й мовчала.

— Ви любите порічки? — запитав я і підніс їй жменю ягід до вуст.

— Вони не миті, — буркнула вона і скривилась.

Ага! Вона ще й суцільний дистилят. Може, вона й не цілується з гігієнічних причин?

— Маєте рацію, — погодився я і одним махом проковтнув цілу жменю. — Вам, як вокалісту, до бузі не мите брати не можна. А скажіть, коли ви закінчите навчання, куди підете працювати?

— В оперний.

— О, чудово!

Це означало, що зранку я буду чути, як вона розспівується, випивши зо два сирих яйця, а вечорами її бачити не буду взагалі. Чи довго б така сім’я протрималася? Зрештою, я вже це все пройшов. Була в мене музикантка, яка водила мене на камерні оркестри, і мені навіть вони подобалися, я відчував, як піднімаюся духом, як стаю наближеним до цієї священної касти просвітлених осіб у вишиванках, що слухають камерний концерт з таким виглядом, наче б оглядали мелодраму, які на кожне «кахи» миттю реагують гнівним позирком, які після концерту розкланюються, мов після гостини, бо всі всіх знають роками. Вони для мене були наче небожителі, які володіють найпотаємнішими яскинями знань, непрості й нетленні, до яких мені рости й рости. Але література мене цікавила більше.

Ми повільно брели садом і коли опинилися на протилежному його кінці, де нас не могли побачити з вікон батьки, я наблизився до неї й сказав:

— Ви прекрасна, — а тоді обняв за стан і притягнув до себе. Вона обурилася й уперлася в мої груди обома руками:

— Що ви робите? Я вас не знаю.

— Оце і є чудова нагода нарешті запізнатися.

Я спробував її поцілувати, але вона мотала головою, як індик, зціпивши вуста, аж ті побіліли.

— Зі мною так не можна, — вирвалася вона й відступила на кілька кроків. — Що ви собі дозволяєте? Я не давала жодних підстав, щоб до мене тулитися!

«А бодай би до тебе зимний п’єц тулився!» — додумалося мені.

Вона підійшла до кущика, вирвала ягідку аґресту, сумлінно її витерла й поклала в рот. Ягода тріснула на її зубчиках і незабаром перетворилася на кашку. Галюня щось мозольно обдумувала і, мабуть, намагалася сформулювати цю думку якомога зрозуміліше для такого бовдура, як я. Я жвакуляв тим часом аґрест жменями й теж думав. Дружина — оперова співачка — це найменше, про що я мріяв. Це катастрофа. Який сенс продовжувати? Хоча я щиро прагнув її пригорнути, бо ці чудесні форми просто нахабно манили до себе. Але як ні, то й ні.

— Ви навіть не сказали, що хочете зі мною зустрічатися, — промовила тихо вона.

— Цей так само собою зрозуміло.

— Мені не зрозуміло. Хто ви?

— Художник.

Хоча я такий художник, як мій стрийко — адмірал. Треба було сказати художник-оформлювач, автор безсмертних транспарантів «Решения XXII сьезда КП СССР в жизнь!» чи «Збільшимо надої на 50%!» Але де ж я таке скажу? Ще було б смішніше, якби я назвав себе літератором.

— І ви зможете намалювати мій портрет? — пожвавилася вона.

— Зможу, — збрехав я. — Якщо погодитеся позувати оголеною.

Вона витріщила нажахані очі:

— За кого ви мене маєте? Це ви таким способом заманюєте дівчат? А потім що?.. І скількох ви вже намалювали?

Насправді жодної, але я відказав:

— Може, десятьох.

— Десять?! — вона ще більше здивувалася. — І яка їхня доля? Ви їх потім викинули зі свого життя? Розтоптали, як... як...

Вона притулила долоні до щік, які розпалилися від неймовірного збудження. Але це було нервове збудження, а не те, на яке я розраховувати. Вона ненормальна, подумав я, треба звідси чкуряти.

— Малювання оголеної натури, — намагався я спокійно пояснити, — не означає чогось більшого. Жодного близького контакту.

— Не брешіть. Ви всі однакові.

У її очах навіть забриніли сльози, і я подумав, що в її житті вже була любовна трагедія. А може, не в її житті, а в житті її татуська, який нагадував неабиякого вітрогона.

— Галюню! — пролунав голос її матінки, і ми посунули до хати.

Гостина закінчилася, і стрийко прощався. Галині батьки тиснули мені руку й запрошували приїжджати. Галя насуплено мовчала, але руку подала. Більше я її не бачив.

Дорогою стрийко діставав мене, що я думаю про таку наречену. Я запитав:

— А ти б хотів жінку — оперову співачку?

— Боже борони! — щиро вжахнувся стрийко.

— Ну, от, — зітхнув я.

— Гм... — він засопів. — Дурно вбили час. Хоча гостина була незлецька. Нє-нє, жодних співачок, художниць, юних поетес...

— І навіть поетес?

— Їх особливо сахайся. Якщо дружина пише вірші і має щодо цього якісь амбіції, треба негайно відбити їй бажання псувати папір. Ще жодна поетеса не була доброю дружиною. Такий закон природи. У мене було дві, з якими я жив певний час, то це була трагедія! Вони усі ліниві роззяви, забудькуваті істерички і ображені на світ, який їх не визнає. Ти будеш в такої на вічних побігеньках.

Але він на тім не заспокоївся й знову поволочив мене до пана Базя, а там відразу взяв його на перепит:

— А що ви нам за наші гроші підсунули?

— Або що?

— Ви не сказали, що вона збирається стати оперовою дівою. Нє-нє, не крутіть носом. Якби ви нам то сказали, ми б і не рипалися. Так що давайте другу адресу, але забездурно. Бо тамта на вашій совісті.

Пан Базьо покрутив головою.

— Гм... то я ще маю знати, хто ким хоче стати... Але чи я не казав, що вона вокалістка? А куди така Аїда мала би податися, коли не в оперу? Що — у церковному хорі співати? Але добре. Пошукаємо іншу... — він попорпався у картотеці й запитав: — Чи конче мусить бути вродливою, як Суламіта?

Стрийко не дав мені відповісти й замахав жваво руками:

— Та на дідька тота врода, коли добра порода. А воно поки молоде, то все файне. Усе свіже й гладеньке, як у поросятка. А нема хіба так, щоб і те, і се, і до того ще й врода?

Пан Базьо розвів руками:

— Порозбирали. А нових надходжень не було. Хіба зачекаєте.

— Та добре, давайте, що є. Нам нема коли чекати.

— Я теж так мислю, — згодився пан Базьо. — Ну, і о... Донька директора лижної фабрики. Перша кляса. Там є все і до всього. А головне, — тут він підніс пальця догори, — то є поважна єврейська родина. Розумієте мене? — прискалив око.

Я мовчав, не второпаючи, куди він гне. Виручив стрийко.

— Та чо’ не розуміє! То ж неабиякі перспективи! Одружитися з євреєчкою і махнути до Америки! Берем.

У мене й справді давно вже врунилася вперта ідея звалити кудись подалі звідси, але яким чином? Женячка — це справді найнадійніший спосіб.

— Чи можна мені зиркнути на її фото? — не витерпів я.

— Ні, — зітхнув пан Базьо. — Фота добути не вдалося. Панна дуже дискретна й соромлива. Запит на жениха подала її цьоця без її відома. Чому цьоця? Бо мама померла. Між іншим, українка, місцева. Але я її видів і можу описати з точністю до родимки на щічці. Вона висока, може, навіть трішки вища за вас. Має довгі ноги, поважний бюст, тонку талію, і чудову, як на мій смак, дупцю.

— І це все? — запитав я.

— А чого вам ще бракує? Дерев’яної ноги нема, це вже вибачайте.

— А обличчя?

— Та шо тобі з того обличчя? — не витримав стрийко. — Хіба обличчя головне? Ти будеш мав розкішне тіло.

— Нє-нє, — не здавався я. — Що там з обличчям?

Пан Базьо шморгнув носом.

— З обличчям все в порядку. Чудове густе волосся. Яскраво-руде. Та що там — полум’яне! Можна сказати, цілий стіг. На обличчі подекуди веснянки.

— О, ти чуєш? — зрадів стрийко. — Веснянки! Усе життя я був у захваті від веснянок.

— А на плечах теж? — запитав я.

Колись я мав дівчину, що мала веснянки ще й на плечах. Це було дуже сексуально.

— На плечах? — пана Базя від обурення аж заткало, він мусив віддихатися, перш ніж відповісти: — Та що ви собі гадаєте? Що я досліджую їх із ніг до голови, чи що?

— Добре, то жарт, — заспокоїв я його. — А далі?

— Ну, далі... що далі... — хитнув головою пан Базьо. — Очі трішки, я б так сказав, вибалушені.

— Тобто великі? — знову невідь-чому зрадів стрийко.

— Власне так. Великі.

— Яку жаби? — уточнив я.

— Агій! Де таке можна казати?! Просто великі. Ну і ніс... ніс...

— Що з носом? Він теж великий?

— Як сказати... не те щоб великий... але кривенький...

— Римський, — зробив висновок стрийко. — Яку всіх Винничуків, крім оцього виродка, якому його носа перебили.

— Ну, ні, не римський, — зітхнув пан Базьо. — Просто кривенький. Але, як на мене, це не такий уже й ґандж. Поїдете до Америки й собі направите. Там тепер з любої мавпи людину роблять.

— Давайте адресу, — потер руками стрийко. — Але як то має бути? Ви їм повідомите про наш візит?

— Аякже! Між нами все давно узгоджено. Тобто з її цьоцею. Вона все зробить так, аби панна нічого не запідозрила й думала, що то все випадково. Я кажу цьоці, що є охочий зустрітися, вони називають час і дату. Думаю на цих вихідних усе владнати.

— А скажіть, — поцікавився я, — чи ви вже когось посилали туди?

— Ні-ні, — замахав руками пан Базьо, — ви перший! То є — о, погляньте, — він підсунув мені під ніс карточку, де була дата, — зовсім свіжий запит. Ще й тижня не минуло. Але скажу вам відразу — такий скарб не залежується. Нині єврейки в моді. Є різні варіанти. Хтось платить їм гроші за шлюб, аби виїхати, в Австрії розлучаються, й кожен фалює у своєму напрямку. А є й такі, що розлучаються аж в Америці. Та є й такі, що живуть собі щасливо, як два голубоньки. Бо єврейки — чудові жінки. Віддані, вірні й мудрі. Правда, лише до сорока. Потім зачинаються проблеми. Бо мудрість виходить з берегів, і вона починає дивитися на свого хлопа, як на мале пиво.

— Що це означає?

— А те, що вони з віком починають бачити хлопа наскрізь. Такий у них старозавітний дар. Відкривається третє око. Збрехати такій матроні вже непросто, у гречку стрибати тяжко, доводиться вести себе ціхо й потроху перетворюватися на чесного пантофелька. Але багатьом це до вподоби. Чому нє? Коли за тебе все вирішує така премудра Рахіль, то чому б і не підкоритися?

— Ну, аби лиш тота Рахіль не перетворилася на Юдиту, — глибокодумно зауважив стрийко.

— А то так, так... буває, — погодився пан Базьо. — Але я би то тлумачив у переносному змісті. Себто відрубування голови відбувається не наживо, а умовно, жінка стає головою родини й перебирає всі турботи на себе. При такій жінці хлопові голови більше не треба. Бо вона все на світі обдумає, обмислить і зробить висновки.

3

У неділю зранку того дня, коли ми мали рушити на оглядини, приїхав Ізьо на «Волзі». Така почесна місія не могла обійтися без нього, стрийко спеціально його викликав до Львова. Ще не бачивши панни, Ізьо потирав руки й радісно повідомляв, що я зробив дуже вдалий вибір.

— Тобі як літераторові конче треба звідси виїжджати. Тут уже нема що ловити. А там — великі перспективи. Я дам деякі адреси, тобі там поможуть. Навіть не роздумуй.

А пополудні ми всі троє вирушили в гості до пана директора лижної фабрики. Жив він у старому двоповерховому будинку-люксі з довоєнної епохи. Ізьо припаркував авто біля брами й бадьоро запікав, аби там не випустили з уваги, що жених приїхав на «Волзі», а не трамваєм. Зустріла нас цьоця й провела до вітальні. Не встигли ми розташуватися у фотелях та роззирнутися по обставленому імпортними меблями покою, як з’явився статечний чоловік у костюмі й при краватці. Він відразу перейшов до діла, сповістивши, що його донька загалом тримається хати, фанатично вчиться й не має часу на гульки, тому з кавалерами в неї проблема. А дівці вже двадцять чотири, тут стрийко глибокодумно закивав головою і моргнув мені, ось-ось закінчить медичний інститут, і надалі коло знайомств звузиться ще більше. От вони й вирішили підшукати їй порядного хлопця, а в картотеці пана Базя непорядних нема, аби таким чином забезпечити їй майбутнє. Час від часу тітка закочувала очі й приказувала: «Ах, наша Беллачька!» Після тієї тиради директор поцікавився, хто я і що я, стрийко не дав мені й слова сказати і розписав мене в суцільних суперлативах, аж я почервонів. Ізьо лише кивав головою. Пан директор із неприхованим зусиллям вслухався в галицький спіч стрийка, мабуть, окремих слів не второпавши, ще менше розуміла тітка, висунувши шию й наставивши вуха, та, видно, зневірившись у своїх здібностях сприймати мову галичан, подалася до креденса й виставила пляшку мартелю та кілька келишків. Потім кожному налила й знову всілася, але вже навіть не намагалася прислухатися. Пан директор підняв чарку й запросив випити для знайомства. Тітка на хвильку вислизнула, а повернувшись, повідомила, що я можу піти познайомитися з Беллою. Я слухняно підвівся і, супроводжуваний бадьорими поглядами стрийка та Ізя, піднявся сходами й опинився в просторому кабінеті. На канапі сиділа з книжкою Белла, описана паном Базьом з неймовірною точністю. І волосся вона мала, як у Лютеції, — таке ж полум’яне. Усе було так, як він зобразив, але трішечки не так, бо очі, хоч і були великі, та все ж не вибалушені, а такому, як у неї, носикові, я б ще й позаздрив. Одне слово, дівчина була перша кляса, а пан Базьо, мабуть, насправді її не бачив. Я привітався, вона, оцінюючи мене скептичним поглядом, кивнула на крісло навпроти. Вона сиділа, заклавши ногу на ногу так, що видно було її налите повне стегно. Запанувала мовчанка. Спочатку я роззирався по стінах, заставлених стелажами з російською класикою та медичними підручниками, потім подарував дівчині одну зі своїх заготовлених наперед усмішок, щоб якось розрядити атмосферу, але атмосфера залишалася хмарною, хоч і з деяким проясненням, яке пульсувало винятково від мене. Панна, вочевидь, дивилася на мене як на когось, хто намагався в неї вкрасти гаманець. Урешті видушила з кривою посмішкою:

— І шо? В Амєріку захатєлась?

— Чого відразу в Америку? — не здався я.

— А разве нет?

— Ні, — замотав я головою. — Ви мені просто сподобались. Ось вирішив поспілкуватися ближче.

Вона зітхнула, обличчя її посмутніло. Зависла знову мовчанка. Її пальчики тарабанили по бильцю канапи.

— Так і будем малчать? — озвалась вона, позираючи кудись у напрямку вікна.

— Можемо не мовчати, — сказав я і, пересівши на канапу, пригорнув її.

Вона здивовано відсахнулась, мовби хотіла краще роздивитися моє обличчя, але я не здався, доки не добився поцілунку, спраглого й пристрасного настільки, наскільки може бути пристрасним поцілунок людей, які бачаться вперше, бо я відчував під руками її напружене й насторожене тіло. Белла не боронилася. Мабуть, давно її ніхто так нахабно не мняцкав. Урешті легенько одіпхнула мене обома руками.

— Ти спєшиш на поезд? — запитала, розгладжуючи сукню й поправляючи зачіску, водночас, мабуть, відчуваючи й сама, як погано їй вдається вдавати байдужість. — Но што, єслі я в Амєріку нє сабіраюсь? — Я не знав, що відповісти. — Папа тоже вроде нє сабіраєтся. Он там точьна дірєктарам не будет.

— Може, нам спочатку позустрічатися, а тоді щось вирішувати?

— А ти справді цього хочеш? — запитала вже українською і зовсім іншим голосом, мовби розмовляла сама з собою.

— А ти не помітила?

Вона розсміялася.

— Звичайний фізичний потяг. Ти живеш сам?.. Напиши адресу... У Винниках? Я туди на озеро їжджу.

— Ще недавно я жив на Замарстинові. Поруч з фабрикою твого батька. Запахи деревини й лаків там гармонійно перепліталися з гострими пахощами кавової фабрики та смородом падалини з м’ясокомбінату, обрамлені нудкими ароматами «Світоча».

— І так щодня?

— Ні, тільки в певні вечори, коли повітря розріджене, переважно влітку. Зате у Винниках в оточенні лісів повітря чисте і запашне.

— Гм... може, я заїду до тебе коли-небудь на ровері... — сказала вона й раптом нашорошилась. — Що це? — Знизу долинали голосні крики, місцями переходячи у вереск. — Вони сваряться?

Я теж почув сварку. Директор чимось обурювався, Ізьо і стрийко його перекрикували, а тітка ойкала й волала лише одне: «Какой ужас! Какой ужас!» Белла відчинила двері, аби чути було краще, і до нас долинули фрази, які нічого доброго мені не віщували.

— Вон! — кричав пан директор. — Ілі я пазваню, куда следует!

— Какой ужас! — сплескувала руками тітка. — Мне плоха!

— Ніколи! Ніколи! — кричав стрийко. — Ніколи Шевченко не був антисемітом!

— Да ви самі антісєміти! — гримав директор.

— Це я антисеміт? — обурювався Ізьо й зробив у запалі сварки непробачну помилку: — Та я жид з діда-прадіда!

— Што? Жид? — Директор уже не тямився з люті і впав в істерику: — Вон! Немедленно вон!

Я цьомкнув Беллу й сказав:

— Ну, Белла, чао.

— Мене Беллою тільки вдома називають. А так я Лена.

Я цьомкнув у щічку ще й Лену, хутенько збіг сходами на діл і гукнув:

— Гей, браття-опришки, сідлаймо-но коней!

Ізьо зі стрийком вийшли, сповнені обурення й праведного гніву, гучно траснувши за собою дверми. Їх аж трусило зі злості.

— Ну, ти чув? — Ізьо до мене. — Він мене антисемітом обізвав! Шкура комуняцька! Приїхало з якої-небудь Клязьми й буде тут пана корчити.

— Але я йому всьо сказав! — потирав руки стрийко. — Я йому всьо сказав!

— Бандєравци! — летіло нам у спину, коли ми виходили на подвір’я.

— Ні! — обурився від усієї душі стрийко, погрожуючи кулаком. — Ми мельниківці! Ти, кацапська почваро!

Я озирнувся, нагорі у вікні стояла Олена й посилала повітряний цілунок. Знаючи, що за нами стежать, я не відповів.

В авті мені нарешті вдалося почути, з чого те все почалося. Отже, вони мирно собі бесідували, коли якогось дідька потягнуло стрийка зацитувати Шевченка: «І чужому научайтесь, Й свого не цурайтесь», а було це сказано до розмови про науку, що от, їхня доня так тяжко вчиться, що світа Божого не бачить. Реакція тітки була миттєва: «Нє смейте в нашем доме упамінать етава антісєміта!» Коли ж стрийко й Ізьо спробували дискутувати, а стрийко додав жару ще кількома цитатами, то свою сестру підтримав і директор. Так слово по слові градус піднімався все вище, аж ртуть закипіла й вибухнула скандалом.

— Ну, а ти що? — штурхнув мене під лікоть стрийко. — Ти там як?

— Та я все зі свого боку зробив, як книжка пише. Ми цілувалися, і їй це сподобалося. Узяла мою адресу, обіцяла провідати.

— Ну, то люкс, — втішився стрийко. — Не все ще пропало.

— О-ой, — похитав головою Ізьо, — я так не думаю. А крім того, той комуняка, здається, до Америки не збирається. Молов нам довго й нудно про свої трудові звершення, про те, як його партія цінує, і що скоро піде на підвищення у міністерство. Тобто збирається переїжджати разом із дочкою до Києва. Розумієш? Допитувався, чим ти займаєшся, і що він може там на добру роботу влаштувати.

— Добра робота! Уявляю собі, — зітхнув я.

— Казав, що в міністерській канцелярії завжди треба грамотних людей. Ну, але потім... потім відбулося виверження Етни...

— Мусимо то все собі поскладати в голові, — сказав Ізьо. — Пропоную повечеряти в ресторані.

— Чудова ідея, — погодився стрийко.

Залишивши авто в центрі, ми завалили «Під Лева». За коньяком Ізьо і стрийко продовжили вирішувати мою долю.

— Тут треба поставити питання чітко й недвозначно, — сказав Ізьо. — Що в нас в пріоритеті: женячка чи Америка? Якщо женячка — проблем не бачу. Якщо Америка — треба шукати. І я тут теж можу допомогти. У мене широкі зв’язки, багато друзів.

— Америка — в ідеалі, — сказав стрийко. — Він пише геніальні твори, а не має змоги друкуватися. Він тут задихнеться. Йому треба на свіжий люфт. Якщо не Америка, то бодай Німеччина. Мюнхен. Вільний Український університет. Там я бачу свого коханого небожа.

— За що і вип’єм, — погодився Ізьо. — А поки що даси мені свою трудову, я тебе оформлю фіктивно на завод. А то ще заметуть за тунеядство.

— Ким?

— Що — ким?

— Ким оформиш?

— А ким іще, як не слюсарем чи малярем третього розряду? Чи ти відразу хочеш — начальником цеху?

— Та добре, слюсарем то й слюсарем. Не дарма ж я філологію закінчив.

— О, ти ще й носом крутиш? Але на заводах посади літпрацівника нема. Так що терпи й сопи.

За кілька днів Ізьо і справді викликав мене до Станіславова, щоб познайомити з дівчиною-єврейкою, аби я міг виїхати на Захід, бо її родина, власне, лаштується. Отже, залишається тільки закохати її в себе, інакше доведеться заплатити п’ять тисяч баксів, яких у мене не було, але Ізьо великодушно обіцяв позичити. Я сказав, що мені вже перехотілося до Америки. Добре розміркувавши, я вирішив, що, обійнявши таку шановану в совєтському суспільстві посаду як посада слюсаря, я можу спокійно собі байдикувати й займатися улюбленими справами, бо в Америці все ж доведеться гарувати. Ніхто мені там стипендії не виділить. Та й ніхто мене там не чекає, бо й не знає про мене. Чого рипатися?

4

Іван Вагилевич

Клуб Розбитих Сердець

«Я плентався маленькими, покрученими, наче руки хворого на артрит, вуличками, шукаючи той самий шинок. Раптом біля церкви Петра й Павла я зустрів чоловіка, який так само роззирався на боки, потім зупинявся, трусив головою, мов не вірив своїм очам, і тюпав далі, перебуваючи все ще в розгубленому стані. Я запитав, що він шукає, він сказав, що шукає те, чого не знає, і не має поняття, як це сформулювати. Я запропонував піти на пиво, і ми спустилися в темний підвальчик, де буяло життя, комашилися пристрасті й пінилися плітки. Ми сіли в кутку за столик, замовили пиво, і я запитав його про шинок, який міститься десь на Ринку, але вхід до нього можна відшукати лише в снах. Він сказав, що теж його шукає, що йому довелось одного разу там побувати, і відтоді його манить те місце.

„Що саме? Невже ті дівчата з кольоровим волоссям?“

„О, то ви бачили їх теж? — пожвавішав він і задумливо усміхнувся. — Вони заворожують“.

„Так, заворожують. Це через них ви шукаєте той шинок?“

„Ні, не через них. Мене цікавить книга. Я вивчаю мертві мови“.

„Чому ви вирішили, що то мова мертва?“

„Бо жодна жива мова там не впізнається“.

„А ті гравюри?“

„О, гравюри... Вони страшні. Вони зображають мертве місто. Місто, якого вже нема, а є лише натяки на те, що воно ще дихає“.

„Хіба це наше місто?“

„Це може бути наше місто в майбутньому“.

„І тому ви хочете довідатися, що ж саме його чекає?“

„І це теж“.

„Здається, ми поза сном ніколи не відшукаємо того місця“.

Мій співрозмовник — уже літній чоловік, але в його очах горить віра. Я запитав, коли то було, що йому снилися шинок, дівчина з полум’яним волоссям і книга, він сказав, що це було років тридцять тому. І з тих пір він уперто шукає. Цей сон йому ніколи не повторився.

„Я бачив його уже кілька разів“, — сказав я.

„Вам пощастило. А нам ні...“

„Кому „нам“?“

„Нам... тим, що бачили його раз чи два, дуже рідко — три“.

„Ви хочете сказати, що таких людей є більше?“

„Їх багато. Ми інколи збираємося в такому своєрідному клубі й обговорюємо всі деталі того сну, щоб усе ж таки визначити місце його події. Але є й інші сни, ми їх теж обговорюємо, шукаючи пунктів дотику“.

Далі він детально випитав мене про все, що я бачив у сні. Особливо його цікавили дівчата з кольоровим волоссям. Він запитав:

„Чи там була котрась на ім’я Лютеція?“

Я насторожився.

„Не пригадую. Але ж... якщо й була, то тридцять років тому її ще не могло бути... там були самі юнки...“

„Була... І п’ятдесят років тому була. Серед нас є дідок, який бачив її теж у сні років п’ятдесят тому“.

„Коли ви збираєтеся?“

„У нас є свій спосіб сповіщення... Щотижня купуємо „Dziennik Mód Paryskich“ і проглядаємо всі сторінки. Щойно з’явиться оголошення про відкриття нової пекарні на неіснуючій вулиці, це знак, що ми в п’ятницю зберемося у відомому нам місці. Хочете приєднатися? Що ж, це було б для нас цікаво, може, повідомите нам особливі прикмети. — Він узяв серветку й написав адресу. — Так щасливо склалося, що мене вибрали магістром, і я маю право запрошувати до нашого гурту. Мушу попередити, що коли ви приєднаєтеся до нас, то не смієте промовити жодного слова, доки до вас не звернуться. Якщо згодом зустрінете на вулиці когось із тих, кого там побачите, то не маєте права його потурбувати. Поза клубом ми — незнайомці. Лише мені вільно спілкуватися з усіма, де б то не було, поки я магістр“.

Щотижня я купував „Dziennik Mód Paryskich“ і уважно проглядав кожну сторінку, аж поки й справді не побачив потрібну рекламу: „На вулиці Матильди під № 8 відкрилася нова пекарня. Свіже печиво найрізноманітніших Гатунків уже своїми пахощами приманює місцевих жителів“. У п’ятницю я подався за вказаною адресою. То була невеличка ресторація з приваткою — залою для бенкетів, віддаленою від головного приміщення коридором, а отже, чути тих, хто тут збирався, ніхто не міг. За довгим горіховим столом зібралося п’ятнадцять осіб, я став шістнадцятим. Чоловік, який мене сюди запросив, почепив мені на візитівку дзвінкового[15] митуся[16] й тихо пояснив, що тут імен нема, а кожен носить свою карту й відгукується лише на неї. Щойно тоді я зауважив, що всі присутні, а це були здебільшого літні люди, мали карти, почеплені до кишеньки на грудях. Четверо тузів були огрядними добродіями, убраними в темні костюми з камізельками, при краватках, вони поводилися, як справжні тузи, на їхніх пальцях зблискували золоті персні й печатки. Четверо королів виглядали не менш імпозантно, але були худішими, й кожного прикрашала гостра борідка. Четверо краль мали на собі балеві сукні з мереживами, помада і туш вилискували кумедно на їхніх зморщених худих обличчях, але й вони знали, вочевидь, собі ціну. Отже, я долучився до двох митусів, бадьорих молодиків, і не дуже від них відрізнявся. Четвертий митусь не з’явився з поважної причини. Магістр мав на грудях карту джокера. Усі сиділи мовчки й чекали, поки офіціанти завершать накривати стіл. Чогось особливого тут не було — лишень широкі тарілки з нарізаним м’ясивом, сирами і хлібом. При цьому не було столового приладдя. Останнім офіціанти внесли ящик вина і налили кожному по великому літровому келиху. Мертва тиша мене починала нервувати, але я боявся поворухнутися. Нарешті офіціанти вийшли, і Джокер промовив: „З радістю вітаю вас із нашою сто чотирнадцятою зустріччю в Клубі Розбитих Сердець. Відразу хочу представити нового члена клубу — Дзвінкового Митуся. Привітаймо його. — Сухі стримані оплески тривали три секунди, я кивнув на знак подяки. — Ми тут уже давніше оповіли свої сни, але окремі з них переповідаємо знову і знову, вишукуючи деталі, які допоможуть укласти мапу з місцезнаходженням того шинку. Тож пізніше попросимо декого ще раз повторити свій сон. А тим часом наш новий гість, як з’ясувалося, зробив деякий прорив у снах, бо побачив те, чого не бачили ми. Але не буду випереджати події, а послухаймо його оповідь. Прошу, — звернувся до мене, — не пропускати нічоґо, найменша деталь має велике значення. Якщо хтось матиме уточнююче питання — будь ласка“.

Я сумлінно розповів лише те зі своїх снів, що вважав слушним, хоча мене перебивали багато разів, я не раз змушений був повертатися до того чи іншого моменту, повторювати, уточнювати, а присутні звірялися зі своїми записами і то кивали, то робили здивовані міни. Скінчивши, я нарешті зміг пригубити вино, келихи були важкими, бо мало того, що містили літр рідини, то ще й мали масивне товсте дно, і коли хтось їх ставив на стіл, чувся гучний гуркіт.

„Пане Виновий[17] Король, — звернувся Джокер до огрядного вусаня, — ви нам обіцяли розповісти, як недавно серед присутніх у тому підземному шинку помітили самого себе, тільки замолоду“.

„Так-так, — погодився вусань, — я стояв біля шинквасу й розмовляв з шинкарем... себто не я, а той другий Я. Тоді я поквапився до нього... тобто до себе... Але той другий Я мене не впізнав і не міг второпати, що від нього хочу. Тоді я, власне, запідозрив шокуючу річ: те, що бачу я, не обов’язково може збігатися з тим, що бачить хтось інший, навіть якщо ми споглядатимемо один і той самий об’єкт. Тобто те, як бачу я себе, як чую себе, дуже далеке від того, як бачать і чують мене інші. А що вже казати, коли той другий Я дивився на мене, тобто на себе, в літньому віці. А мені так хотілося його пригорнути до себе, поділитися з ним усім тим, що його чекатиме. Однак нічого не вийшло. Я сів за столика й зі смутком ще довго за ним стежив, аж поки не прокинувся“.

Після цього Джокер попросив розповісти свій сон Жирового[18] Короля — худорлявого панка, що дуже пітнів і щоразу витирав обличчя серветкою.

„Мені снився будинок з гострими вежами, у який я потрапив цілком випадково, прогулюючись маленькими вуличками. А всі ви знаєте, які небезпеки чатують на того, хто прогулюється нашими маленькими вуличками, вони переплетені так химерно й дивно, що заблукати на них дуже просто. Можна зайти в такі лабіринти, що може охопити паніка і страх. Я увійшов до будинку, де не було жодної живої душі, але всі стіни були розписані батальними сценами... там билися люди і звірі...“

„Прошу уваги, — сказав Джокер, вловивши своїм чутливим вухом притлумлений гомін, — я розумію, що ми цей сон слухали не раз, але важливі деталі. Отже, батальні сцени... продовжуйте...“

„Вони були жахливі... тобто викликали відвертий жах... я відчував запах крові та, зрештою, кров і сочилася по стінах... я пройшовся великою залою, освітленою смолоскипами... мої кроки гучно відлунювали, луна котилася залою... спочатку я відчув, що хтось за мною стежить, а потім сталося... сталося...“ — він став витирати рясний піт, серветка вже була мокра, він узяв другу.

„Сталося що?“ — гримнув Джокер.

Жировий Король зблід і пролепетав:

„Кажани... вони напали на мене з усіх боків... хапали за волосся, дряпали... я кинувся бігти, але біг наосліп, бо кров мені залила очі... я біг уздовж стін, намацуючи вихід... Я тицявся, як сліпе кошеня, в стіни, забруднюючи руки кров’ю і слиззю... мені навіть здавалося, що пальці занурюються в напівзогнилі тіла трупів. Тоді я починав розпачливо кричати й прокидався від свого ж таки крику. Цей сон мене навідував багато разів, і щоразу я прокидався зіпрілий і перестрашений, що не зможу знайти з того будинку виходу, що перетворюся на кажана... Мій сон уже не перший рік виставлений на аукціон, хто завгодно з нашого товариства може його купити, а однак ніхто не ласиться. Відтак мені не залишається нічого іншого, як відшукати на яві той дивний страшний будинок“.

Я нетерпляче ворухнувся. Джокер звернувся до мене:

„Хочете щось запитати?“

„Так. Отже, сни у вас вільно продаються?“

„Так, — сказав Джокер, — я, власне, і є продавцем снів. Ми могли б купити й ваш сон“.

„Ні, мій сон — це все, що в мене є з найдорожчого. Я там живу“.

„Як і багато хто з нас, — зітхнув Виновий Король. — Мені настирливо сниться, як я ненароком убиваю свою дружину. Наяві вона не раз істеризує, кидається на мене, хапає за волосся, хоча скільки в мене того волосся, дряпає й верещить, що я зраджую з її подругою, не вірить, що в нас нічого спільного з тою нема й не було ніколи. Уві сні я її відштовхую, коли вона вже береться за пательню, то падає, ударяється головою об кант мармурового підвіконня і непритомніє. А я стою над нею й думаю, чи варто поливати її зимною водою та отямлювати, чи хай отак нарешті дійде та дасть мені святий спокій. Стою й чекаю. Так минає година. Урешті я мацаю її живчик — вона мертва. І тут починається найзахопливіше — яким чином позбутися трупа? Як його винести з будинку, запхати в бричку й вивезти за місто? Як закопати десь у Брюховицькому лісі так, аби пси не вигребли? І як далі жити, удаючи, що нічого не сталося? Переді мною розкривається безліч варіантів, захопливих сюжетів, вартих не одного роману, а тим часом моя дружина живе собі преспокійно й нічого не підозрює, що в моїх снах вона вже давно труп і безліч разів розклалася, її радісно точать хробаки. І коли вона кричить на мене, я приймаю її крики з усмішкою, бо її ж нема, а потім дивлюся свій захоплюючий сон, у якому я напружую всю свою фантазію, щоб позбутися її трупа“».

Розділ дванадцятий

1987. Львів

1

Він простягає мені два машинописи. На одному поема «Арканум», на другому оповідання «Ги-ги-и». Обидва мої. Але друковані на чужій машинці, бо з моєї при обшуку в квітні 1974 року було знято відбитки літер. Його цікавить, хто автор цих творів, які ходять по руках. Я вдаю, що уважно вчитуюся, а насправді роздумую, що йому відповісти, намагаючись не зводити на нього очей, бо коли наші погляди перехрещуються, я відчуваю, як нервую. Мені зовсім не страшно, я лише мушу себе контролювати, щоб не визвіритися, не вилаятися, тому вдаю наївняка, розгубленого й несміливого, такого собі недоріку, і коли він меле дурню, що в нас, у Союзі, нема жодних підстав для антирадянщини й націоналізму, я охоче погоджуюся, не вступаючи в дискусію, бо нема в цьому жодного сенсу. Він і сам знає, що бреше, а наприкінці 80-х одягне вишиванку й буде ходити на мітинги та кричати комуністам «Ганьба!» Але він своїми тирадами розставляє мені пастки, ловить мене на слові, тому весь час треба бути напоготові, я говорю мало, скупо, частіше «так» або «ні», знизую плечима, киваю, скептично усміхаюся — усе що завгодно, тільки б не втягнути себе в діалог.

Я відсовую папери й хитаю головою:

— Не знаю, хто це.

— Не може бути, — не вірить він. — Ви ж обертаєтеся в тих самих колах, де ці твори гуляли, ви не могли їх пропустити.

— Ні, я не читаю самвидаву й рукописів, у мене безліч книжок, взагалі не читаних. А це не настільки цікаво, — додаю якомога переконливіше, киваючи на папери.

— Не цікаво? — дивується він. — Якраз ні, це досить талановито. Але от, як ви гадаєте... Арканум... це ж мається на увазі Україна?

— Чому ви так вирішили?

— Практично ті ж самі букви за винятком однієї. Там на місці «ї» — «м». Ну, і загалом тема розпачу, загибелі якоїсь країни... народу... руїна... Це все дуже українське.

— А я думаю, що це переклади. Чи ви не звернули увагу, що в «Ги-ги-и» фігурує поліція, а не міліція?

— Звичайно, звернув.

— Та й ім’я молодшого брата Макс...

— Але інші герої називаються галицькими іменами.

— А чому не польськими? Це переклади. Можливо, що польського автора. У нас так ніхто ж не пише. А в поляків саме така поезія розвинута. Та й чорний гумор є. Я просто не знаю такого українського поета, який би так писав. Власне кажучи, у такому стилі. Це щось ближче до Сен-Жон Перса чи Еліота.

Він записує їхні імена.

— Вони в нас не заборонені, — кажу я.

Він щось бурчить і з недовірою дивиться на мене, але я бачу, що в душі він починає схилятися до моєї версії. Справді-бо, в цих творах нема нічого українського, усе в глибокому підтексті, я знав, що роблю, я став майстром підтексту, генієм недомовок, переживши обшук і звинувачення в хиткій політичній позиції, за що мене ще й вигнали з редакції обласної газети «Прикарпатська Правда». Вигнав сам головний редактор Віктор Виноградський, який після війни разом із загонами ястребків полював за партизанами й був свідком безлічі звірств, у 90-тих роках «Літературна Україна» вітатиме його з ювілеєм, перераховуючи з пієтетом оті його брехливі романи, де він описав свої криваві подвиги. Я — вже битий жак, особливо після того, як кагебісти намагалися читати мої рукописи між рядками, відтоді я став писати натяками й недомовками, відчуваючи диявола за спиною, слово «Україна» зникло з мого обрію. «О, Чорновіл!» — радісно скрикнув кагебіст при обшуку, решта двоє, які колупалися в книжках, збіглися до нього. «Який Чорновіл? Там же написано „чорновик“!» — кажу я, але вони не вірять, читають оповідання, крутять носом. Невинні віршики відкладають набік і конфісковують, навіть такий:

Неба келих перехилився в море.

Голубінь кришталева виллялась.

Триста чайок із того горя

Гірко плакало понад хвилями.

«Триста чайок» — магічне, буржуазно-націоналістичне число. Воно їх напружує. Як і фраза «фарбовані коти семи річок», цілком справедливо вони бачать у ній насміх над «семирічками» — семирічними планами партії, але слово розбите на два, і це проблема, як його трактувати?

— Яка ідея цих творів? — нудить він далі.

Я міг би пояснити, що мистецтво — це відображення Вічності, незалежної і непідлеглої змінам, випадковостям, часу і простору, це відображення душі. Мистецтво не має мети, воно само — мета, абсолют, бо відображає абсолютну душу, а отже, якщо воно є абсолютом, то й не може бути на службі жодної ідеї. Та що це для кагебіста, чий мозок отруїв соцреалізм?

— Там нема ідеї, — кажу я, а він нотує: «безідейність».

— Тоді інше питання. Хто все це міг перекласти?

— Ну, цього я вам точно не скажу. Є люди, які перекладають для себе, потім це може ходити по руках. Мені траплялися російські переклади модерної літератури. А українські — досі ні, — відбріхуюся я.

— І що то були за російські переклади?

— Ну, там, Генрі Міллер, Кастанеда... той же Еліот.

— І хто вам їх давав?

— Ці люди вам все одно не по зубах. Синочки перших і других секретарів, директорів, ваших колег...

Він постукує пальцями по столу, розмова зайшла в глухий кут. Пізніше так само допитали й інших осіб з нашого кола, але ніхто не видав мене, а ті, що могли видати, не знали й так, хто автор. Однак, коли я, познайомившись з однією юною дівчиною, повів її на каву, то після півгодинної розмови вона раптом запитала: «Ви автор „Аркануму“?» На жаль, я був настільки захоплений нею самою, що не розпитав, яким чином вона мене вирахувала, і то за яких півгодини, а кагебісти не вирахували, пробалакавши зі мною, якщо зібрати докупи всі ті допити, майже добу.

Несподівано тема помінялася. Генерал. Точніше — його спогади. Я насторожився. Невже й це мені обрубають, коли вже обрубали всі мої працевлаштування за фахом і змогу публікуватися? Ні, цього вони робити не будуть, але дають зрозуміти, що з мене ока не спускають. Спогади генерала — це теж ідеологічна робота, до якої я ще допуску не отримав, але вони поблажливі й упевнені, що й сам генерал не дозволить перекручення історичних фактів. Я погоджуюся, що генерал тримає правильну партійну лінію. А я лише літературний редактор, від себе — тільки коми й крапки. Я не признаюся, що насправді додаю багато чого інтуїтивно, скрашую події, дозволяю собі описи природи і внутрішнього стану автора спогадів, одне слово — фантазую як можу, щоб ті спогади не перетворилися на жувачку, але знати їм це необов’язково. Я вже навчився мовчати, наука мовчання тривала не довго, далися взнаки гени. «Ідеш дорогою діда?» — процідив мені кагебіст після обшуку, який тривав з восьмої ранку до восьмої вечора, але на цьому не закінчився, бо забрали мене з собою. І мама перехрестила мене, думаючи, що я не повернуся. Але недалеко до півночі мене відпустили. Коли я наблизився до дому, то побачив, що у вікнах темно, і подумав, що батьки полягали спати. Але вони не спали, вони сиділи в темряві й чекали мене, сумні й налякані. І тоді вони знову звернулися до Ізя, а він знову підняв на вуха усі свої зв’язки. І знову йому вдалося. А в 1990-му році тато, дивлячись по телевізору засідання Верховної Ради і виступи колишніх дисидентів, пожартував: «А може, даремно ми рятували Юрка від тюрми? Тепер він би засідав у Верховній Раді!»

Звідтоді я мав змогу спілкуватися з кагебістами не раз, я у них був у списку й завжди напохваті, адже я підписав офіційне попередження, визнавши свої хибні погляди, незрілу безідейну творчість, сліпе блукання в нетрях чужої нам ідеології. У них, мабуть, був план, про який вони змушені були звітувати щодо роботи з населенням. От і викликали мене та розпитували про те, про се, чудово при цьому знаючи, що нічого цікавого для них я розповісти не зможу, бо не займався політичною діяльністю. Але певну користь вони з тих здибанок мусили мати. Яку?

Оце мене завжди цікавило, бо ніяк не міг второпати, навіщо було витрачати на мене час. Тим більше, що розмови зазвичай були і геть не оперативні, бо переходили на теми літератури та історії. Складалося враження, що їм цікаво зі мною побалакати, поділитися тим, що вони прочитали. А читали вони чимало такого, що було заборонене, і навіть називали мені ці книжки, і тих авторів, яких і я підпільно читав, але, звісно ж, у цьому не зізнавався. І що цікаво, навіть прочитавши Грушевського, Липинського чи Донцова, вони несли таку саму ахінею, як і совєтська пропаганда, тобто вони читали одне, а висновки робили зовсім інші. Історичні факти перетворювалися в їхній інтерпретації на химеру, висновки зашкалювали своєю абсурдністю. У них, можливо, мізки були налаштовані вже на те, щоб усе перекручувати догори дриґом. Я слухав їх не без ошелешення, але ніколи не сперечався, а лише по-швейківськи підтакував. Хоча й не міг второпати, як так виходить, що ми читали один і той самий твір, а бачили РІЗНЕ.

Вони мінялися, кудись зникали, натомість з’являвся хтось новий, як-от Анатолій, старшого віку, розмовляв російською. Цей особливо любив потриндіти на теми, які й геть не могли цікавити КГБ, і щоразу тягнув мене до бару. Зустрілися ми якось на вулиці. «Куда б нам на каву пайті?» — задумався він. Росіяни у Львові ходили тільки «на каву», а не «кофе піть». Я кивнув на «Інтурист». «Нєт, — сказав він. — Там наши. Єщьо падумают, што на нас работаєш». І потягнув мене в пролетарську зацофану кнайпу, яка уже давно не існує, і де збирався простолюд, але там, у тій кнайпі, за спиною в бармена була кімнатка «для своїх». І ми там сиділи вдвох, і я слухав сповідь чекіста, який мужньо боровся з УПА. Особливо мене вразила історія дівчини, котра, сховавшись на горищі сільської хати, уперто відстрілювалася й здаватися не хотіла. «Ну, тагда ми єйо сажглі. А ана, представь себе, вилєзла на стріху і вся в агнє єщьо страчіла па нам із автамата».

У міру сп’яніння він намолов мені багато чого цікавого. А в самому кінці, коли ми вже прощалися, запитав: «Ну, ти там ета... нічєво такова не замишляєш?» — «Та де, — кажу, — ви ж мене знаєте». — «Да, знаю, ти же умний парень. Спасіба». — «За що?» — «А за пагаваріть. За адно і галачька а прадєланай работе», — і він розсміявся. Я нарешті второпав, якого дідька я їм здався — вони просто сачкували з роботи. Ото побалакає зі мною хвилин двадцять, а спише півдня.

Більше я Анатолія не бачив. При наступній здибанці з черговим кагебістом я почув: «А знаєш, умер Анатолій». — «Та ви що? — щиро здивувався я. — Яка ж гарна була людина!» — «Да, — зітхнув кагебіст. — Нам всем єво будет не хватать».

Фактично, мені його теж не вистачало, бо це був найменш заколупливий кагік, як називала їх моя мама, ми з ним, можна сказати, здружилися, у наших стосунках він поволі дійшов до того, що став мені давати читати підшивки довоєнних львівських журналів. Хтось у нього був такий, що ту пресу збирав, купуючи її ж у самих кагебістів, які її вилучали при обшуках, а Анатолій позичав для мене й тішився, бачачи, з якою жадібністю я пожираю цей дар небес і як рвуся чимдуж до хати, аби поринути у світ, який давно одійшов, але зостався привабливим маревом і недорозказаною легендою. А ще він поміг передплатити мій улюблений журнал «Literatura na Świecie», який передплатити легально було неможливо.

— Ви й далі обмежуєтеся перекладами і статтями? — запитує кагебіст.

— Поки що так.

Я не кажу йому, що вирішив для себе одну річ: якщо не можу писати те, що хочу, то краще мовчати, тобто писати в шухляду.

— Я читав ваші вірші, які були опубліковані, коли ви були студентом. І ті, які були конфісковані. Вони доволі талановиті. Ми могли б вам допомогти. На жаль, тематика ваша надто скута, обмежена. Там не видно, як країна міняється, як життя стає усе кращим. Чому б вам не написати про це? Яких два-три вірші...

— «Паровози».

Він усміхнувся.

— Я знаю, що ви їх називаєте «паровозами», які тягнуть за собою цілу збірку. Але в цьому щось є. Поет не може бути над народом, а тим більше, над партією, якщо навіть не є її членом. Поет повинен засвідчити свою громадянську позицію. Без цього руху вперед нема. Інакше ви змарнуєте свій талант. Подивіться, скільки уже ваших ровесників спилося, зійшло з дистанції.

Я й тут погоджуюся. Авжеж, він має рацію. Треба оспівати сучасне життя. Це дуже відповідально. І я над цим думаю, працюю. Під кінець він мені міцно тисне руку і сподівається, що я незабаром прийду до нього з новими віршами, а він посприяє їхньому виданню. При цьому додає, що я не повинен маніжитися, бо вони вже не одному молодому письменникові допомогли. Вони дбають про те, щоб література розвивалася.

Його пропозиція не дивувала, перед тим уже Анатолій, випивши трохи більше, ніж зазвичай, повчав:

— Панімаєш, практічєскі все, кто сумел іздать кніжку, все імєлі с намі очень тєсний кантакт. А без етава нікак. Так што сматрі... сматрі сам... ти памагаєш нам, ми памагаєм тєбє... так устроен етат мір. Но ета наш мір. Вот відіш, я же к тєбє па-дружескі. Нічєво ат тебя нє требую. Тєбє нада била арганізавать падпіску полськава журнала — я сделал. І заметь: нічєво взамен нє трєбавал. Но єслі хочеш кніжку — ета уже ізвіні... ета уже ідєалагічєская работа, за каторую я атвєчаю. Тут уже, будь добрий, і ти напрягісь. Тєбє шо — в падла нахєрячіть стішкі пра Леніна, партію, камсамол? Я те памагу. Я же панімаю, што там гавно-паезія. Но ета как би індулігєнция, панімаєш? Как камсамольскій білет — ти с намі. Вот і всьо.

Чесно кажучи, я навіть пробував писати цю «гавно-поезію», ще бувши студентом, але після того, як навіть її цензура пообтинала в обласній газеті, вирішив більше в це не бавитися. Наквацяти такі віршики було неважко, і багато хто квацяв, але одна річ — писати їх в тридцятих роках, коли над тобою чигала смерть в ГУЛАГу, а інша — коли тобі не загрожувало ніщо, окрім неприсутності в літературі. Моя неприсутність тягнулася до 1990 року, коли вийшли перші книжки. Жодних «паровозів» уже ніхто не вимагав. Незадовго до цього мене востаннє викликали в КГБ, при чому в головний офіс на Дзержинського, чого ніколи раніше не робили, і підсунули для підпису папірець. Я поцікавився, що це. Мені пояснили: «Ти ж хочеш, щоб ми від тебе відчепились? Підписуй». Я прочитав і довідався, що від мене вимагають тримати в таємниці усі розмови, які відбулися з працівниками КГБ. Мені було смішно. Країна вже мінялася настільки швидко, а преса ставала усе вільнішою і вільнішою, що обіцянка тримати що-небудь в секреті була безглуздою. Я підписав, але обіцянки не дотримав.

2

Нарешті мене відпускають, я виходжу виснажений і порожній, на вулиці закурюю і зі смаком затягуюся, в голові приємне запаморочення. То був час, коли я курив, правда, усього лише чотири роки, а відтак покинув. Але ту цигарку дуже добре пам’ятаю, було таке відчуття, мов після келиха вина. Я йшов у бік центру й нічого не думав, і мені було добре, тягнуло на сон, єдине бажання, яке полонило мене, — негайно впасти й заснути. І провалитися в усе той же сон, де не підстерігають тебе підступні й хижі звірі, де ти перебуваєш увесь час в стані невагомості, поцимбальності, живеш, аби жити. Але ще рано було спати.

Напередодні генерал завершив читання «своїх» спогадів, висловив кілька не надто суттєвих зауважень і вручив половину суми — дві тисячі карбованців. Це були великі гроші, як на той час, я міг уже собі дозволити бити байдики. Тепер залишалося передрукувати спогади на машинці з усіма видавничими вимогами, але я не мав жодного бажання з цим мудохатися, зробив правки у своєму машинописі й віддав на передрук знайомій.

Після розмови з кагебістом у мене з’явилося нестримне бажання напитися. Я зайшов до «Кентавру». Там, як завжди, було людно й гамірно, усі столики зайняті, Лілі я не помітив, зате побачив Юлю в студентській компанії. Вона замахала мені руками, я взяв вино й підсів. Юля сиділа зі своїм офіційним кавалером, майбутнім суддею. Він уже був під газом, бо, очевидно, пити не вмів, і вчепився в мене з дурнуватим питанням, хто я.

— Художник він, художник, — пояснила йому Юля, і я був їй вдячний за це.

— A-а, художник, — зрадів підсудок, — то намалюй мій портрет. Плачу на місці. Можу дати аванс, — і він зашелестів банкнотами.

— Не вийде, — сказав я, — бо не малюю реалістичні портрети, а лише абстрактні.

— Чудово! Я люблю абстр... абст-ракт-ції... — тішився він і став мене обнімати.

Юля заливалася сміхом і цмулила з соломинки коктейль, стріляючи до мене лукавими очима. Далі підсудок вирішив мені ставити вино, я не відмовився, бо хотілося напитися і якнайскоріше відчалити в затишок і темінь. Решта компанії теж належала до молодих перспективних юристів, грошей у них було багацько, стіл угинався від наїдків і напоїв. Розмова велася довкола шмоток, хто що купив і за яку ціну, про те, як вони їздили до Білорусі, де в районних крамницях можна було купити імпортний одяг та інші речі, які у Львові з’являлися лише на барахолці, але втридорога. Потім хтось заговорив про джинси й назвав ім’я того офіціанта, якому я сплавляв куплений у поляків товар, а вони були його клієнтами. Я не втримався й уклинився в розмову, розвідав ціну й запропонував дешевшу, нібито від знайомого поляка, який до мене приїжджає. Відразу на місці я записав замовлення на чотири пари джинсів і з десяток сорочок. Юля хитро всміхалася, вона здогадувалася, що тим поляком є я сам, але не втручалася в мій бізнес. Коли ми з нею зіткнулися біля бару, вона запитала якомога тихіше, але так, аби все ж прорватися крізь галас:

— Ти за мною скучив?

— Н-не знаю... — промимрив я.

— Я також, — прошелестіла вона, мабуть, не почувши моєї відповіді.

Незабаром сусідній столик звільнився, хлопці відразу ж присунули його до нашого, пояснивши, що зараз долучиться ще одна компанія, і справді за кілька хвилин підкотило четверо дівчат і двоє хлопців. Серед дівчат я з подивом упізнав доньку директора лижної фабрики. Вона відразу рушила до мене, і ми розцілувалися, а тоді я посадив її біля себе, посунувши юного юриста. Юля уважно стежила за всіма нашими рухами. Компанія, що прийшла з Лєною-Беллою, розмовляла російською, і за мить уже російською забалакали всі. Я нахилився до Лени і запитав:

— Оленко, що тобі налити?

— Боже, — здивувалася вона, — мене ще так ніхто не кликав.

— Мені подобається бути оригінальним.

— Тоді спробуй мене здивувати ще чимось.

Я пішов до бармена й попросив його зробити коктейль з кубинського рому, лікеру «Старий Таллінн» і березового соку, а до цього витиснути половину цитрини і додати лід. Звісно, що бармен робив такі коктейлі на замовлення лише для своїх, бо відходити від заявленої рецептури не мав права, тому я свій рецепт нашептав йому. Він здивовано поглянув на мене й уточнив, чого скільки: рому і лікеру по п’ятдесят, а соку сто. Він хитнув головою і сказав, що цей рецепт мусить записати для себе теж. Коли я приніс коктейль Олені, яку мені геть не хотілося називати Леною, і вона попробувала, то з її уст видобулося довге й глибоке «о-о-о-о!», на яке не могла не звернути уваги решта присутніх, і всім їм забаглося спробувати цей коктейль. Я сказав, що таємницю цього коктейлю свято зберігає бармен і нізащо її не видасть, але я можу їм замовити, й назвав ціну, удвічі більшу за ту, яку сам заплатив. Вони без вагань скинулися, я повернувся до бару і зробив замовлення. Бармен нахилився до мого вуха і запитав:

— А як ти гадаєш... якщо я замість кубинського рому хляпну горілки, а замість цитрини дам ложечку цитринової кислоти — це дуже буде помітно?

— Ні, вони вже достатньо п’яненькі. Але два коктейлі зроби як належиться.

— То для твоїх дам? Добре. Ці занесе вам офіціант, а ті два я подам сам.

Оленин коктейль помандрував по колу й уже спорожнів.

— А ти ж знаєш рецепт? — запитала пошепки вона.

— Знаю, але поклявся нікому не видавати.

— На чому поклявся?

— На Біблії.

— Якщо ти на мені одружишся, будеш клястися на Торі, — штурхнула вона мене під бік.

— Та йди! Твій тато ж комуніст.

— То що з того? Удома він далеко не комуніст. Його тато був цадиком на Поділлі.

— То він не з Росії приїхав?

— Чому ти так вирішив?

— Так вирішив Ізьо. Що твоя родина з Клязьми.

Тут я змушений був розповісти їй про Ізя, вона слухала з цікавістю і подивом. Потім сказала:

— Не знала, що ми такі різні.

— Ми теж різні, — сказав я.

— Це я вже усвідомила, — засміялася вона.

Біля столу виріс бармен з офіціантом, бармен поставив коктейлі біля обох дівчат, а офіціант обійшов стіл з тацею довкола. Я не любитель коктейлів, а понадто таких, які дуже швидко вставляють, тому волію вино, яке можна цмулити довго й мрійливо, але коктейлями любив пригощати дівчат, бо від них був куди кращий ефект, аніж від доброго вина. Тим більше, що на доброму вині дівчата й так погано розбиралися, надаючи перевагу солодкавим напоям, які до вина не мали жодного стосунку.

За першим колом моїх коктейлів пішло друге, компанія добряче захмеліла, особливо кавалер Юлі, він уже хилився то в один, то в другий бік. Урешті Юля попросила хлопців посадити юного юриста в таксі й відправити додому. Тепер вона була вільна, і її починала дратувати Олена, хоча сама Олена не помічала цих скептичних поглядів і реплік. Бар зачинявся. Ми виповзли на вулицю і стали прощатися. Несподівано я опинився з обома дівчатами. Таке враження, що вони намагалися одна одну пересидіти чи перестояти, але не вийшло. І тут Юля запропонувала брати таксі і їхати до мене, додавши, що я маю дуже смачне вишневе вино.

— О, то ви давні знайомі, — зробила висновок Олена.

— Ми давні-предавні друзі, — уточнила Юля. — А дружба — це святе. То як?

— Я готова.

Я був уже підхмелений і віддався на волю хвиль — взяв таксі, й ми поїхали у Винники. Юля в мене вже бувала, а от для Олени моя хата скидалася на екзотику, особливо кабінет, захаращений книжками і рукописами.

— Чому ти все це не поскладаєш? — дивувалася вона. — Як ти в цьому всьому орієнтуєшся?

— Уяви собі, — відповіла за мене Юля, — він орієнтується тут чудово. Це його стихія. Ба-Бо-Бі: балаган, бордель, бібліотека.

Я швидко зладнав нехитру закуску з сиру і ковбаси, налив вина, й ми вмостилися на канапі. Після другого келиха ми пили на брудершафт і цілувалися, а після третього полягали на двоспальне широке ліжко. Я опинився посередині між двох розпашілих гарячих тіл, які миттю відрубилися. Але і я був не кращий, і поки вагався, як легендарний буриданів віслюк межи двох копичок, з котрої почати, то теж заснув мертвим сном. Засинання, скріплене алкоголем, завжди швидке і схоже на падіння в провалля. З одного боку, це добре, бо будь-які думки розвіювалися, проблеми не гнітили, взагалі ні про що не думалося, а з другого — сон, в який я поринав, уже був не такий спокійний, а більше тривожний, і цього разу, опинившись у знайомому сні на Ринку під соснами, я відчув незрозумілу тривогу і страх.

Я брів у суцільній тиші, інколи тільки чулося легеньке порипування віконниць. Десь чаїлася небезпека, я увесь час озирався. Раптом я помітив, що маю на собі лише сорочку, а під нею голий і босий. Мені не холодно, але неприємно, не хочеться потрапити комусь на очі. Я крадуся уздовж мурів, шукаючи входу до шинку. Хтось мене озиває. Я бачу клаповухого карлика.

— Ви заблукали, бо не з того боку зайшли, — каже він, махаючи обома своїми короткими руками. — Треба було відчинити заморозник, увійти в нього і, протискаючись поміж баняками та продуктами, попхати вперед задню стінку. Отоді ви б одразу потрапили до шинку.

— А де Лютеція?

— По той бік... по той бік... можливо, в підземному трамваї. О, чуєте? Це він торохтить. Там, під землею, кипить життя. Сотні трамваїв, автобусів і потягів мчать в різні боки, але ніколи не з’являються на поверхні, як і їхні пасажири. Деколи можна також почути, як гуркочуть під землею танки, як тягнуть гармати. Запах заліза й диму тоді витає в повітрі.

— Я хочу побачити Лютецію.

— Я ж вам пояснив, яким чином, — він махнув рукою і пошкандибав. Я йшов за ним.

— Але ж раніше я потрапляв, не заходячи в заморозник.

— Раніше було раніше. Усе змінюється, зашифровується, тікає в інші виміри, переливається з пустого в порожнє. Перебування на одному місці несе смерть. Цієї ночі ви її не зустрінете. Я про Лютецію, а не про смерть. Навіть не пробуйте. Наступної ночі вхід радше поміняється. Це може бути шафа, креденс, собача буда. Мусите спробувати різні способи. О, чуєте? Стогін. Везуть поранених.

Я прислухався. З-під землі ледь-ледь долинали приглушені голоси, та чи належали вони людям? Щось у них було не зовсім людське. Та може, я помилявся, бо водночас звіявся вітер, сипнув хвоєю і заглушив інші звуки. Карлик закашлявся, випльовуючи хвою з рота.

— Ви ж не збираєтеся йти до храму? — запитав він, зиркаючи на мене з підозрою.

— До якого храму?

— A-а, то ви й не знаєте? Лютеція там. Але ви туди не потрапите. Нізащо не потрапите.

Його обличчя розпливалося, то видовжувалося, то розтягувалося, набираючи якихось неймовірних обрисів.

— Що за храм?

— Храм, у якому моляться про смерть ворогів. Я ніколи там не був і теж не можу потрапити. А хотілося б. Я бачив, що Лютеція сіла в карету й поїхала. Та де мені було на моїх кволих ногах догнати її. І так уже не раз... — Він зміряв мене насмішкуватим поглядом. — Та вас би й не пустили в такій подобі, — він показав пальцем на мої голі ноги. — Вертайте назад.

Я ще побачив, як він підходить до сосни, розсовує кору і зникає у стовбурі.

Я прокидаюся зіпрілий і в ще більшій тривозі, хоча ж нічого не трапилося. Потім довго не можу заснути.

Розділ тринадцятий

1987. Львів

1

Іван Вагилевич

Сон третій

«Угорі зашурхотіли крила кажанів, щось заскавуліло. Потім пролунав цокіт копит. Чорна карета проминула мене, у віконечку гойднулася фіранка, і я побачив у світлі ліхтаря лише вказівний палець у чорній рукавичці, палець указував невідомо кому на мене. Я підбіг і скочив ззаду на східці, де зазвичай стояли лакеї. Карета набрала швидкості, і вітер бив мені в обличчя. Носом я вловлював дим згорілого листя. Карета стала спускатися різко на діл, хоча я не міг пригадати жодної вулички у Львові, яка б так стрімко йшла вниз. Вітер уже дув у спину, ставало все холодніше, я думав, чи не варто зіскочити й повернутися назад, але швидкість була така шалена, що я тільки міцніше стиснув поручні й уперше запрагнув негайно прокинутися, але сон переливався в сон, я мовби прокидався, бачив біля себе дівчат, але знову провалювався в ніч, аж поки карета не зупинилася на вузенькій вуличці. Я скулився, щоб мене не було видно, і визирав одним оком, спостерігаючи, як із карети вийшла пані в чорній пелерині й сукні та пішла до тієї будівлі, звідки долинав тихий розімлілий спів. Коли вона зникла з очей, я зіскочив на землю, карета в ту ж мить рушила назад, а в повітрі просвистів батіг.

Обабіч вулички тяглися старі одноповерхові будиночки з мертвими вікнами, тиша панувала непривітна й тривожна. Вузеньку сліпу вуличку перегороджував будинок, а заодно — і будь-яку надію вибратися з неї іншим чином, аніж вертати назад тудою, звідки прийшов. Сірий, непривітний, з гострими вежами, з облупленим тиньком, з вищиреними червоними яснами цегол, з густими плямами вічнозеленого, лискучого в сяйві місяця прочитану[19], що навіював цвинтарні спомини, перетворюючи будинок на подобу склепу. Здавалося, що за тим прочитаним ховається щось таємне, мокре і слизьке. Хто мешкав там? Що за люди населяли той дім?

Це він — будинок з гострими вежами, про який згадував Жировий Король? Дивна сила манила мене до цієї будівлі. Я наблизився до залізної брами, оббитої викутими з заліза перекривленими обличчями й відбитками долонь. Брама не була замкнена, там зяяла доволі широка щілина, я легко в неї протиснувся, потрапив у темний коридор і пройшов уперед, випроставши руки, аби намацати наступні двері, але їх не було, я обмацав стіни ліворуч, праворуч і перед собою, але всюди наштовхувався на глуху стіну, аж поки, розчарувавшись, рушив назад і раптом вдарився головою об тепле дерево. Я натиснув плечем, двері заскрипіли, мене знову чекав темний коридор, я рухався, водячи рукою по стінах, і опинявся в нових коридорах. Здавалося, це триватиме безкінечно, аж поки мені не вдалося наштовхнутися на ще одні двері, далі йшов навмання, обережно переставляючи кроки, не відаючи, куди ступаю і що мене чекає. Я йшов на спів. І нарешті таки вийшов до широкої і неймовірно високої зали з колонами й вітражами, що зображали небачених звірів та істот, схожих на людей. У залі було тлумно, одні спілкувалися між собою, інші проходжувалися вздовж стін роззираючись, мовби потрапили сюди вперше. У глибині співав хор, але співав тихо й ненав’язливо, пісня не мала слів, точніше, мабуть, мала, але я нічого не міг второпати. Я потрапив у середовище людей, які між собою, очевидно, зналися й чулися призвичаєно, я не хотів від них вирізнятися й рушив уздовж стіни, приєднавшись до тих, що оглядали настінні мальовидла, які теж зображали фантазійні сцени невідомої битви людей і тварин, поле битви встелене було трупами одних і других та щедро залите кров’ю. Коли я притулив пальця, то відчув вологу, а на пальці з’явилася червона плямка. Я гидливо витер її об листя зеленого куща, і плямка з червоної стала зеленою. Вгорі попід самою стелею звивалися пагони ліан та орхідей, по них лазили барвисті ящірки, з ліан звисали вниз головою великі кажани з пулькатими червоними очима, здавалося, вони стежили за всіма. Жінки в темних плащах з каптурами розносили на тацях напої, я взяв келих і пригубив. То було вино, крижане, червоне й терпке. Пройшовши вздовж однієї стіни, ми опинилися близько від хору, повернули вбік і рушили уздовж протилежної стіни, на якій битва продовжувалася, але видно було, що люди перемагають звірів, хоча на боці звірів з’явилися ще й звіролюди — до половини вони були звірами, птахами або зміями. І вони були найжорстокішими, бо добивали поранених, нахвалялися відсіченими головами й руками, розтинали животи, насиляли відрізані вуха на дріт і чіпляли собі на шию, наче намисто. Мене вразило зображення воїна з відкушеними руками, кров цибеніла з його ран, стікала по стіні аж на підлогу і струменіла вузеньким рівчачком кудись у глиб зали. Велетенські гусениці заковтували лицарів живцем, але декому з них удавалося пробитися на поверхню їхніх м’яких тлустих тіл. Удалині виднівся пагорб, на якому стояв чоловік у білому одязі, вітер розвіював його біле волосся. У підніжжі пагорба вишикувалася лава арбалетників, готова відбити атаку. Перед ними — рівчак із гострими кілками, на яких уже конали деякі звіролюди.

Жінка, що йшла переді мною, простягнула руку й зірвала листок з куща, зображеного на стіні, та стала обмахуватися ним перед обличчям, як віялом. У залі було й справді жарко. Я допив вино й узяв другого келиха. Раптом хтось торкнув мене за плече. Я озирнувся й упізнав Лютецію, теж у плащі з каптуром. Вона приклала пальця до вуст і прошепотіла:

„Я хотіла тебе сюди привести, але дещо згодом. Ти випередив події“.

„Що це за місце?“ — спитав я теж пошепки.

„Хіба не бачиш? Храм“.

„А ці люди?“

„Парафіяни“.

„Це не християнський храм?“

„Це храм з правіку. Потім він зник, а недавно вигулькнув із невидимого світу. І став видимим, але не для всіх“.

„Я недавно почув, що тебе в тому шинку бачили і тридцять, і п’ятдесят років тому. Як таке можливе?“

„То не була я. Просто певні завдання покладені саме на дівчину з таким, як у мене, волоссям. В різний час — це інша дівчина. Так триває вже роками. Ось і весь секрет. А хто тебе питав?“

„Це член клубу осіб, об’єднаних снами, в тому числі й снами про шинок. Вони намагаються відшукати цей шинок“.

„О-о, вони не тільки шинок хочуть відшукати, але й цей храм... навіть у першу чергу храм. Навіщо ти зв’язався з ними?“

„З цікавості. Просто я намагався знайти тебе наяві. І наштовхнувся на одного з них“.

„Краще забудь про них, якщо не хочеш клопоту“.

„А що може статися?“ — допитувався я, не розуміючи причини її стривоження.

Але вона не відповіла, у залі почався рух, усі присутні раптом заворушилися й попрямували туди, де співав хор.

„Ходімо, — шепнула Лютеція, — зараз почнеться проповідь“.

Ми наблизилися до натовпу. Хор замовк. На амвоні з’явився сивий чоловік з довгою білою бородою і орлиним носом. Мав на собі гаптовані золотом шати, що спадали з нього широкими складками, і нагадував того, що зображений був на стіні на пагорбі. Він підняв обидві руки догори й провів ними в повітрі спочатку ліворуч, потім праворуч, відтак схрестив їх на грудях і промовив:

„Дорогі браття і сестри, ті, що ввійшли, і ті, що вийшли, ті, що торкнулися, і ті, що не встигли, ті, що отримали, і ті, що не сягнули. Багато хто з вас уже знає, як стоїть справа з Великою Битвою, маю на увазі тих, хто буває тут віддавна й пильно стежить за усіма подіями. Знають вони і про наші втрати, і про наші перемоги, про просування наших військ у глиб ворожого краю, але також і про ганебні поразки, про ті руїни, які зустрічають на своєму шляху наші мужні воїни. Але скажу для тих, хто прийшов сюди вперше, а гадаю, і не востаннє. Незважаючи на те, що Велика Битва була нами виграна, виграна загалом, однак у глибшому розумінні поняття, яке означає перемогу, Битва триває далі. Незважаючи на те, що нам вдалося змінити циклічність світів. Нам час від часу надходять про Битву скупі звістки, записані на дрібних клаптиках полотна, а часом і на листі, або на пелюстках і стеблах, на корі дерев і на кавовій гущі, на камінчиках і корках, на дверях і дахах, на хмарах і тінях, на мокрій бруківці і пташиних слідах. Нам приносять їх птахи, струшуючи разом із пір’їнами, а дерева струшують їх із листям, їх мороз малює на вікнах, а вітер — на піску. І ми всі, що тут зібралися, ми є не ким іншим, як Священними Листарями Ордену, тими, хто збирає ті вістки по окрушинах, та хоч і не відчитує, бо не розуміє цих письмен, але приносить сюди, аби Нетленні розтлумачили їх і вписали в Літопис Великої Битви. Ті, що долучилися до нас уперше, мусять розуміти, що ці вістки можуть підстерігати нас будь-де і будь-коли, у найнесподіваніших місцях і в найнесподіваніший час. А що писані вони мовою посвячених, то треба навчитися впізнавати ці письмена, відрізняти їх від інших, від різних узорів, від тріщинок, плямок, цяточок і крапочок. Один наш брат недавно, купуючи квиток до театру, звернув увагу на власне такі крапочки, що були розташовані в незвичний спосіб, і ціле щастя, що він здогадався принести цей квиток нам, не вручивши його на вході квиткареві, придбавши другого. А це була звістка про ще одну нашу перемогу. Були випадки, коли вістка приходила у вигляді кривульок на небі або слідів на воді, себто все це були речі зникомі, зафіксувати їх треба було в лічені секунди, але й вони не оминули уваги наших братів і сестер. За що я висловлюю щиру вдячність. І ось буквально сьогодні сестра наша, підійди-но, доню, до мене, — звернувся він до Лютеції, вона подала мені свій келих і рушила до нього, — оця сестра наша, наливаючи до вранішньої кави молоко, помітила знайомі візерунки на поверхні горнятка... точніше, на самому плесі кави з молоком... І вона не випила її, а обережно, щоб не розхлюпати ані крапелинки, несла її сюди, долаючи безліч перепон, несла так, аби послання не було зруйноване. І донесла“.

Проповідник пригорнув Лютецію до себе й продовжив:

„Зараз я вам прочитаю його. Отже... „Бій за священний кущ Алое виграно. Атаку ворога відбито. Утрат нема. У ворога полягло зо два десятка“. Чи це не радість? Тож вознесімо подяку Тому, Хто Завжди З Нами, і пригубмо кров Його“.

Усі піднесли келихи й надпили. Лютеція спустилася до мене, у неї цокотіли зуби.

„Що таке?“ — запитав я.

„Ти не уявляєш, яка від нього б’є енергетика. Я думала, втрачу свідомість“.

Я подав їй келих, вона випила, але цокотіти зубами не перестала.

Старий знову промовив:

„Треба розуміти, що іншого контакту з нашими великими войовниками в нас нема. Ті, що передають нам звістки, самі не беруть участі в Битві, а лише спостерігають, нотують і відправляють нам. У них нема іншого способу, як передати вість з того світу, де перебувають вони, у наш, де перебуваємо ми, хоча наші світи й перетинаються у багатьох місцях. Але місця тих перетинів нам невідомі, доки не буде розшифрована Книга, над якою працюють Нетленні. Отож для наших звістунів не залишається нічого іншого, як передавати нам повідомлення отакими химерними способами. Та завдяки тому, що нас уже ціла армія Листарів, нам поки що вдається більшість цих послань усе ж таки отримати і вписати до Літопису. Битва триває, перебіг її можете бачити на цих стінах, відображення постійно оновлюються й збагачуються деталями, залежно від послань.

Були випадки, що окремі посланці все ж знаходили ті місця, де перетинаються наші світи, вони проривалися до нас, але їх тут-таки й убивали. Хто їх убивав? І яким чином вирізняв їх з-поміж інших? Ми не знаємо. Але є хтось такий, що їх вистежує. Та навіть у смертельній агонії їм удавалося передати бодай дрібку новин, малюючи пальцем, умоченим у крові, чи видряпуючи нігтями по землі. Бо все це самовіддані люди, готові на смерть. І ми мусимо брати приклад з них. Ми теж мусимо бути готові на все. Траплялися випадки, коли й Листарів убивали. Їх знаходили скинутими з мосту, повішеними, утопленими, отруєними. Але їхні обличчя не демонстрували ані страху, ані зневіри, бо вони знали, що по смерті ми увіллємося в наше Священне воїнство, і нас чекатиме та сама Велика Битва, яка чекала й наших пращурів. Та на відміну від них, ми будемо озброєні не тільки мечами, але й знаннями. Смерті для нас нема. Дякую вам за вашу самовідданість і віру в перемогу“.

Він замовк, публіка заворушилася, хор почав знову співати свою нескінченну меланхолійну ораторію. Лютеція взяла мене за руку й повела до виходу.

„Ходімо скоріше, — шептала вона, — не зволікай, не озирайся. У нас нема часу“.

„Куди ми так спішимо?“

„Ти мусиш вибратися звідси, заки твій сон закінчиться“.

Ми вийшли з будівлі, чорна карета чекала. Лютеція потягнула мене до неї, ми вмостилися всередині на бамбетлях, і карета рушила.

„Ти приїхала сюди нею?“ — запитав я.

„Так“.

„То це ти на мене проказувала пальцем?“

„Ні. То була не я“.

Тепер карета їхала під гору, але теж дуже швидко.

„У які дні ви збираєтеся?“ — поцікавився я.

„Ти хотів сказати „в які сни“? Це буває раз на тиждень, але ніхто ніколи не знає достеменно“.

„Чи можу я тебе побачити удень? Не уві сні?“

„Чому ні? Можеш“.

„Але як?“

„Якби ж то я знала. Не маю зеленого поняття. Може, десь і перетнемося“.

„Ким ти є в дійсності?“

„Цікаве питання. А хіба ти можеш відповісти, ким ти є?“

Я замислився. Ба й справді — хто я? Я не міг навіть пригадати своє ім’я, не міг назвати ні де живу, ні чим займаюся. Як же це так? Я ж знаю про себе все. Чому уві сні не можу бути собою? Я безпорадно подивився на неї. Вона всміхнулася:

„От бачиш“.

„То скажи бодай ім’я“.

„Ти його добре знаєш — Лютеція“.

„Ти називаєшся так насправді?“

„У снах усе стирається, свідомість наповнена іншими знаннями“.

„А яким чином тобі вдалося вістку, яку ти отримала в яві, доставити в сні?“

„Я не випила тієї кави, відклала, а потім заснула з тим горнятком у руках. Далі вже рухалася уві сні“.

„Тобто якщо щось тримати в руках, то можна з тим опинитися уві сні?“

„Здається...“

„А якщо я тебе триматиму за руку, аж доки не прокинуся? Ти опинишся поруч?“

„Не думаю“.

А все ж я взяв її руку й стиснув. Вона, усміхаючись, поклала голову мені на плече. Я відчував близькість із нею, не тільки фізичну, але й духовну, бо єднала нас тайна, єднало щось гаразд неусвідомлене, не окреслене снами. Я відчував, що попереду чекає мене якась несподіванка. І це мене тривожило найбільше. Карета виїхала на Ринок і зупинилася. Кінь заіржав, а я прокинувся. У моїй руці була рука Сильвії».

2

— А тепер розкажи за порядком, чим ми займалися, — наполягала Юля, смачно потягаючись під ковдрою.

— Ми спали, як ховрашки, — відповів я. — Ми всі були п’яні.

— Дуже дивне питання: чим ми займалися, — усміхнулась Олена. — Так, ніби це по нас не видно. Якби з мене хтось стягнув колготи і трулі, а потім натягнув знову, я б це вранці обов’язково помітила. Не кажу вже про те, що...

— Добре, можеш не продовжувати, — перебила її Юля. — Але я думала, що ми, можливо, хоч позатискалися...

— Ми цілувалися, — пригадував я. — Але в ліжку випали в осад.

— Не знаю, чи є сенс похмелятися, — задумалася Юля.

— О ні, — сказала Олена, — тільки не це. Я проспала першу пару... але на другу таки піду. Ось лише почищу пір’ячка.

Вона зникла в лазничці, а Юля поправила розкуйовджене волосся, зачесалася пальчиками й замовила каву. Я пішов на кухню.

— Мені теж! — гукнула з лазнички Олена.

Я заварював каву й згадував сон. Нестримне бажання знайти Лютецію не покидало мене. Я вірив, що вона існує, як існувала та маленька книгарня, хоча вона й з’явилася вже після снів про неї.

— Гей, — гукнув я, — чи чув хтось із вас про Лютецію?

— Що за одна? — запитала Юля. — Нащо вона тобі?

— Просив мене один товариш відшукати. Розминулися вони колись.

— Нехай сам і шукає.

— Але він не тут. Він у Києві.

— Чудне ім’я — Лютеція...

З лазнички вийшла Олена.

— Лютеція? Стародавня назва Парижа. Справді, дивне ім’я... Але, здається, я колись щось схоже зустрічала. Може, Люція? Як виглядає?

— У неї твоє волосся. Така ж висока.

— Може, це я? — вона загадково усміхнулася.

Я витріщився на неї, як баран.

— Та що з тобою? — здивувалася вона. — Забудь. Проїхали. Де моя кава?

По каві Олена нас покинула, а я заліз у ліжко до Юлі, і ми провалялися там до обіду. Вона, мабуть, помітила в мені зміни, бо я був неуважний, задуманий, в голові кублилося від різних безглуздих ідей. Вона намагалася розпитати, у чому річ, а я не хотів їй зізнаватися в тих своїх снах, натомість розповів про суд. Мовляв, оце і є причина моєї задуми й тривоги. Вона уважно вислухала всі перипетії і обіцяла помогти. Я не міг надивуватися, але вона нічого не пояснила, тільки кинула: «Побачиш!» А наступного дня зателефонувала й сказала, що о першій дня мене чекає суддя. Я отетерів. «Іди, — додала вона, — до нього, усе йому розкажи. Він тобі порадить». Пополудні я сидів у судді й слухав його монолог. Він відразу сказав, що дуже мені співчуває і дивується такій людській підлості, що не треба перейматися, а нехай, мовляв, тепер мій тато подає до суду зустрічний позов. У нього є всі шанси цей суд виграти. У мене — нема. У мене є лише один шанс — тягнути це до безконечності.

Увечері в «Кентаврі» мене вже чекала Юля й детально розпитала про візит до судді. Я поцікавився, яким чином вона влаштувала зустріч. І чому суддя, з яким ми не були знайомі, так подружньому зі мною розмовляв і співчував.

— Бо я йому зателефонувала.

— Як хто? Як онука генерала?

— Ні. Я забігла до подруги в обком партії. І зателефонувала з телефону першого секретаря. Розповіла, який ти позитивний, який талановитий, як тебе, наївного й довірливого, гидко обманули, підвели й розвели. А, як мені сказали, у нього були колись такі самі проблеми, як у тебе. Тому він цілком щиро співчував. — Помітивши моє отетеріння, вона ляснула мене по плечу: — Та ну, Юраську, забий! Гони шампаньєро, я тобі життя влаштувала.

Я не сперечався й замовив пляшку, ми випили, і я спробував не думати про мій сон. Але він, наче цвях, стирчав у моїй голові, і коли мене проминала Ліля, я озвався до неї:

— Сервус, ти часом не чула про таку собі Лютецію, або Люцію, з рудим, аж червоним волоссям?

Ліля зупинилася, закинула голову набік, потім догори, розважливо похитала, а тоді поглянула на мене, примруживши очі:

— Ще одна коза, яку ти мав зустріти для Ромчика?

— Нє. Але коли почуєш, дай знати.

— Та нема питань.

Вона повалила до бару.

— Що за одна? — спитала Юля.

— Подруга. Але справжня.

— Нафіга тобі стільки подруг, коли в тебе є я?

— Ти ж заміж виходиш.

— За того тюхтія? Розслабся. Ще вилами по воді писано. А навіть що й так, то що нам заважає й далі культурно відпочивати?

Ми цокнулися, коли біля нас вигулькнула Олена.

— Не минуло й півроку! — засміялася Юля. — Сідай, голубонько, ми якраз тебе й чекали.

— Та облиш, — відмахнулася Олена, вмощуючись біля нас. — Так уже й чекали. Коротше, я знайшла ту тьолку. Не Лютеція, а Люція. Висока. Волосся, як у мене. Учиться на фармації. Другий курс. Но! — тут вона вистромила вказівного пальця догори. — У неї є пацан. І при цьому не абихто, а синок першого секретаря.

— О, бля! — вирвалося в Юлі. — Це ж треба!

— А ще... — тут Олена зробила паузу й порухала туди-сюди вустами. — Кажуть, вона трішки... е-е... ну, типу з фіалками в голові.

— Що це означає?

— Ти не знаєш, що таке, коли фіалки цвітуть в голові? Або коли метелики пурхають?

— Або коли горобці цвірінькають? — втрутилася Юля.

— Знаю, знаю. Але хотілося б конкретніше.

— Вона — гальмо. Читає мудрі книжки, філософію, тягає того кєнта в клуб на сеанси артгавзних фільмів, носиться з усілякими там кафками, прустами. Ну, така — смурна... Гарненька, але смурненька.

— А може, гарненька, але дурненька? — запитала Юля.

— Не схоже, — заперечила Олена. — Там інша крайність. У неї тема дипломної роботи «Магія і забобон у практиці львівських фармацевтів XVI—XVIII сторіч». Вона студіює старовинні манускрипти, допуск до яких їй організував майбутній тесть, бо сама вона б нізащо до них не дісталася. Та й тему таку фіг би їй затвердили, якби, знову ж таки, не він.

Отже, Люція... Вона мене цікавила все більше й більше, мені не сиділося на місці, я хотів кудись бігти, шукати, гукати, махати рукою... Натомість я кивнув офіціанту, щоб приніс ще одного келиха, налив, і ми утрьох випили. Усе, подумалося мені, на сьогодні досить снів, буду розслаблятися. Друга пляшка шампана не забарилася. Юля й Олена уже гомоніли, мов давні подруги. А хіба в давніх подруг можуть бути секрети? От Юля й запитала в Олени, як ми познайомилися. А що ми були вже злегка загазовані, то мені було байдуже, коли Олена почала, регочучи, розповідати про наші оглядини. Юля не могла стримати сміху.

— То ти, чудик, зібрався женитися, а мені нічого не сказав?

— Якби ж то женитися! — засміялася Олена. — Він же ж не просто хоче женитися, а на єврейці, й щоб виїхати в Америку. Хіба не так?

Я мовчав.

— Ах ти ж... — скреготнула зубчиками Юля. — Можна сказати — змію на грудях пригріла. Давай ще одну пляшку. От же ж кадр! А може б, і я за тебе вийшла?

— Та ти б не вийшла. Навіщо я тобі? Безробітний писака.

— Та ти ж незле заробляєш.

— Ну й що? Батьки б твої ніколи на мене не погодилися.

— А що — її погодилися б? — кивнула вона на Олену.

— А вони й не погодилися. Тема закрита.

— A-а, я ж не доказала, — озвалася Олена й почала розповідати фінальну частину. Юля реготала тепер на весь голос.

— Дівчата, ведіть себе пристойно, — попросив я, замовляючи третю пляшку. — Ми ж інтелігентні люди, як казав мій друг-доцент сантехнікові, чим його ввів у непоправний ступор.

Але вони вже пліткували, наче давні знайомі, язики їхні не зупинялися, я не встигав стежити за репліками.

— То ти хочеш виїхати? — запитала Юля.

— Не знаю. Чесно, не знаю. З одного боку, хочеться, бо тут жодних перспектив, а з другого — навіщо мені цей баян?

— От і я так думаю, — сказала Олена. — Навіщо мені виїжджати? Та й батьки мої нікуди не збираються.

— Поки що, — багатозначно зауважила Юля.

— Ну, можливо, щось зміниться, — стенула плечима Олена. — Але я одружуся з кохання, а не просто так.

— А шо — за бабло не хиляє? — запитала Юля.

— Ні. У мене з цим проблем нема.

— А в кого є? — наїжилася Юля.

— Не знаю. Мабуть, у того, хто цим переймається.

— Ти на мене натякаєш?

Я побачив, що назріває гроза, пригорнув їх і поцілував у щічки.

— Бабасики, попустіться. Ми відпочиваємо. Ви обоє центрові тьолки. Мені просто повезло, що я опинився у вашому вишуканому товаристві.

— Обана! — прошепотіла Юля. — Приперлася моя радість!

До кнайпи саме увіходив її кавалер з друзями. Побачивши Юлю, кинувся до неї, а та почала вдавати неймовірне зворушення й вихлюпувати бурю почуттів, а за хвилю приєдналася до нової компанії. Ми зосталися з Оленою.

— Умгу, — сказала вона, — цікава особа. Що ти в ній знайшов?

Я нікому не розповідав про свою роботу для генерала, то й тут не став.

— Я в ній знайшов гарну компаньйонку для бухання. От і все.

— І для трахання?

— Ну, ми ж інтелігентні люди.

— Авжеж. Я, знаєш, завдяки тобі пізнала життя з іншого боку.

— Невже?

— Просто після твого візиту до моїх батьків я замислилася над тим, що веду ненормальний спосіб життя. Весь час за книжками. Не конче за наукою. Але все одно — весь час у хаті. А після того я почала частіше бувати на людях. Перед тим, коли мене кликали кудись на танці чи в ресторан, я відмовлялася. А потім якось зосередилася на собі, задумалася й дійшла висновку, що згадую я зі свого життя не ті неймовірно щасливі хвилини, коли валялася на канапі й читала мудрі книжки, а коли десь поїхала на природу, зустрілася з друзями, хоч це й було доволі рідко. Зате тепер я собі в розвагах не відмовляю. Ну, так, я скотилася з п’ятірок на четвірки, але в кінці семестру тато все полагодить. То чому б не розслабитися?

Я погодився. Те саме я відчув в армії: коли згадував своє цивільне життя, то не те за книжками та писаниною, а те, яке було бурхливим, сповненим пригод і скандалів.

— Скажи мені, — запитала вона, — чим тебе зацікавила та Люція?

— Та то не мене. У мене є товариш у Києві, просив її відшукати. Колись вони зустрічалися.

— Ну, я ж бачу, що ти брешеш.

Оце воно! Згадав я слова стрийка Зеня про єврейську жінку. Оце вона й читає мене, як дешевий комікс.

— Ну, добре, — погодився я, — це виглядатиме кумедно, дурнувато, і взагалі...

— Та кажи вже.

— Вона мені наснилася. Отака, як я описав. І назвалася Лютеція. Тобто уві сні вона Лютеція, а насправді, можливо, Люція. Але це ще не все. Мені трапилися записки Івана Вагилевича... це поет і вчений початку XIX сторіччя. Він описував свої сни. І в тих снах, дуже детальних, теж в Лютеція, і така сама, як і в моїх снах.

— І все?

— А що може бути ще?

— А що ви з нею робили в сні? Тобто ти й Вагилевич?

— Та нічого особливого. Спілкувалися. Часом цілувалися. Просто... ну, трималися за руки...

— Капець. І ти повірив, що вона існує насправді?

— Ну, вона мені про це сама сказала.

— У сні?

— Таж у сні. Правда, зауважила, що нам буде важко перетнутися в реалі. Бо ми там інакші.

— Ти чіканутий, — зітхнула вона. — О-о, я відразу подумала, що ти чікі-рікі.

— Те саме мені й пташка сказала: «Чікккірікккк!»

— Дуже розумна пташка. Я її знаю?

— Ні, це справжня пташка... тобто не людина.

Вона подивилася на мене примруженими очима.

— Пташка... так-так... з деким і білочки розмовляють.

— Мене стрийко попереджав.

— Про що?

— Що ви, єврейки, проникливі, як цариця Савська.

Вона розсміялася.

— Цариця Савська мала волохаті ноги.

— Добре, — сказав я, — ти мені покажеш її?

— Ногу? Ти ж її бачив. І навіть гладив.

— І це було прекрасно. Але я про Люцію.

— Запросто. Але тобі й так там нічого не світить.

— Я ні на що й не претендую. Хочу її лише побачити.

— Добре. Мені пора.

Ми домовилися, що я чекатиму її біля медичного після занять. Коли вона підвелася, я запитав дуже невпевнено:

— Може, до мене?

Вона похитала головою.

— Краще не починати.

Я простежив за її звабливою фігурою і ледве стримав себе, щоб не кинутися навздогін, бо в цій її фразі не було категоричності, вона промовила її доволі лінивим тоном, який неодмінно, як мені здалося, передбачав гаряче заперечення і переконування в тому, що все не так, що є щось, що нас єднає і не хоче розриватися. Я навіть рота розкрив, щоб гукнути її, але не випустив жодного звуку.

3

Біля інституту крутилося багато студентів, зодягнених, мов цяцьки. Ось куди треба ходити на зальоти, подумав я, милуючись дівчатами. Урешті з’явилася Олена.

— Зараз вона вийде. Оно бачиш того аленделончика? — кивнула на високого стрункого хлопця в новеньких джинсах.

— Це її пацан?

— Так. Він її щодня чекає й відпроваджує. Не знаю, яким чином ти вклинишся.

— Я й не буду вклинюватися. Просто подивлюся.

— І що?

— Потім, може, ще насниться, то нагадаю про себе.

— Ти точно чікі-рікі.

З бічних дверей вийшла група дівчат, я відразу впізнав Лютецію, хоч вона й виглядала дещо інакше: була вбрана в джинси, обтислу сорочку, а волосся не спадало на плечі, а було скручене у вузол. І ще вона була намальована, хоча в снах — ні. Вона підійшла до хлопця, узяла його під руку, і вони рушили в нашому напрямку. Я не зводив з неї очей. Коли вони порівнялися з нами, Лютеція глянула на мене, миттю відвернула погляд, але тоді знову глянула, а коли проминула, то ще й озирнулася, але впівоберта. Я ледве стримав себе, щоб не озватися до неї.

— Отак і будемо стовбичити? — запитала Олена. — Чи ти збираєшся за нею стежити?

— Не знаю, що робити. Якби вдалося з нею перекинутися кількома словами на самоті...

— То що?

— Я спробував би нагадати їй про наш сон.

— А де певність, що ти теж їй снився?

— Ну, ти ж бачила сама, як вона озиралася.

— Може, вона озиралася на мене, побачивши таке саме волосся?

Я визнав, що вона може мати рацію.

Розділ чотирнадцятий

1996. Винники

1

Мій тато нарешті зважився переїхати до мене. Це для нього не було просто, бо все ж у нього були сусіди, з якими він постійно контактував, вони зазирали до нього щодня, й до них він звик, як до рідних. Але він, мабуть, відчував, що може скоро померти, хоч нічого мені й не казав. Я вмовляв його лягти в лікарню на обстеження, але він переконував, що чудово й сам себе контролює, нагадуючи, що він же ж лікар.

— Треба до тебе переїхати, поки я живий, бо потім мертвого тяжче везти, — сказав він, натякаючи на той Великодній понеділок 1991 року, коли ми з ним везли мою покійну маму до Винників.

— Тобі ще рано вмирати.

— Де там рано... Усі мої друзі повмирали, вже ніщо мене тут не тримає.

Я приїхав його забирати, і бачу його смуток, у цій хаті батьки прожили тридцять сім років, а я чотирнадцять, не рахуючи приїздів улітку часом на цілий місяць. Разом із татом треба забрати ще купу речей, які мені не надто й потрібні, але з якими так багато пов’язано. Біля фотопортрета мами тато ставить квіти й каже, що час від часу щось просить у неї, наче у Богородиці. Я з подивом слухаю його.

— І ти знаєш... вона мені помагає, — тішиться він. І ця його віра передається мені. Я вдивляюсь у її чисте усміхнене обличчя й думаю: що попросити?

Увечері я націджую вина, попиваю, тато теж цмулить і згадує історії, які вважає за дуже важливі, а я записую. Він пірнає у свою молодість, і щоразу я довідуюся щось нове для себе, щось, про що він раніше не розповідав, а коли нагадую йому попередню версію подій, він здивовано зиркає на мене й плутається.

Мій батько походив з села Бережанка Лановецького району на Тернопільщині. Їхнє село було під Польщею, неподалік від кордону. Тато розповідав, що він не раз ходив на той бік, займаючись контрабандою. То була ризикована справа, бо могли підстрелити. Але тоді ще не було такого кордону, який з’явився по війні. Прикордонники мали свої терени, які вони обходили чи об’їжджали, або ж чатували в засідках. Були й «свої» прикордонники, які отримували на лапу кілька золотих і, коли треба, заплющували очі.

Трагедія, яка трапилася з двоюрідним братом мого тата, не мала розв’язки. Убивці не були покарані й не були відімщені. Так я думав.

Газета «Діло» у № 121 від 03.06.1926 року на другій сторінці помістила новину під назвою: «Знову вбивають».

«Недавно в Кременецькому повіті на Волині — сталася страшна подія. 12 травня селянин с. Бережанки, Лановецької ґміни Петро Винничук, 18 років, пішов шукати роботи по сусідних селах. Дорогою зустрів кількох подорожніх, з котрими пішов далі. Недалеко села Грибової, за 700 —800 метрів від польсько-радянського кордону це товариство зустріло кілька жовнірів польської пограничної сторожі зі стражниці корпусу охорони погранича. Ніхто з подорожніх не втікав.

Тоді пограничники одпровадили Винничука в бік дороги за корчі і цілком несподівано 4 стрілами розстріляла Коли він у передсмертних муках робив зусилля встати, то жовніри накинулися на нього, били прикладами по голові й багнетами докололи... Усю ту подію бачили випадкові сопутники Винничука, котрі, стоючи поодаль, тремтіли за свою долю.

Але з ними жовніри обійшлися инакше; наситившись пролиттям крови Винничука, вони просто їх заарештували, нібито за спробу перейти кордон, і тепер вони сидять у кремінецькій в’язниці.

Батько забитого, довідавшись про страшне вбивство свого сина, став домагатися вияснення від пограничної сторожі, але йому в тому відмовили; заборонили забрати й тіло сина до рідного села, а звеліли поховати тут же, у Грибовій. По словам батька, при небіщикові було 20 зол. і 2 довоєнні рос. рублі сріблом, але батькові віддали лише 1 зол. і 45 коп. сріблом».

Не можна сказати, що польська влада пустила цю подію плазом. Прикордонників і свідків допитали. Перші наполягали на тому, що бідолашний хлопець намагався перейти кордон, а другі — на тому, що до кордону вони й не наближалися, що не мали при собі звичного набору контрабандиста — польських товарів, які можна виміняти на тамтому боці. І головне у словах свідків — це звірство, з яким прикордонники добивали хлопця. Але хто би там слухав простих селюхів?

На тому й закінчилося. Але таких убивств чи то прикордонниками, чи поліцаями було доволі багато. І жодного разу вбивця покараним не був. І це ще тільки 20-ті роки. І ще не почалася пацифікація. А потім прийдуть визволителі, вивезуть батьків мого тата на Сибір, а про його іншого двоюрідного брата Івана Греня вже в наш час повідомить Меморіальна дошка на будівлі Тернопільської гімназії: «У цьому будинку весною 1941 року органами НКВС були заарештовані учні 10 класу СШ № 1. Усі вони загинули в таборах ГУЛАГу: Іван Грень, Михайло Греньків, Микола Крушельницький, Микола Млинко, Роман Пасіка, Мартиніян Перс, Роман Поліщук, Леонід Сеньківський, Ярослав Стасюк». Я дивлюся на їхнє фото: в Івана такі ж пулькаті очі, як і в Петра Винничука, і в мого тата. Найкумедніший з них — Мартиніян Перс, теж родич: малого зросту, клаповухий, ще зовсім хлопчик. За спогадами бабусі, неймовірно заразливо реготав...

2

Пити з татом — це зовсім не так, як з друзями, бо тато п’є мало й поволі, кожен ковток він смакує, ворушачи губами, а розмова з ним перетворюється на ліниве перекидання фразами.

— Ти вбивав? — запитую.

Він киває.

— І як воно?

— Убивати ворога?.. — він хвильку роздумує, жує вустами, врешті каже: — Ніяк, якщо у бою. Просто стріляєш. Він падає. Тоді стріляєш в наступного. Це якщо на відстані. На відстані все легко. Зблизька важко. Коли бачиш його очі, чуєш голос. Але часу на роздуми нема. Не вб’єш ти, уб’ють тебе.

— І хто був твоїм ворогом? — Він заплющує очі. — Ти колись казав, що відімстив. Кому?

— Я убив тих поліцаїв.

— Тих, що убили Петра? — Він киває. — Тільки їх? — Він мовчить. — Як ти їх знайшов?

— Вони служили в німецькій жандармерії. Ми оточили їхню станицю.

— І ти їх убивав зблизька?

— Так, то було зблизька. Я досі пам’ятаю їхні обличчя.

— Вони просилися?

Він знову киває. В очах у нього сльози. Останнім часом він часто розчулюється.

— Я їм пригадав, що вони зробили з моїм братом, а тоді постріляв.

Отже, сльози за братом, а не за поліцаями.

— І вони за стільки років усе теж собі пригадали?

— Це для мене не мало значення. Вони божилися, що такого не було. Але ж я знав їхні імена. Тато мені їх переказав. Він із ними спілкувався, коли намагався зі стрийком забрати тіло. А вони так і не віддали. То вже ми пізніше добилися дозволу перепоховати. Я цих убив, а решту ми відпустили.

— Ти тільки їх убив?

Він мовчить. Це не ті спогади, з якими можна легко розлучитися. Те, що було зроблене замолоду, вертається з літами докорами сумління, сумнівами в тому, чи варто було чинити саме так. Можливо, очі убитих ворогів — це щось таке, що непросто забути.

— Убивати легко, коли нічого про людину не знаєш... — додає він, надпивши вина. — А коли хтось починає говорити про своїх малих дітей, про стареньку матір... просто не треба допускати до цього... ворог є ворог... він не заслуговує на помилування, бо не був милосердним до твоїх рідних. Це він прийшов на твою землю, а не ти — на його. На своїй землі вбивати не гріх... будь-кого...

— І не лише в бою?

Він знову замовкає, поринаючи в спогади, якими не хоче ділитися. Я й не наполягаю. Бо не знаю, чи хочу їх чути. Хоча що я можу почути? Все найгірше, що відбулося, настало після літа 1943-го, коли мельниківці перестали існувати. Стрийко, який воював довше за мого тата й Ізя, якось звірився, що убивати найтяжче зрадника... тобто свого... того, хто погодився на співпрацю з МГБ, особливо якщо ти його добре знав. Ба більше — свого ж таки родича. Але наказ є наказ. «Коли віднімаєш чиєсь життя, — уточнив Ізьо, — то так, мовби забирав частину свого».

— Ходімо до мами, — каже тато одного дня.

Не каже «на могилу», каже «до мами». І ми йдемо на цвинтар, а коли минаємо церкву, тато зупиняється, оглядає її, відтак шепоче:

— Зачекай... я зайду...

Він зникає у дверях, важко переставляючи ноги. Я чекаю. Потім зазираю за ним і не бачу. Мабуть, розмовляє зі священиком. За яких півгодини нарешті з’являється. Очі його світяться радістю, він усміхається.

— Ну, все, — промовляє зітхаючи, — тепер і вмирати можна.

— Ти що — висповідався? — не вірю я, бо він раніше не відвідував церкву, хіба замолоду, до війни.

— Так, висповідався.

Відчувалося, що важкий камінь, який досі гнітив його, нарешті звалився з грудей, але що то був за камінь, я так ніколи й не довідався.

Лавочки біля могили нема, тато сідає на сусідню, спершись обома руками на ковіньку, і в синіх його очах уже не той звичний смуток, з яким завше приходить до мами, а втихомирення й спокій, вуста часом ворушаться, я знаю, що в цей час він розмовляє з мамою, а вона йому щось мусить відповідати, бо на хвилю вуста ворушитися перестають, а потім знову промовляють нечутні слова. Я тим часом висмикую траву з могили, викорчовую пагони малини, мені теж хочеться поговорити з мамою, але я не знаю як.

Йдучи повільно назад, він промовив:

— Усе життя ми мусимо постійно вчитися. Врешті навіть учитися помирати.

Відколи тато переїхав до мене, мене весь час хвилювало, чи йому тут не нудно, чи чогось не бракує. Коли я про це запитував, він незмінно відповідав:

— Та не, нічого не бракує. Годуєш мене добре, я всім задоволений.

— Але ти буваєш сумний.

— Ну, так... але це вже від тебе не залежить. Мені сумно, що я зостався один. Ось у тебе є телефон, а я не маю навіть кому зателефонувати.

Тоді я ще не усвідомлював, що означає, коли довкола тебе утворюється пустеля самоти. Спочатку вона не так уже й кидається в очі, коли помирають перші родичі, друзі чи знайомі, але з часом утрат стає більше, пустеля захоплює все ширші терени. Коли я поїхав до Станіславова на літературний вечір, а потім повернувся, він запитав мене, що чути про нашу хату, яку ми продали. Він сумував і за нею.

— Мені сказали що там усе перебудували, — сказав я.

— Тоді я не хочу це бачити, — відповів він, хоча перед тим роздумував, чи не поїхати провідати сусідів.

— Я теж.

— А ти чому?

— Це зруйнує мої сни.

Він кивнув.

— Мої теж.

Я помагаю йому залізти у ванну, він переставляє спочатку праву ногу, тримаючись однією рукою за мене, а другою за край ванни, потім ліву, відтак обома руками спирається на краї ванни, я його підтримую під пахви, і він так сідає.

— Вода не загаряча, тату?

— Ні-ні, в сам раз.

Він сидить штивно, мовби боячись відхилитися назад і опертися спиною.

— Ти можеш відхилитися, — кажу.

— Ні, не треба. Потри мені спину.

Я тру йому спину намиленим віхтем, тру так, щоб ця бліда спина зарожевіла, тру груди, широкі й колись м’язисті, а зараз м’які й худі, а потім поливаю водою. Далі він миється сам, а коли кличе мене, я знову допомагаю, він виходить з ванни таким самим робом, як і заліз. Я витираю його рушником, накидаю на нього свого халата й веду до покою, де він облаштував свій маленький світ, обклавшись ліками, книжками і світлинами. Там він сідає на канапу, я вмикаю телевізор, і він задоволено крекче.

Я готую борщ, він чує, як я шаткую овочі, й гукає:

— Тільки не грубо ріж... не грубо... бо мені важко жувати.

— Я не ріжу, а тру на тертку.

— A-а, то добре, добре.

І коли він їсть борщ, то каже:

— Мені подобається, як ти готуєш. Зовсім як наша мама.

І тоді в мене з’являються сльози на очах, я виходжу на балкон, щоб він їх не помітив, дивлюся в сад і бачу горлиць на горіхові, вони саме в’ють гніздо, і мене попускає.

Тато мій, мов малюк, за ним треба доглядати, а колись то був здоровий чоловік, високий і сильний, він хапав мене за ногу, коли я викручувався, ухиляючись від його паска, міцно тримав, а другою рукою лупцював. І не було це настільки боляче, як я верещав. Якщо подумати, то верещав я більше з обов’язку, аніж від болю, і ніколи я на нього за це не гнівався, бо регулярне биття скидалося на ритуал після батьківських зборів, до чого я незмінно готувався, запихаючи в штани рушника.

Потім тато виходить на прохід, іде, спираючись на ковіньку, яку сам і вистругав з вишневої гілки, бо та, дідова паличка, тріснула, час від часу він зупиняється та роззирається на боки, доброта так випромінює з нього, що навіть мій сусід, який пересварився з усією вулицею, а з деким навіть пересудився, та й мені судом погрожував, спочатку насуплено й напружено сприймав татове «Боже, помагай», пораючись на городі, а далі став відповідати, та все лагідніше й лагідніше, аж урешті дозволяв собі перекидатися кількома словами. Тато тюпає далі, спиняючись біля кожної хати, помітивши когось на подвір’ї, вітається, бесідує і йде далі. Я живу тут уже віддавна, а знаю лише трьох сусідів, натомість він не тільки перезнайомився з усією вулицею, але й з паралельною до неї. Повертався завше сповнений інформації, і нею за будь-якої ціни хотів зі мною поділитися, хоча я не мав жодного бажання вислуховувати новини, у кого там дах протікає, а в кого пес курку загриз. А тепер, коли його нема, слухав би й слухав, та ще й перепитував. Але нема вже кого перепитувати, нема кого... Як же мені бракує тих його розважливих хазяйновитих розмов, його порад. Дивно, що саме в останній рік свого життя він навчив мене, як правильно гострити ножа, а я, стільки років пораючись на кухні, цього не знав.

— А пам’ятаєш, як ти мене мордував з чищенням мештів? — кажу я, помітивши, як він спостерігає, що я мию заболочені мешти під краном.

— Тоді мешти були дорогі, — каже він.

Я мусив спочатку зістругати засохле болото спеціальною шпичкою, яку він вистругав для цієї шляхетної мети з дерева, потім мав терти їх жмутом газети, щоб не зосталося ані капки болота, а тоді — протерти їх ваткою, змоченою в молоці. А коли молоко висохне — отоді лише напастувати. Це були муки, сльози й образи.

Тепер я просто тупо мию їх під краном, витираю насухо і пастую. Ну, звичайно, я не ношу мешти по десять років, як носив він. Я ще й досі пам’ятаю його німецькі черевики, які він здобув у бою.

— Ти хоч їх не з трупа зняв?

— Де там! Ми вистежили німців, коли вони голі купалися в Ікві біля Бережець. Німці, щоправда, виставили варту, але ми підлізли непомітно й ударили по них. Відразу забили їх більш як два десятка. А тоді метнулися до Бережців, де стояла залога жандармерії. І там стільки саме поклали. Забрали цілий склад одягу і зброї. Після цього бою вся наша чота носила німецьке обмундирування. Один жандарм пристав до нас, бо й раніше помагав нам і посилав повідомлення. Ми його кликали Грубий Фріц. Файний був хлопака. Займався кухнею, робив дуже смачні ковбаси. Потім, коли німці почали відступати, йому виготовили документи й відправили до Німеччини. Цікаво, чи він десь потім згадував, як воював в УПА...

— Знаєш, — казав мені, — є люди, в яких живе не якийсь особливий ґатунок звіра, а цілий звіринець. Такі люди приречені на поразку. Їхня слабість полягає в тому, що вони бачать себе добрими, їм здається, що все, що вони чинять, — іде з чистого серця. І коли вони чинять зло, то в їхніх очах воно не скидається на зло. В якийсь момент доля сприяє їм, може, навіть настільки, що їхні темні справи їм чудово вдаються. Але рано чи пізно настає зворотній процес... вони починають за все це дорого платити життєвими незгодами, здоров’ям...

Сталося так, як він передбачив. Усі за все заплатили, хату я відвоював, зло відступило і всохло. В одному лише тато помилився: коли казав мені, що лихі люди живуть довго. Але, як з’ясувалося, бувають і винятки.

3

Іван Вагилевич. 1844. Львів

Пошуки втраченого сну

«Я за будь-якої ціни вирішив відшукати Лютецію й став розпитувати всіх знайомих, чи чув хтось таке ім’я, але ніхто мені не відповів ствердно. Ім’я було дивним, кожен перепитував, чи я його не перекрутив. Та одного дня, прогулюючись з Ернестиною Єзуїтським парком, я почув, як вона перекинулася зі знайомою кількома словами про якусь Люцію. Коли ми зосталися самі, я запитав, про кого йшлося. Ернестина здивувалася моєму зацікавленню, але відповіла, що розмовляли вони не стільки про дівчину, як про сина воєводи — Кароля, за якого Люція має незабаром віддатися.

„А яка вона з вигляду?“ — питав я далі, хоч і не міг жодним чином пояснити собі, звідки в мене така цікавість, але щось мене манило до тієї невідомої Люції.

Ернестина смикнула мене за носа.

„Ти забув, що гуляєш зі мною? Як можеш думати в цей час про іншу?“

Проте я не відступив, і вона описала її так, як передчуття мені й підказувало. Але Ернестина знала Люцію тільки з видження й не могла мені більше нічого розповісти. Та я й не надто наполягав, щоб не зіпсувати їй настрій, помітивши, що для неї це чомусь дратівлива тема. Довідавшись, що Люція ходить щоранку до катедри, я вирішив підстерегти її й самому пересвідчитися, як вона виглядає. Так власне й сталося. Я відразу впізнав її, то була вона, Лютеція, у супроводі своєї доволі підтоптаної тітки з довгим гострим носом. Але був також із ними й той Кароль, схожий на чаплю. Я вклонився їй, вона зиркнула на мене якось налякано й одразу відвернула погляд.

„Моє шанування, панно Лютеціє“, — проказав я тихо.

Вона сіпнулася, але не відповіла. Я залишився на місці, а за мить почув, як хтось мене смикає за рукав. Біля мене стояв той самий клаповухий карлик, якого я бачив у шинку. Вдягнений був у кунтуш з вилогами.

„А що, прошу пана, вас цікавить та краля? На жаль, вона скоро буде недосяжна, бо віддасться за хлопа з порядної родини. Але я можу панові стати в пригоді“.

„Яким чином?“

„Передати для неї записку“.

„Так, щоб ніхто не помітив?“

„То вже як собі забажаєте. Бо бувають такі записки, вручення яких передбачає якраз той цікавезний факт, що їх помітять. Ну, наприклад, така: „Кохана, остання наша ніч — вершина насолоди. Я був у раю. З нетерпінням чекаю нашої зустрічі на умовленому місці цієї ночі“. І все. А потім маємо скандал, бурю в нічному горщику, з’ясування стосунків і море сліз. Вам цього хочеться?“

„Ні. Моя записка повинна бути непомітною“.

„То прошу. Ось вам папір, ось каламар, ось і перо“.

У нього й справді висів на поясі каламар. Я приклав папір до муру й написав: „Мрію, щоб наші сни стали реальністю. Якщо ти мене впізнала, дай знак, коли будеш виходити з катедри“. Карлик скрутив записку в тоненьку рурочку, підморгнув мені й зник у костелі. Я зостався чекати. За хвилю він з’явився.

„Ну, що — я заробив флорин?“

„Вона взяла її?“

„Ще би! Я всунув їй просто в долоню“.

„І вона прочитала?“

„Вона розгорнула Біблію, поклала записку між сторінок і прочитала“.

Я заплатив йому й запитав:

„То ви знаєте, хто вона?“

„А ви не знаєте, кому записку передали? Цікаво. Кохання з першого погляду. Я таке люблю. Звісно, що знаю, хто вона, бо я знаю всіх. Її звати Люція Хмелевська, донька Михайла Хмелевського, що має дідизну в Ожидові. А тут у них кам’яниця на Хорунщині[20]. Як бачите, до неї приставлена тітка, ще та мегера, то й наблизитися непросто. Але в костелі стара шухляда віддається так ревно молитві, що хіба гарматний постріл відволік би її увагу“.

„А той шалапут?“

„А він, своєю чергою, аби приподобитися бабері, теж удає, ніби нема для нього нічого важливішого за молитву. Ще вам скажу, що Люція любить провідувати цукерню в пасажі Андреоллі. Можете підстерегти її й там“.

Тут спало мені на думку: чи він упізнав зараз мене, як підносив пунш у тому нічному шинку?

„Скажіть, — звернувся я до нього, — тут десь повинен бути шинок. Отам — між тими кам’яницями. У підвалі. Там співає дуже гарна дівчина з полум’яним волоссям“.

Карлик зиркнув на мене з підозрою:

„Ні, пане, там жодного шинку нема. Та й не було ніколи. Але я знаю, що ви маєте на увазі. Це шинок, який декому сниться. Він і мені снився не раз. І там, у тому сні, справді співає дуже гарна дівчина, схожа на оцю, що зараз ревно молиться. Ми там усі в тому сні побували. І всі в неї закохані. Але повернутися не так просто. Бувайте здорові“.

Він подався своєю дорогою, а я зачекав, коли закінчиться меса. Нарешті пролунав голосний „amen“, почувся гомін, рипання лавок. З дверей вийшов старенький ксьондз, за ним почали виходити люди, кожен щось казав ксьондзові, той відповідав і благословляв. Я стояв так, аби мене неможливо було не помітити. Нарешті з’явилася Лютеція, вона подивилася на мене пильним оком і приклала пальця до вуст. Це все. Але й цього знаку було для мене досить. Він мене так збадьорив, що я вже місця собі не знаходив і пішов назирці за Лютецією.

Публіка після Служби Божої розбрелася по каварнях та цукернях, а значна її частина — по картярнях, де шляхта здобувала перемоги або зазнавала поразок, граючи в „фараона“. Картярні у Львові з’явилися після повстання 1831 року, коли місто залили втікачі з московської частини Польщі, вони й принесли моду на карти, взоруючись на кацапських картьожних та програючи маєтки. Раніше шляхта теж грала в карти, але приватно у власних домах, однак це вже тоді не подобалося цісареві Йосифу II, і він заборонив окремим патентом „своїм коханим галицьким підданим грати в macao, farao, trente, mezzo-duodeci й страшака“.

Але Лютеція з тіткою і кавалером не пішли до цукерні, як можна було сподіватися, а подалися на свою Хорунщину. Три роки тому тут ще протікала безсоромно брудна Полтва, біля „Hotel de la Russie“[21] завертала Ліворуч і сочилася попід дерев’яними мостиками, а в берегах, зарослих очеретом, без кінця кумкали жаби. Річку заклепали й заклали бруківкою аж до театру. Йти далі за дівчиною не було сенсу.

Увечері, коли Ернестина прийшла до мене, я, щоб не зрадити своїх почуттів, відразу став її пригощати вином і сам випив нахильці два келиха. А все ж усе в мені кипіло, я прагнув якнайхутше знову побачитися з Лютецією.

Наступного дня в „Dzienniku Mód Paryskich“ я натрапив на нове оголошення: „На вулиці короля Марка відрилася пекарня „Цвібак Королівський“. У п’ятницю я знову з’явився в тому клубі, хоч Лютеція й застерігала не мати з ними справи. Та сама компанія сиділа за столом. Хоча ні, не та сама — до них приєднався новий член, у якому я упізнав кавалера панни Люції. Нас познайомили — Виновий Митусь... Ми кивнули одне одному. Я намагався тримати себе в спокої й нічим не зрадити свого хвилювання.“

„Чи було продовження вашого сну?“ — відразу поцікавився Джокер.

Я описав дрібні деталі, але про храм, де слухав проповідника, не згадав. Щось мені підказувало, що з цим не варто квапитися, доки я не зустрінуся з Люцією увіч. Але вони щось знали.

„На цьому справді обірвався сон? Ви не заскочили в ту карету?“, — допитувався він, пильно дивлячись мені у вічі.

„А чому б я мав заскакувати? Мені було страшно“, — стенув я байдуже плечима.

„Можливо, вона завезла б вас у будівлю, яка нас цікавить. У будівлю з гострими вежами, звідки лине спів хору“.

Він при цьому й далі уважно дивився мені в очі, але я не відвів погляду.

„Уперше чую. А хтось із вас уже там побував?“

„На жаль, ні. Ми лише чули про неї. Карета з’являлася нам теж, але мчала надто швидко. Що ж до тієї будівлі... а може, храму... Знайти його ми не можемо. Ті люди, що там збираються, дуже небезпечні. Вони називають себе Листарями“.

„Чим можуть бути небезпечні Листарі?“

„Хіба ви не чули про Велику Битву? — Він знову дивився на мене пильним оком, а я знову намагався не відвести погляду. — А їй усе ще нема кінця. Невидима й нечутна війна. Яка триває вже тисячі років. Те, чим займаються Листарі, неприпустиме. Вони нахабно оббріхують воїнство, вигадують несусвітні вісті, які поширюють поміж себе. Відчитують ті вісті в дивних фантазійних місцях, на предметах, що їм трапляються на очі, але які за своєю природою не можуть слугувати для послання, — він поволі піднімав голос, у якому вчувалося роздратування. — Їхні звідомлення — суцільні фальшивки! Там і близько того не відбувається, про що вони повідомляють! Це дії ворожі. З цим треба покінчити. Ми будемо дуже жорстоко припиняти всі їхні починання, аж до... — він зробив паузу й пожував своїми повними вустами, — ...аж до крайніх заходів“.

Я не запитав його, що він має на увазі, але був радий, що нічого не розповів про Листарів, а особливо про Лютецію.

„Ми їх вираховуємо, де лише можемо і як можемо, — продовжив він, надпивши вино, — це наша місія. Тому, коли вам вдасться довідатися щось більше, будемо раді скористатися вашими знаннями... Мусимо до них добратися. Інакше станеться непоправне“.

Я дивився на нього наївними очима.

„Але що може трапитися такого страшного?“

Він перехилив келих і промовив:

„Є певні закони, на яких тримається світ. Порушувати їх небезпечно. Ми стоїмо на варті цих законів. Велика Битва не повинна закінчуватися ніколи. Це умова всього нашого існування. Це мов те полум’я, що клекоче в надрах Землі. Воно є і мусить бути, інакше планета загине. Ми того полум’я не бачимо, але знаємо, що воно є. Так і тут. Але Листарі на боці тих, хто прагне Битву завершити якомога швидше. А це однаково, що загасити полум’я в серці Землі. Полум’я в серці кожного з нас“».

Розділ п’ятнадцятий

Зима 1987—1988. Львів

1

Наближався Новий рік. Найоригінальніший з усіх моїх Нових років. За два місяця до нього Юльця затягла мене в товариство, у яке б я нізащо в житті не зміг потрапити без її ініціативи, бо то була тогочасна золота молодь. Тобто золотішої на ту пору у Львові не було: усуціль синочки і донечки компартійного та кагебістського керівництва. Я почувався серед них як екзот. Юля представила мене редактором видавництва «Каменяр», який готує до видання мемуари її діда. Така версія мене цілковито задовольняла, бо її ідея сказати, що я письменник, мене вжахнула. Раз — що я офіційно ним не був, бо для пересічної людини письменником є лише член Спілки, а друге — що в таких випадках мене найбільше діставала пропозиція щось прочитати. Тому і в усіх інших товариствах я ніколи не признавався до літератури, казав, що художник, і уточнював — оформлювач. А то, чого доброго, ще хтось захоче замовити портрета.

Уся ця компанія спочатку мене сприймала натягнуто, але згодом змирилася й не ховалася з тим, що в їхньому колі крутиться самвидав. Але не український, а російський — Солженіцин, Аксьонов, російські емігранти, переклади Генрі Міллера, Кастанеди, окультних авторів. Більшість із них захоплювалися вченням Кастанеди і час від часу згадували таємничого мольфара, з яким зустрічаються, щоб поглибити ці знання й досягнути найвищої форми існування в енергетичному тілі. Особа мольфара зацікавила й мене, надто що жив він у Львові, а не в Карпатах. І одного разу вони прихопили мене з собою. Мольфар мешкав на Майорівці в приватному будинку. Двері нам відчинила дівчина, вбрана як гіпі, друга така ж дівчина притримувала за нашийник великого дога. Ми зайшли до вітальні, де було лише одне крісло, й нам сказали зачекати, бо мольфар саме спілкується «з Ним». Мені кортіло запитати, про кого мова, але я стримався.

Коли ж з’явився мольфар, я втратив дар мови. Це виявився один дивак, якого я знав ще зі Станіславова, там він удавав художника й базґрав провокаційні картини — закривавлені вишиванки, що летять у повітрі, покоцані кулями цегляні мури, розіп’яті калинові вінки та інші псевдонаціоналістичні образи, на які, мов на живця, ловилися наївні люди. Ще він бавився в чорну магію, викликав духів, улаштовував нічні гуляння навколо вогнищ, а попри те бухав. Зрештою, у мене не викликали довіри його великі зуби зі щілинами, я б ці зуби назвав кінськими. А ще він мав очі вареного щура. Мольфар мене не впізнав, а може, удав, що не впізнав. Ми всілися на підлозі, обидві дівчини приєдналися до нас, мольфар розмістився на кріслі, розкрив роздруковану книжку Кастанеди та почав читати по два-три рядки й пропонувати їх тлумачити. І щоразу він знаходив у тих тлумаченнях якусь неточність та поправляв. Мені це скидалося на засідання секти, було нудно й нецікаво. Кастанеда мене не обходив, хоча його першу книжку я змусив себе прочитати. І вже тоді запідозрив, що він просто талановитий, ба навіть геніальний шарлатан, який зумів підманути мільйони людей. Згодом з’ясувалося, що так воно й було, що ніколи Кастанеда не був у мексиканській пустелі, спалившись на тому, коли там насправді випадають дощі, і не бачився з жодним Доном Хуаном. Мольфар, який про себе розповідав, що він мольфар, та ще й гуцульський, уже в п’ятому поколінні, розмовляв російською, що було саме по собі доволі дивним. Правда, у Станіславові розмовляв українською, хоч і з акцентом, і прізвище мав далеко не гуцульське. Таким чином, один пройдисвіт тлумачив другого пройдисвіта майбутнім пройдисвітам.

Час від часу хтось із нашої компанії намагався уточнити думку Дона Хуана, мольфар терпляче її пояснював, а десь під кінець тієї нашої здибанки звернув увагу на мене й запитав, чому я ні про що його не питаю. Може, мені все так добре зрозуміло? Я відповів, що оскільки потрапив сюди вперше, то покіль уважно прислуховуюся, і мені дуже цікаво. Він задоволено покивав і продовжив свою глибинну науку. Я ледве досидів до кінця цієї примітивної вистави. Виходячи, кожен з нас поклав десять карбованців на столик в коридорі. Більше я на ті здибанки з псевдо-мольфаром не ходив, а років через десять, коли Кастанеда продавався на кожному розі, я зустрів того пройдисвіта добряче пожованого й опущеного. Цього разу він упізнав мене, але тільки як слухача тієї незабутньої лекції, і попросив на пиво. Передніх зубів у нього не було, очі сльозилися, руки з брудними нестриженими нігтями трусилися. Я дав йому гроші й запитав, чи він живе там само. Він похитав головою, хату в нього хитрістю забрала одна з тих дівчат, з якою він пізніше одружився, перепродала, і він опинився на вулиці.

— А переселення в енергетичне тіло не вдалося?

— Хе, — розсміявся він, — от зараз вип’ю пива й переселюся.

Помешкання, у якому відбувалася нарада з приводу сценарію Нового року, вражало своїми розмірами й наповненням. Розкішні меблі, коштовні сервізи, багата бібліотека з самих передплатних видань, а на столі — небачені простолюдом напої. У висліді цієї наради вигулькнула божевільна ідея: кожен запрошений мав принести щось до столу при умові, що воно мусить бути не куплене, а вкрадене.

Ну, що ж, мені красти доводилося не раз — то яблука з чужого саду, то полуниці з дачного городу, то конюшину й сіно з колгоспного поля, то гроші з татової кишені, то книжки з бібліотеки... але то все звичні дрібнички для будь-якого підлітка. Але тут йшлося про вишукану молодь, яка купалася в розкоші, якій від колиски ніколи нічого не бракувало, яка харчувалася продуктами із закритих крамниць, зодягалася винятково на базах, носила тільки імпортну білизну, сорочки «містер Де», а джинси «вранґлєр» і «левіс» були їхнім буденним вбранням.

Кожен із них назвав те, що збирається вкрасти. При чому красти треба було або в магазині, або на базарі, або в когось, але не в батьків. Поки черга дійшла до мене, я гарячково думав, що б таке я міг вкрасти? Ні, крамниця і базар відпадають — якщо я, безробітний, попадусь, мене ніяка сила не спасе. А їм що? Батьки будь-яке питання завиграшки вирішать. І я сказав, що вкраду курку.

Акцію я запланував на 30-те січня, бо на 31-ше заповідали мороз. Неподалік від мене розкинулися луги, там часто блукали кури, гуси й качки. 30-го січня морозу не було, сонце тільки-тільки починало заходити. На лузі біліли острівці снігу, а поміж ними зеленіла трава, яку скубала пташва. Я прихопив шмат хліба і, наблизившись до курей, але так, аби з-за ялинок мене не було видно, сипонув кришками. Кури збіглися. Я підманив їх якомога ближче, потім обережно присів, і коли вже вони були на досяг руки, вхопив першу-ліпшу, сховав під полу куртки й почалапав додому.

Тепер для мене настала дилема: що робити з тією куркою? Я не мав жодного бажання її скубати й патрати, нехай цим займуться дами. Тому скрутив їй, як умів, шию і запхав у заморозник. Незабаром приїхала Юля і, почувши про мій подвиг, відразу полізла до заморозника. «Ой! Вона жива!» — скрикнула вона. Я підбіг і побачив скулену, притрушену сніжком курку, яка дивилася на мене розпачливими очима. Виявляється, я їй таки шиї не скрутив? Я зачинив заморозник. За ніч вона мусить замерзнути. Я погодився з Юльцею, що це жорстоко, але я ще ніколи курей не різав. А одного разу, як моя мама відрубала півневі голову, він ще довго літав по всьому подвір’ю, розтраскуючи кров.

— Ти ж не хочеш, щоб те саме сталося тут? — запитав я в дівчини. Вона зітхнула й змирилася. Адже ж і вона ніколи курей не різала.

Потім ми лягли спати, і мені снилася курка. Вона поставала переді мною в образі казкового велетенського птаха, який ширяв наді мною й бив мене крильми. Я намагався відігнати його, але зусилля мої були марні, птах мене не боявся. Я був злим на нього, бо ніяк не міг пробитися до сну про Лютецію. Серед ночі я не витримав, устав і зазирнув до заморозника. Курка й не думала задубіти: вона була ще жива й далі дивилася на мене своїми сумними круглими очима. При цьому навіть не намагалася вирватися з кабінки. Я відчув себе жорстоким убивцею. Мені стало соромно перед цією нещасною куркою, я її вийняв, поклав у коробку й накрив лахами. Потім притулився до Юлі і заснув. Птах мені більше не снився, але й не снилася Лютеція.

Так, живою, я й приніс ту курку на забаву. Там уже зайнялися нею справжні майстри справи своїх батьків і дідів — кагебістські синочки. Тушкували її години чотири, бо курка виявилася пенсійного віку, жувати її було непросто.

Окрім краденого, на святковому столі було безліч різноманітних смаколиків і напоїв, а коли всі розсілися, то кожен оповів свою історію крадіжки, об’єктами якої виявилося вино, горілка, ковбаса, сир, хліб і т. д. Більшість до справи підійшла фахово: цупили під прикриттям, адже в ту дрімучу епоху супермаркети були рідкістю, весь товар містився за прилавками, і покупцеві його подавав продавець. Отже, ті, що крали ковбасу, сир чи горілку, спочатку їх замовляли, а поки продавець рахував, один хапав і тікав, а інші його прикривали.

Юльця для себе знайшла інший вихід: вона вкрала в діда пляшку «Геннессі». На репліку, що це заборонено, вона нагадала, що заборона стосувалася тільки батьків, а діди сюди не належали. Що ж — усім довелося змиритися, тому цей подвиг їй без проблем зарахували. А якби не зарахували, то був би клопіт: такий гість мусив би того ж вечора реабілітувати себе новим грабунком.

Більше того року я нічого не вкрав, і тюрма мене оминула.

2

Іван Вагилевич

Сон четвертий

«Сон вів мене, як і раніше, в сутінках на Ринок. Сіявся дрібний сніг, але зимно не було. Несподівано з-за рогу виїхав чорний катафалк. Він їхав повільно, мовби віз щось дуже крихке, і я зумів зазирнути до його віконця та побачити дві труни, обабіч яких світилися свічки. Катафалк завернув на Краківську і зник у темряві. Я підійшов до знайомої брами, цього разу вона не ховалася від мене, і спустився до шинку. Лютеція була саме на сцені й співала. Я заслухався, її спів леліяв мене на своїх хвилях, мені здавалося, що я пливу й вигойдуюся в просторі, наче б був невагомим. Кілька осіб мені кивнуло, я відповів. Очевидно, я вже тут свій. Я сів за вільний столик, мені принесли карафку з пуншем. Спів завершився, і Лютеція приєдналася до мене.

„Тепер я знаю, хто ти, — сказав я. — Ти живеш на Хорунщині, звати тебе Люція Хмелевська. Маєток твого батька в Ожидові. У тебе є наречений“.

Вона похмуро дивилася на мене. Потім озвалася дуже тихо.

„Забула тобі сказати, що це дуже небезпечно — перетинатися між сном і явою. Краще не треба мене шукати“.

„Але я вже тебе знайшов. І ти дивилася на мене. І читала мою записку. І прикладала пальця до вуст“.

Вона зі смутком похитала головою.

„Я цього не пригадую. Я могла випадково прикласти пальця до вуст“.

„Ти обманюєш. Ти все чудово пригадуєш. Ти просто з якоїсь причини не хочеш, щоб ми перетиналися увіч?“

„Наші здибанки наяві можуть погано закінчитися. Усі ми, Листарі, перебуваємо в небезпеці. Нас вистежують і вбивають. Але не у снах, а — ТАМ. У снах нам зробити нічого поганого ніхто не може. А в житті все інакше. ТАМ силу мають вони“.

„Хто — вони?“

„Ті, Що Стежать За Нами. Ті, Що По Той Бік Великої Битви. Вони полюють за звістками, нищать їх, де тільки можуть, а коли їм вдається приловити Листаря, то не вагаються. Тому так є, як є. І якщо ти хочеш спілкуватися зі мною, то краще задовольнятися снами“.

„Я закоханий у тебе“.

Вона пригорнулася до мене, я поцілував її. Проте вона була все ще сумна.

„Що з тобою?“

„Учора було убито двох наших“.

„То це їхні труни я бачив у катафалку?“

Вона кивнула.

„Убили Конфуція та ще одного“.

Я підвів голову й справді за баром уже не побачив китайця.

„Як їх убили?“

„Конфуція знайшли під старим муром, який на нього обвалився. А той другий начебто повісився у себе вдома. Хоча ніхто з нас у це не вірить. Вони це чинять різними способами. Одну юну художницю переконали, що в неї смертельна хвороба. На кожному кроці їй говорили про це й таки довели до самогубства. Вона викинулася з дзвіниці. Хоча хтозна... може, її скинули“.

„Тому ти боїшся?“

„Ми всі боїмося“.

„Я знаю, хто за вами полює“.

Тут я розповів їй, що знову побував у тім братстві снів. Але вона, не дослухавши, дала мені знак замовкнути, покликала старшого чоловіка й запросила сісти біля нас та приєднатися до розмови. Відтак я мусив почати від першого свого візиту в той клуб. Вони уважно слухали, і я бачив у їхніх очах тривогу.

„Знаєте, що я вам скажу, — промовив чоловік, — більше туди не ходіть. Вони рано чи пізно розкусять, що ви щось приховуєте. У них для цього є багато опрацьованих і надійних методів. Ви не отямитеся, як вас проти вашої волі допитають і знищать. Просто надалі, якщо вони вас відшукають, скажіть, що ви ходили до психіатра, і ваші сни нарешті зникли. Але обіцяйте їм, що коли сни відновляться, то прийдете до них. — Потім він поглянув на нас уважно і запитав: — Маю надію, що ви наяві не перетиналися? — Лютеція труснула головою, я теж. — Добре, — кивнув він. — У нас і так надто багато втрат“.

„А що з тим пуделком з шафи, для якої я приніс ключ?“

„Ми її передали Нетленним. Ми хотіли розшифрувати її самі, щоб усі звістки читати на місці. Але не вдалося“.

„А Нетленні не діляться з вами таємницею шифру?“

„Вони самі по собі, а ми самі по собі. Ми для них винятково Листарі. Вони вважають, що ця таємниця належить лише їм“.

Він підвівся і відійшов до бару.

„Ну, от, — сказала Лютеція, — ти сам чув“.

„Але це жорстоко й несправедливо. Я хочу любити тебе не тільки в снах“.

„Я теж“.

„Ми ж можемо бути обережними?“

„Можемо, — погодилася вона й припала до моїх вуст. Поцілунок був гарячий і палкий, я заплющив очі, як і вона, і думав лише, щоб не прокинутися. — Можемо, — відтак повторила вона, — але не будемо. Нас обов’язково вистежать. Хтось із того клубу“.

„Чому ти так думаєш?“

„Є певні знаки, що небезпека близько. Вони не надто очевидні. Хіба ти й сам не знаєш, що страх і тривогу можна викликати не конче появою потворного чудовиська, а звичайним одноманітним порипуванням кватирки? Отак і тут. Я відчуваю це порипування“.

Я запитав, чи ми могли б десь усамітнитися, вона сказала, що не проти, але з цього й так нічого не вийде.

„Чому?“ — здивувався я.

„А ти пригадай, чи ти коли-небудь, кохаючись із кимось у снах, зазнав розкоші“.

Так, це правда, завше просто-таки посередині любощів я прокидався. Це скидалося на закляття. Вона визнала, що і з нею було те саме.

„Розкажи мені, яким чином ти поринаєш у ці сни“, — запитав я.

„Мабуть, так само, як і ти. Засинаючи, пригадую, на чому обірвався попередній сон. Я завжди його записую. Не детально, але так, аби могла згадати. Хоча цього не досить... ще діє той пунш, який ми п’ємо в шинку. Він не дає забути сон. А в храмі — вино пам’яті... — Вона помовчала і додала: — Уже загинуло понад три десятка наших. І всі смерті були інсценізовані під нещасний випадок або під самогубство. Це жорстокі й підступні вбивці. Ти не повинен більше до них ходити“.

„Я й не збираюся. — Я перехилив келих і прошепотів їй на вухо: — Знаєш, кого я побачив останнього разу в тому клубі? Твого кавалера. Він там Виновий Митусь“.

Вона сіпнулася й виразно налякалася.

„Ти не сплутав? Невже ти його так добре роздивився?“

„Краще не буває. Це він“.

„О господи! Вони його приставили до мене!“

„Можливо, ні. Може, це просто такий збіг“.

„Це не схоже на збіг. Це схоже на відкриті лови“.

Вона спохмурніла й занурилася в себе. Я узяв її руку й бавився довгими рівненькими пальцями. Пальці можуть дуже багато сказати, навіть не вони самі, а їхні порухи, їхнє тремтіння, стискання, погладжування. Її пальці були безвільні й відсутні. Їх не було зі мною, вони були дуже далеко, як і її думки. Може, мені не варто було їй розповідати про того жевжика?

„Що мені робити?“ — запитала вона в когось, кого не було поруч.

„А що ти збираєшся? — не второпав я. — Ти можеш з ним більше не зустрічатися“.

„Він мене так просто не залишить“.

„Чого ти взагалі з ним зійшлася?“

„Так батьки захотіли“.

Я перехилив карафку з пуншем у келих, думаючи, що там уже рештки, але там виявилося його ще багато, і він, запінившись, полився через верх, утворюючи калюжу Лютеція подивилася на мене так, мовби намагалася запам’ятати, як я виглядаю. Потім сказала:

„Отже, він такий самий убивця“.

„Чому ти так вирішила?“

„Бо там інших не буває“.

„І ті кралі теж?“

„Так. Вони всі замішані в цьому, — раптом насторожилася і вказала пальцем на калюжу, яка розтеклася дивними формами, утворюючи сухі острівці. — Це воно!“

Вона швидко вийняла з торбинки ручку і папір і намалювала контури калюжі, відтворюючи кожен острівець якомога точніше. Я стежив за нею з цікавістю, здогадуючись, що вона відчитала нове послання. Але якщо вона це робила коли-небудь у присутності свого кавалера, то немає сумнівів, що він уже доповів це у своєму клубі. А отже, знає, що вона належить до Листарів. Коли ж вона закінчила, я взяв серветки й висушив баюру.

„Ти це при ньому теж робила?“

Вона була ошелешена моїм питанням. На її обличчі вималювався непідробний жах. Вона, звісно ж, згадала, що робила щось подібне, й не раз, а отже, їхній контакт був, можливо, спочатку справді чисто випадковим і природнім, але згодом уже мусив набрати інших ознак.

„Налий мені“, — попрохала вона.

Я кивнув шинкареві, піднявши порожню карафку. За мить з’явилася друга, і я розлив її. Лютеція випила, але обличчя її не розвиднілося. Вона роздумувала про своє. Раптом запитала:

„Де ти живеш?“

Я назвав адресу, вона записала.

„Але ж в яві записок не буде“, — сказав я.

„Ні. Але записуючи, я краще запам’ятовую. Розкажи, як ти живеш, що робиш“.

Я розповів, що досліджую українську демонологію, пишу працю про народні вірування, збираю казки й легенди, що в моїй книгозбірні багато казок різними мовами.

„Я теж люблю читати казки, — сказала вона. — Особливо народів Далекого Сходу...“

„А казки Океанії читала?“

„Ні“.

„О, там такі первісні фантазії. Як і в казках північних народів. Там світ тварин і людей переплетений настільки тісно, що голку не просунеш“.

„Так, це ж і є наша Велика Битва: між людьми і тими, що народилися від зв’язку людей з тваринами, птахами й рептиліями! Можливо, саме в тих мітах можна знайти відповідь, як їх перемогти“.

„Де відбувається ця Битва?“

„Поза нашим світом. Ми тільки отримуємо вістки, що хтось із наших загинув. Щодня, щодня... Ми вже до цього ставимося як до повідомлень про погоду. Нічого начебто й не міняється в нашому житті, усе котиться звичною колією... Тільки й того, що когось убили, поранили... Та це так далеко... До всього звикаєш. До смерті теж“.

Я прихилив її до себе, сукня на лівому плечі сповзла, і я побачив татуювання маленького голуба.

„Що це?“

„Знак Листаря“.

„У вас у всіх такий знак? Може, і мені стати Листарем?“ „Для цього треба відбути науку, яким чином вирізняти знаки з тамтого світу“.

„Ти ж мене й навчиш“.

І це були останні слова з того сну».

3

Іван Вагилевич

Записки. Зима 1844. Львів

«Кілька днів я перебував у роздумах, Лютеція не покидала мене, але й не снилася. Я пробував уже всіялко: то напився вина, то накурився турецького тютюну, то навіть роздобув опію і поринув у суцільну фантасмагорію. Це останнє було найзворушливіше, бо мене тоді навідав сон, в якому я потрапив на бенкет. Ні, Лютеції я не зауважив, бо там було багато інших краль, усі вони були геть голі, але в масках. Маски закривали їхні обличчя настільки щільно, що, крім очей, нічого більше видно не було. Тобто лише з вигляду самого тіла можна було б приблизно визначити вік такої кралі, а були тут і дівчата, і жінки, і старушенції. Чоловіки були теж голі, в масках, як і я. Зазирнувши у дзеркало, я побачив на собі маску сатира з ріжками. Уздовж стін стояли столи з напоями і наїдками, гості частувалися або ж усамітнювалися в невеличких будуарах, але дехто не соромлячись, злягався на канапах, яких у цій величезній залі було багато...

Я все ще сподівався зустріти Лютецію, але що голою я її ніколи не бачив, то звертав лише увагу на волосся. Та що ж — з таким волоссям тут було кілька, і всі такі ж стрункі й фігурові. Я підходив до них по черзі і шептав слова, які мали б натякнути, що це я, але реакція була не та, якої чекав, — хтось сахався, а хтось тулився, лепечучи різні милі нісенітниці. Врешті мені не залишилося нічого іншого, як випити вина і потягнути одну таку кралю з помаранчевим волоссям до будуару. Ми сплелися в тісних обіймах, впали на канапу і почали кохатися. Закінчилося це, як зазвичай у снах, нічим — до вух моїх долинув голосний гавкіт собак та іржання коней. Я прокинувся, визирнув у вікно: серед вулиці перевернувся віз із пивними бочками. Одна бочка розкололася, пиво стікало бруком, а собаки жадібно хлебтали.

Минуло кілька днів. Одного зимового недільного ранку я не витерпів і знову стовбичив біля катедри. Несподівано вигулькнув карлик.

„А що? Помогла панові записка? Може, другу передати?“

„Ні, не треба“.

„Пан ходить лезом бритви“, — промовив він тихо, роззирнувшись.

„Що ви маєте на увазі?“ — поглянув я на нього з підозрою.

„Та так... вирвалось. Не звертайте уваги, — він дурнувато хихикнув. — Просто ми всі ходимо цим лезом. Треба пильнуватися. Один необережний рух — і можна злетіти в провалля. Нехай лише погляне пан на цих голубів... — він кивнув на зграю, що видзьобувала крихти з засніженої бруківки. — Життя їхнє безтурботне й безпечне. А чому? Бо нікому вони не потрібні. Це не та порода голубів, яка придатна для їжі. Це насправді ворони в голубиному тілі. Посмітюхи. Хоча їх можна дечому навчити. Наприклад, стати Листарями“. — Він подивився на мене спідлоба.

До чого він веде? На що хоче натякнути? Що він знає щось більше, аніж вдає? Я намагався не реагувати на його слова.

„Однак тоді вже їхнє життя перестане бути безпечним. Бо, ставши Листарями, вони літатимуть на далекі відстані, де їх підстережуть круки, коршаки та яструби. У місті їм куди безпечніше. Аргоро[22], шлюб панни Люції відклали на рік. Начебто через смерть Каролевого батька“.

„Чому начебто?“

„Ну, бо то не є перепона для шлюбу, а хутше для весілля. Шлюб можна взяти, скажімо, за місяць. А весілля відгуляти за рік. Item[23], причина якась глибша. Значно глибша. І ще одна маленька для вас потіха: тітка її злягла з крижами“.

„То з ким вона в костелі?“

„З колежанкою. Ви її добре знаєте. Це ж бо ваш фатум — Юлія“.

„Вона знову у Львові?“

„А так, так... Не вдалося її пошлюбити з жодним із тих кавалерів, які їй підсовувала старостиха. І ще одна блага вість: стара пантофля віддала свою чорну душу тому, кому вона й належала. Тепер можете звернути увагу на Юлію, котра успадкувала незлецькі статки. Чи не вартують ці чудові новини ще одного флорина?“

Я, звісно, заплатив. Тим часом з костелу почали виходити люди. Угледівши Люцію-Лютецію з Юлією, я відступив за ріг, а потім пішов за ними назирці. Обидві виглядали дуже звабливо у своїх кожушках та хутряних шапках, але до Юлії я мав великий жаль. Коли вони вийшли на Вали, де було менше люду, я наблизився й привітався. Юлія з неприхованими почуттями зраділа і, нашвидкуруч познайомивши зі своєю колежанкою, стала розпитувати, як я поживаю, чи ще не одружився, і відразу заторохтіла про нашого сина, помітивши, що я часто зиркаю на Люцію. Може, вона вважала, що згадка про сина відразу увиразнить наші стосунки, аби часом між мною і Люцією не виникла симпатія. Я запропонував завернути до пасажу Андреоллі.

„Ходімо радше до Вольфа, — заперечила Юлія, — він облаштував скляний павільйон з екзотичними рослинами, там дуже вигідні м’які канапи. А льоди і тістечка — найкращі у Львові“.

„Коли ти встигла те все розвідати, якщо була у Кракові?“

„Ах, мій любий, я вже два тижні у Львові. Хотіла тебе знайти, але чула, що ти десь за містом. У Винниках? Чого тебе туди занесло?“

„Відколи Юзеф помер, я вже не можу в нього жити. Тобто не хочу... Там все мені нагадує про нього. Зате Александр поселив мене на своїй віллі у Винниках“.

„А чому не в Брюховичах?“

„О ні! Там надто людно і гамірно. Безконечні бенкети й бали. А в тій віллі я сам по собі“.

„Нарешті Ясь усамітнився. Треба буде тебе якось провідати. Може, навіть з Люцією. Що ти на це, Люсі?“

Люція лише стенула плечима, усю дорогу вона мовчала, ховаючи від мене погляд. Відчувалося, що щось її гнітить. Зате Юлія не вмовкала.

„Люція не має настрою, — пояснила вона. — Через того галасвіту“.

„Не кажи так про нього“, — буркнула Люція.

„Та чого ж не казати, якщо він іншого й не вартує? Крутив, крутив голову, а тепер... Ти хоч з ним поводила себе в межах розумного?“

„Припини!“ — Люція аж шарпнулася.

„Та дайся на стримання! Тут всі свої. Янусь — то ще той шелихвіст! Його просто непристойно соромитися. Правда, Януську? Після того всього, що між нами було! — Тут вона залилася голосним сміхом, а врешті змінила тему: — Ця клята бруківка! Вона нам так псує нерви!“

„А то чому?“

„Відразу видно, що Янусь рідко в кареті їздить. Раніше нас чекала рівна бита дорога, нікого не трясло. Часом карету, щоправда, перехиляло, але гайдуки збоку йшли і підпирали. А тепер? Хоч і не було ще трафунку, аби карета перевернулася, але можна дістати кольок від тієї тряски! Кажуть, навіть була депутація до губернатора, аби брук соломою притрусити“.

„І що?“

„Відмовив. Сказав, що то зайві витрати, а солома буде літати по місті. То я волію більше ходити, аніж їздити. Нічого не робиться на краще, все — на гірше“.

„Після того, як карета Франца-Йосифа застрягла на Ринку в болоті, було б дивно, щоб не забрукували всі найголовніші вулиці“.

Юлія не знайшла, що на це відповісти, і відразу перейшла на іншу тему:

„А ви чули, як якийсь вар’ят побіля Городоцької рогатки вирішив вилікувати свою служницю від зимної фебри[24] оригінальним ліком? Почув десь, що перестрах на слабість дуже помічний, набив пістолет і вистрілив їй під вікном. Але вітер заніс клинтух на стріху, а та вмить запалала. Так хата й згоріла. — Вона голосно розсміялася, але помітивши, що більше ніхто не сміється, штурхнула ліктем подругу: — Люсі! Невже тобі не смішно?“

„Смішно, — кивнула Люція. — Просто я не звикла вихлюпувати свої емоції серед вулиці“.

„Ой, яким ти квасним ябком зробилася, заки я тебе не бачила! Ти не повіриш, Ясю, яка то була реготлива істота раніше! Їй, було, палець покажи, а вона вже хихоче“.

В цукерні ми поскидали свої кожушки, і я замилувався обома кралями. Люція була вбрана в коштовну червону сукню з шовкового мусліну з білим мереживом і білими коронками. Юлія мала на собі квітчасту сукню з зеленого атласу з червоними вставками, що вигулькували зі складок при русі. У цукерні не було багато людей, переважали панії з дітьми. Стіни цукерні були обтягнені жовтим шовком з коричневими візерунками, під стінами красувалися різьблені модні креденси й шафки з фарфоровим начинням — кунштовними цукерничками, горнятками, гербатниками і кавниками, а поміж тим усім — розмаїті барвисті фігурки та інші марнички. Ми розмістилися на м’якеньких канапах з турецькими подушками, я замовив струдлі, каву та розоліси[25]. Ми гостилися й розмовляли про невинні речі. Люція була сумна й лише вряди-годи підтримувала бесіду. Коли Юлія відлучилася до виходку, я промовив:

„Лютеціє...“

Вона здивувалася:

„Я вас не знаю, і ніяка я не Лютеція“, — у її очах горіло неприховане здивування. Вона роззирнулася на боки, мовби шукаючи допомоги, і виразно нервувала.

„Люціє, ви не мусите так переживати через Кароля. Він того не вартує“.

„Що? — вона стріпнула волоссям. — Що ви можете знати?“

„Його до вас підіслали“.

„Хто?“ — вона не вірила своїм вухам.

„Ті, що полюють за Листарями“.

„Що за маячня!“ — вона пригубила розоліс і стала порпатися в торбинці.

„Це не маячня... Я знаю, що вам заборонили зі мною спілкуватися. Але я б дуже хотів з вами зустрітися“, — не здавався я.

„Залиште мене в спокої, — промовила тихо, але твердо, — я не збираюся ніде з вами зустрічатися. Це безглуздя“, — вона вийняла батистову хустинку і приклала до очей.

Говорила вона, дивлячись кудись убік.

„Я знаю, що у вас на лівому плечі“.

Вона знервовано роззирнулася, чи ніхто нас не чує, і шепнула:

„Ще слово — і я піду“.

Я не знав, що чинити далі, й мовчки стежив за нею. Вона вдавала, що дуже зайнята своєю торбинкою, щось знову шукаючи. Пальці в неї тремтіли. Вона була налякана. Але я вже знав, що сни можуть перетинатися з явою, і, якщо мені вдається пригадати все з моїх снів, то їй теж. Вона просто боїться впізнати мене, бо їй заборонили. Так, заборонили, той чоловік у шинку... він запитував, чи ми не здибалися наяві. Я сидів похнюплений і розбитий.

„Я кохаю тебе“, — проказав я якомога тихіше, мов і не до неї, обернувши обличчя до вітрини, де на штучному снігу поміж сосен мчали сани святого Миколая.

Вона не відповіла. Юлія, вдоволено усміхаючись, підплила до нас.

„Я бачу, ви мило погомоніли. Люсі, це, щоб ти знала, моє велике трагічне кохання. Я ношу після нього розбите серце і виплакані очі, — вона поклала свою долоню на мою. — Але й він мене кохає. Він може це приховувати, але кохає. А які він вірші мені присвячував! „О, Юліє, моя ти світла мріє!“ Ні, краще оцей:

Стелиться маків цвіт

В долині зимних озер.

В кутику твоїх вуст

Метелик вчора помер.

І знову я посмутнів,

Наче торішня трава,

І плаче за мною світ,

Котрого давно нема.

І плаче за мною сон,

Який тобі сниться нині.

Як ти заснути могла

На твердій горошині?

Це ж прекрасно! Чи не так? Може, ти написав щось свіже для мене?.. Ні? Як шкода. Люсі, мусимо обов’язково провідати Януса. Він — скарбниця чудесних історій. Особливо про відьом та упирів. Хоча, як по-правді, і сам упир. Скільки він крові моєї випив! — тут вона цьомкнула мене в щоку. — Ти вже з тією Ернестиною порвав? Я чула, що порвав“.

„Не без твого втручання“.

„Ой, не кажи! Я ніколи не втручаюся в чуже життя. Це в моє втручаються. Кожна з твоїх одалісок приходила до мене і випитувала, в яких ми стосунках“.

„І ти, замість сказати правду, вигадувала небилиці“.

„Ні, я казала правду. Я казала, що кохаю тебе понад життя. Яка ж тут небилиця? Це найправдивіша правда. І я ж не винна, що після цього в них прокидалася совість, і вони без жодної моєї намови самі вирішували, що непорядно ставати на перешкоді нашому щастю“.

Вона смакувала розоліс своїми чуттєвими повними вустами, котрі виблискували і спокушали, але мене притягувала Лютеція. Її смуток був манливим, хотілося пригорнути її і потішити. Я дивився на її витончений профіль і думав про те, що міг би любити її з усім запалом своєї душі.

„Я чула, що в Александра на віллі є розкішний винний погріб, — мрійливо промовляла Юлія. — Ясь уже, мабуть, там запричащався? Люсі, а гайнімо у Винники. Візьмемо сани... дорога там рівненька, без того клятого бруку, і помчимо на крилах пісні“.

„Я не можу“, — сухо промовила Люція голосом гострим, мов ніж.

„Ото ти вся така! Воліє занурюватися в себе, нидіти, думати про своє нещастя... Хоча яке там нещастя! Ледве її нині витягла до церкви, бо вперлася, що вдома помолиться. Ага, разом з тією перепічкою, що з крижами злягла. Люсі, кажу тобі, клин треба вибивати клином, а не слізьми. Не можна занурюватися вічно в себе“.

По цих словах Люція схлипнула, підхопила торбинку і вийшла до виходку. Юлія провела її здивованим поглядом.

„Ну, ти бачиш, яка вона? Так перейнятися через якогось жевжика! Та з її вродою найде собі десять таких або й кращих. Ніколи, ніколи, ніколи не можна піддаватися розпачу“.

„То це вона так спереживалася через Кароля?“

„Та вже ж бо! Мала за нього вже віддаватися, коли в того батько помер. Але що то заважає шлюб узяти? Відгуляти можна й через рік. Думаю, причина тут глибша“.

„Те саме й карлик казав“.

„Що за карлик?“

„Дідько його знає. Я через нього Люте... тобто Люції записку передавав“.

„Що? То ти й до неї залицявся? Коли то було?“

„Ти була тоді в Кракові“.

„Авжеж, ти дарма часу не витрачаєш. І що — вона відповіла?“

„Нічого. Вона не хоче признатися, що снилася мені“.

„О, Мати Пресвята! Звідки ж вона може знати, що тобі снилася?“

„Я їй теж снився“.

Юлія подивилася на мене виряченими очима, відтак розсміялася.

„Вперше щось подібне чую! Ти теж їй снився, але вона в цьому не признається? Хочеш, я її сама розпитаю?“

„Це нічого не дасть. Нам заборонили спілкуватися наяві“.

„Хто?“

„Вона їх знає. Ті, що працюють Листарями“.

Юлія помахала кельнерові і замовила мускатель.

„Мушу, Ясю, випити, бо голова в мене йде обертом від твоїх слів. Наскільки я второпала, ви собі любенько бачилися в снах. А тепер ти хочеш розбудити в ній спогад про цей історичний момент. Однак вона не піддається на провокацію, бо їй заборонено. Так? — Я кивнув. — Чудово. Отепер я все собі гарно поскладала в голові. І знаєш що? Я перебалакаю з нею пізніше. Коли ми опинимося наодинці. Можливо, вона відкриє мені щось більше. Але... якщо ти задурив собі голову, що можеш її пошлюбити, то забудь. Там родина надто гонорова, аби погодитися на зятя, якого чекає парафія в якомусь гірському селі“.

Люція з’явилася зовсім спокійна, без жодного сліду по сльозах, і сіла біля нас, розправляючи на колінах сукню.

„Люсі, — звернулася до неї Юлія, — а що як справді нам махнути до Винників? Це ж близенько. Знаєш, де вілла Борковського? Посеред самого Вайнберґена. Хоч я там ще не була, але начулася. Ясю, як ти туди добираєшся?“

„Омнібусом“.

„Омнібусом? Вперше чую! А то що за проява?“

„Така собі велика карета на дванадцять місць, запряжена кіньми. Нещодавно він почав курсувати до Винників і назад. — Я поглянув на годинника. — До речі, за квадранс він буде минати Бернардинський пляц. Можемо ще встигнути“.

„Тоді гайда! — Юлія зірвалася з місця й почала вдягатися. — Люсі, я можу поїхати й без тебе. Але зауваж, що сьогодні тебе чекатиме лише захопливе спілкування із твоєю тетою. То як?“

Люція хвильку повагалася, врешті зітхнула і теж піднялася. Я поміг їй вдягнутися, потім розрахувався з кельнером, підхопив свого кунтуша, і ми поквапилися до Бернардинів.

Омнібус над’їхав вчасно, в ньому були ще вільні місця, але на Митній підсіло ще кілька прогульковичів, які вже мусили стояти.

„Боже, як Личаків змінився! — дивувалася Юлія. — Скільки тут повиростало нових будиночків!“

Нові будиночки повиростали тільки на нижньому Личакові, бо на горішньому стояли все ті ж старі рудери під ґонтою або соломою впереміш із шинками, з яких вивалювалася на сніг весела компанія і горлала коляди. Ми проминули руїни чортового млина, які виглядали доволі понуро, і виїхали на гостинець, що вів просто до Винників. Люція нарешті ожила, мовби змирившись із тим, що не вдасться їй сьогодні побути на самоті, й, на мій подив, навіть підтримувала розмову.

Омнібус зупинився біля тютюнової фабрики, запах свіжого тютюну розливався в повітрі. Ми спустилися серпантином на діл, минаючи розмальовані, наче іграшки, австрійські будиночки з металевими каркасами для виноградних лоз на кожному подвір’ї. У декого ще виднівся незібраний білий виноград.

„Поглянь, — здивувалася Юлія. — Чому вони його досі не зібрали?“

„Бо це спеціальний Гатунок, який не боїться холоду. А, як бачиш, зима цьогоріч доволі лагідна, сильного морозу нема, то вони його притримали, аби став ще солодшим. А відтак почнуть виготовляти з нього Eiswein. Ви маєте нагоду покуштувати це вино“.

Біля вілли Александра ми зупинилися, я вийняв ключа, відчинив важку браму, і ми зайшли на засніжене подвір’я. Зранку я тільки те й зробив, що розчистив вузеньку стежку до будинку, а обабіч стежки височіли кучугури снігу.

„Скоро тебе сніги заметуть вище даху, — сказала Юлія. — Чому ти не наймеш когось, аби розчистили?“

„А мені й так подобається“.

„Всі учені рано чи пізно перетворюються на диваків, — констатувала Юлія. — І що більший дивак, то видатніший учений“.

На віллі було шість покоїв і окремий просторий салон з м’якими меблями. В одному з покоїв я урядив свій кабінет. Ну, і, звісно, Юлії та Люції закортіло побачити в першу чергу саме його.

„Між іншим, — зауважила Юлія, — Люція страшна книгоманка“.

Це й видно було з того, як вона почала придивлятися до моїх книжок, виймати то одну, то другу, розгортати, щось вичитувати.

„У вас так багато казок і мітів, — промовила вона. — Мені теж подобається їх читати“.

„Я досліджую демонологію. Тому, як бачите, тут переважають міти та легенди примітивних народів. Серед них багато мітів про те, — тут я вже не зводив з неї погляду, — як люди і звірі жили одним життям. Жінки жили з круками, тюленями, оленями, ведмедями, а чоловіки — з водоплавними птахами і зміями. Бо жіноче начало завше пов’язане з землею та водою, а чоловіче — з небом. Вода і вогонь, як і дерево життя, — медіатори між цими обома началами. Тому в народних піснях закохані зустрічаються завше біля річки, біля броду, біля криниці і так далі. Або щось горить-палає“.

„Ти кажеш, що жінки завше водоплавні птахи? — здивувалася Юлія. — А як же „Сидить голуб на березі, голубка на вишні“?“

„Це всього лише новітній паралелізм. Ще й далекий від життя, бо голуби на дерева не сідають. Хіба що горлиці. А в архаїчних піснях жінок порівнюють з лебідонькою, качечкою, гусочкою. Серби порівнюють з красивою змією. Чоловіка у піснях порівнюють з небесними птахами — соколом, орлом сизокрилим... Але, може, перейдімо до салону, щоб я вас міг почастувати?“

Люція прихопила з собою мітологію Фрідріха Шлегеля і вмостилася з нею на канапі. Юлія розглядала фарфоровий посуд у шафці, а я спустився у погріб і виніс пляшку айсвайну та ще три пляшки різних вин.

„Ого! — похитала головою Юлія. — Непоганий початок“.

„А що тебе дивує? Крім портвейну, усі ці вина дуже легкі“.

На почастунок у мене був сколівський сир, куликівський хліб, печиво від цукерника Крейґеля, помаранчі і яблука. Дівчатам льодяне вино засмакувало. Люція виразно пожвавилася, її увагу прикували ілюстрації з зображенням чудиськ, які народилися від змішання людей зі звірами, птахами та плазунами. Вона їх розглядала зі стривоженим виглядом. Мусила, мабуть, пригадати нашу розмову уві сні. Не могла не пригадати, бо я навіть вловив її погляд з-під брів, звернений на мене, але полохливий і миттєвий. Я підсунувся до неї і сказав:

„Бестії, що народжуються від людей і звірів, завжди були небезпечнішими за самих звірів. Але трапляються міти й казки, коли з такого зв’язку народжується богатир з позитивними рисами. Хоч би й у наших казках: Медведенко або Медведюк, Левень, Сученко, Іван — Коров’ячий син“.

„Так, — погодилася Люція, — але це все сини шляхетних тварин — ведмідь, пес, кінь, корова, лев... А бестії — це діти всілякого гаддя, зміїв, крокодилів, драпіжних птахів, шакалів, лисиць, щурів... Хоча є й песиголовці...“

„Але вони по нашому боці... — бовкнув я тихо, помітивши, як Люція відразу зиркнула на Юлію, чи та не почула. — Відколи святий Христофор їх охрестив, який і сам був кінокефалом. І вони не народилися від зв’язку людей з собаками“.

Люція подивилася на мене доволі промовисто, мовби даючи знати, щоб я не говорив зайвого, але водночас і визнаючи, що пам’ятає все. В цей момент мені хотілося її обійняти і не відпускати, все моє тіло і вся моя душа рвалися до неї. Її полум’яне волосся розквітало переді мною, мов неопалима купина, в яку хочеться занурити руки, не боячись опіків...

„В індіанських мітах бестії — відверто негативні персонажі, — продовжував я. — Це потвори, які люто ненавидять людей і готові їх убивати за будь-якої нагоди. Їх неможливо приручити або навернути на нашу віру й наші традиції. Вони залишаться такими самими — злими, навіженими і непримиренними. Їх виправить лише могила“.

„Але вони вже серед нас...“ — зовсім тихо промовила Люція, скориставшись тим, що Юлія хитаючись рушила до покою, де був виходок.

На щастя, граф, зводячи свою віллу, облаштував і це важливе місце так, аби не доводилося щоранку носитися з нічниками, бо в підлозі був кафльований отвір, під яким протікав струмок. Обабіч нього були викарбувані Адам і Єва, які тягнулися одне до одного руками. Себто граф делікатно натякав, що Єва простягала Адамові не яблуко, а...

„Так, вони проникають до нас, вдають, що вони такі самі... — говорив я, пильно стежачи за Люцією, — Виряджаються в наше вбрання, намагаються промовляти нашою мовою, поводять себе як ми, але вони — не ми...“

„Отже, міти продовжують жити, — сказала вона. — Правда? Вони живуть тут і зараз?“

„Так, — погодився я. — Звіролюди воюють з нами і будуть воювати, поки ми їх не знищимо“.

„Гадаєте, їх перемогти неможливо?“

„Я вірю, що можливо. Велика Битва мусить завершитися нашою перемогою. Принаймні у мітах перемагаємо таки ми. Бо коли весь народ рушає на ту священну Битву... не тільки лицарі, а й Листарі... — тут я зам’явся... — ...я хотів сказати волонтери... перемога буде наша“.

Вона поклала руку на мою і подивилася тепло і з надією. Але в її погляді все ж ховалася утаємниченість, вона не розкривалася переді мною і не бажала цього від мене. Це був відрух лише за відсутності Юлії. За мить рука повернулася на книжку, а її погляд знову став прохолодним. Мені кортіло промовити: „Лютеціє...“, але не насмілився. Ми були ніжними в снах, але наяві ми зоставалися чужими і далекими, лише невидимі ниті єднали нас, передаючи одне одному якісь символічні й дуже примарні сигнали. І, вочевидь, це її й задовольняло. Вона була твердіша за мене. В той час, як я буквально плавився поруч із нею, вона була наче скеля — рівна і непорушна. Такі й справді переможуть, якщо не загинуть.

Юлія повернулася квітуча і радісна.

„Фантастика! Такі дивиса я лише у Відні бачила. Виходок, від якого отримуєш задоволення. Люсі, мусиш його провідати. Там ще ванна і купа всього... і пахне вербена... обожнюю вербену... Ясю, ти нас споїв. Нічого собі — легкі вина!“

„Не перебільшуй, випито лишень дві пляшки“.

Я розлив вино і сказав:

„У Шлегеля є цікава думка про звіролюдів. Він пише, що самі вони розмножуватися не здатні. Отже, вони приречені рано чи пізно на вимирання. Людство мусить набратися терпіння, але це не означає, що має припинити Битву. І не так самі звіролюди небезпечні, як ті, що понад ними, ті, хто їх надихає і постачає зброєю. Їх треба вистежувати і знищувати в першу чергу“.

„Ой, у які ви наукові хащі забрели? — розсміялася Юлія. — Я нічогісінько не второпала. Краще нехай нам Ясь оповість якусь страшну історію“.

Я не заперечував і розповів їм кілька легенд, які недавно записав у горах. Дівчата слухали з увагою, а найголовніше для мене було те, що дуже уважно слухала Лютеція з чарівною усмішкою на обличчі. Вочевидь, ці страшні легенди були нічим у порівнянні зі страхами, які панували в світі.

Час минав поволі. Ось уже й третя пляшка спорожніла, коли Юлія зауважила, що за вікнами смеркло.

„О, — сполошилася Люція, — нам пора назад“.

„Боюся, що омнібус вже не їздить“, — зітхнув я удавано.

„А я не казала? — засміялася Юлія. — Цей крутихвіст усе облаштував, як йому вигідно. Ну, нічого. Поїдемо зранку“.

„Мене тета з’їсть...“ — похитала головою Люція.

„Ой, не панікуй, — махнула рукою Юлія. — Тобі вже й так нема чого втрачати. Все найгірше позаду. Вважай, що починаєш нове життя. Я тебе відпроваджу і засвідчу, що ти ночувала в мене. Ясьо, звісно, не мрія твоїх дівочих снів, але з ним ти можеш забутися від усіх своїх клопотів. Як свого часу забулася я. Правда, Ясю?.. — Я мовчав. — Ясь вдає, що моїх жартів не розуміє. Що в тій пляшці? Портвейн? Португальський? Ну, для того, щоб нарешті відчалити в країну снів, — те, що треба“.

Люція підійшла до вікна. Невідомо, що вона там хотіла побачити, бо надворі уже загусала темрява.

„А там що?“ — запитала вона, показуючи у вікно.

„Там оболонь, на якій випасають худобу, а далі ліс.“

„Дика місцина... — промовила вона. — А за лісом що?“

„Дорога. І знову ліс“.

„З того боку можна теж дістатися до вас?“

„Звісно. Ви, мабуть, мали на увазі грабіжників? Ні, тут нічого такого ніколи не було. Насправді дуже тиха місцина“.

Я постелив їм у покої для гостей, потім випив ще вина і вмостився спати. Та тільки погасив свічки, як почув шелест, а за мить біля мене вляглася Юлія.

„Не можу прогаяти таку чудову нагоду, коханий Ясю, — провуркотіла вона, притуляючись до мене. — Ти ж нічого не маєш проти?“

„То ти вже позбулася нарешті усієї тієї маячні про мій відрізаний прутень?“

„Дай спокій. Я була така зла на тебе, що покраяла б тебе на плястерка. Але вже мені перейшло. Тепер я знову хочу твого прутня“.

Вона скинула з себе рештки одягу і осідлала мене з давньою спритністю, ледве стримуючи зойки і схлипи. А потім лежала біля мене, куйовдила мені волосся і шептала:

„Ти дурненький... я тепер багата... вертайся до мене. Я створю усі умови для твоїх наукових занять. Скільки тобі волочитися по наймах? І навіщо тобі парафія, на яку ти чекаєш? Хочеш в глухому селі звікувати? Ти ж не такий. Ти звик до світського життя“.

„А що з моїм сином?“

„Ой, облиш. Не край мені серце“.

„Та що з ним?“

„Цить. Я вже сплю“.

Якусь хвилю вдавала, що спить, потім зірвалася і повернулася до покою для гостей. Я полегшено зітхнув, але сон був неспокійний, прокидався серед ночі не раз. Здавалося, що вона ось-ось підкрадеться і щось вчудить.

Вранці я приготував сніданок — запік канапки, вимочені в яйці й посипані сиром, до них — кава з молоком. Опісля відпровадив гостей на омнібус. Люція випросила в мене Шлегеля, я не заперечував. Сіявся дрібненький сніжок, було доволі тепло, і усміхалося сонце. Мені теж було на душі радісно. Здавалося, між мною і Люцією крига скресла. Біля фабрики на омнібус вже чекало кілька осіб, видно було, що й вони провели у Винниках незабутню ніч. Юлія мене розцілувала, а Люція стиснула руку і, вдаючи, буцім цілує в щоку, шепнула, що постарається мене провідати і повернути книжку».

Розділ шістнадцятий

Зима 1988. Львів—Винники

1

На відміну від снів Вагилевича про Лютецію, мої не були аж такі докладні, вони були більше настроєві, ми з нею мало розмовляли, але прокидаючись, я завжди відчував глибокий смуток, лежав заплющившись і намагався втримати сон. Одного дня я знічев’я походжав Пекарською, якраз навпроти Медичного, а коли побачив Люцію, то пішов за нею, наче сомнамбула. Я не наближався до неї, аж поки ми не вийшли на Академічну. Там вона зайшла до книгарні. Я став проти дверей так, аби вона мене не проминула. Вона вийшла й поглянула на мене здивовано. Я запитав, чи вона мене не пригадує, вона усміхнулась і похитала головою.

— Але ж ми знайомі, — наполягав я.

Вона байдуже пройшла повз мене, я не відставав.

— Це у вас такий спосіб знайомитися? — запитала не озираючись.

— Ні. Ми давно знайомі.

Тут вона глянула на мене примруженими очима й відповіла:

— Не варто так старатися. У мене є хлопець.

— Може, якщо ви мене пізнаєте ближче...

— Стара пісня. На ближче вже часу нема. Я через місяць виходжу заміж.

— А скажіть, у вас є на лівому плечі татуювання?

— Лілія? Як у Мілен де Монжо? Ви мене розсмішили. Чого ви добиваєтесь?

— Хочу воскресити вашу пам’ять. І сказати, що я на вашому боці. Що переживаю за Велику Битву. А вам загрожує небезпека. Ваш наречений не той, за кого себе видає. Він із тих, хто на вас полює.

Тепер вона дивилась на мене як на божевільного, та я й був божевільним, бо більше не відрізняв своїх снів від снів Вагилевича. Вона наддала кроку, я її не наздоганяв. На розі вона спинилася й озирнулася, але тільки на мить. Я зостався на місці й проводжав її розпачливим поглядом. Що далі робити? Було таке відчуття, ніби я втратив найкоханішу істоту саме зараз, у цю хвилину. Там, у снах, вона була моєю, а в дійсності — чужою.

Я сунув простовіч, вийшов на Галицьку, тоді на Ринок і зупинився в задумі. Куди йти? Знову до кнайпи? А що там? А там, можливо, є знайомі, і мені вдасться залити смуток вином. Але ще було рано на вино. Тут я згадав, що машинопис генеральських мемуарів мав би вже бути готовий, і вирішив забрати його та віддати «авторові». Часу й так було доволі. Я зателефонував спочатку друкарці, потім генералові, він сказав, що чекає мене у своєму помешканні на Київській. Об’ємний машинопис викликав у нього неприховану втіху, і він заходився пригощати мене коньяком. Потім відрахував гроші й довго тиснув мені руку, обіцяючи, що ця наша співпраця не остання, бо в нього є ще деякі геніальні ідеї. Він, мовляв, хотів би описати також і те, що робив після війни. Я вдав, що це мене дуже зацікавило, тоді він потягнув мене назад, знову налив і став у головних рисах оповідати про свою боротьбу з «лісовими бандитами». Терен його бурхливої діяльності пролягав якраз на Волині, згадувалися села моїх батьків. В один з моментів він обмовився, що й перед війною йому знайомі були ті місцини, адже він служив «у органах». Можна було не сумніватися, у яких він органах служив, але, надиктовуючи мені свої брехливі мемуари, цього не казав. Йому хотілося зобразити себе великим воєначальником, і він мені молов лише про регулярні війська. Скориставшись тим, що він захмелів, бо я вже сам йому доливав, я видобув з нього і про те, що він перед війною служив у Кременці. Більше нічого він не розповів, хоч я пробував розпитати, як відбувалася «оборона Кременця», знаючи, що жодної оборони не було, але вдавав дурника. Проте він не розколовся, не признався, що робив там на початку сорокових. Та мені й цього було досить. Я вибачився, що кваплюся, й попрощався. Потім зателефонував Олені, сказав, що чекатиму її в «Кентаврі»; поки ми говорили, вчувалося невдоволене буркотіння її тітки.

2

Бармен відразу мене потішив тим, що в них з’явилися румунські вина — мурфатлар і котнарі. Я замовив по пляшці, сидів і думав, як моє життя сіпається від чогось доброго до чогось лихого, і нема жодної стабільності в цій постійній гонитві за примарним щастям.

Несподівано з’явився Ромко, підсів і одразу почав торохтіти:

— Заціни! Я в шоці, — він уже був напідпитку, — це просто атас! Трапилася мені халтура. Тобто нам з Грициком. Знаєш Грицика? Він ще тобі куртку обблював. Так от, один клієнт на здохлу рибу замовив йому побілку у квартирі. Грицик смикнув мене, щоб я допоміг. Клієнт уже дав завдаток. Усе нормально. Вручив ключі... Ми приходимо з драбиною, з відрами і фарбами, з усією цією фігнею... І що ми бачимо? Це капець! Ти не повіриш! — він витріщив для більшого ефекту очі. — Ти не повіриш! Чувак повісився! Просто на дорогій люстрі. Перед тим, видно, покупався, бо під ногами лежав купальний халат. Уявляєш? Висить! Голий!.. Грицик відразу пішов шниряти по шухлядах. Я кричу: дебіл, вдягни рукавички! Але гівно він знайшов. Мабуть, до нас там уже хтось почистив. Єдине, що взяли ми, в барі дві пляшки коньяку, і тут-таки вдули. Уявляєш картину? Чувак висить, а ми бухаємо, сидячи на перевернутих відрах. Реально! А на плечі в нього... на плечі в нього... ти тільки уяви! Голуб!!! У житті ще не зустрічав такого дурнуватого тату. Уже б краще серце, пробите стрілою. Хоч і банал, але щось принаймні означає. А що — голуб? Мир?.. Він, типу, за мир?.. Досі не можу отямитися.

Я слухав його і теж не міг отямитися. Голуб! Як у снах Вагилевича. Знак Листаря. Я налив повну склянку і випив. Ромко здивовано витріщився на мене.

— Ти чого засмурнів?

Я не знайшов, що відповісти, і вирішив перемкнути його на іншу тему:

— Як там Уляна?

— Не згадуй мені про неї! — знервувався він мені на радість. — Це такий заколуп, що дай дорогу! Вона мене просто використала. Розумієш? Використала, як крейду до дошки. Жила в мене, я її обходжував з усіх боків, пік, варив, помагав учитися... а вона поступила і... — тут він мусив шморгнути носом і скрушно похитати головою. — Знайшла собі доброго цвиндрика... викладача, розумієш? Викладача! Розлученого!

— Ну, не лякай, — спинив я його. — За статистикою, розлучаються понад 60 відсотків. Це наче гра в рулетку.

— Але де логіка? Де?

— Викладач — це стабільність. А такі, як ти або я, — вічна хиткість. Нині щось є, а завтра — катма. Біля нього вона поступить в аспірантуру, буде викладати. А що ми? Нині вона використала тебе, а вчора ти використав іншу. Все гармонійно. Я ніколи не нарікаю. Бо я теж не без гріха.

— А кохання? — він шукав у моїх очах співчуття, але його не було. Я ще тоді зрозумів, що Уляна дуже виразно націлена на свій життєвий план. Мабуть, мала рацію. Тільки такі й виживають.

— Кохання цвіте дуже коротко, — зітхнув я. — І в цьому є своя приваба. Інакше коханням можна й задовбати. Що може бути жахливішим за вічне життя? Тільки вічне кохання.

Але Ромко не здавався:

— І старший за неї на двадцять років!

— Четверта дружина Чарлі Чапліна, Уна О’Ніл, була молодша за нього на тридцять шість років.

Тут уже Ромко не витримав і різко обірвав балачку:

— Шо ти п’єш? Нє, це не для мене. Іду засандалю чогось міцнішого.

А може, і ця розмова була сном? І сон у сні сну оплітав мене й зневолював, міняючись місцями з тим, що було увіч, а що наснилося, та й не лише мені. Я сидів причмелений і відсутній, думки мої метлялися, наче гілля дерев під час бурі, я чув приглушений шум і далекі голоси, що зникали й вигулькували, сплітаючись у невиразний шепіт. За вікнами й справді нахмарилося, алкогольний вітер кинув у вітрину жменями мокрого снігу, а відтак залопотіла злива — рясний сніг з дощем, люди кинулися ховатися по кнайпах і крамницях. У цей час влетіла й Олена.

— Ти знову її діставав? — перше, що запитала вона, впавши на крісло біля мене.

— Ти звідки знаєш? — запитав я байдужим тоном, наливаючи їй вино.

— Бачила тебе з вікна авдиторії... — Вона глянула на мене, як дивляться на малого збитошника, який щойно перевернув вазонок. — Ромео, блін...

Ми пили вино й мовчали.

— Це було востаннє, — видушив я.

— Це тиха шизофренія. Ти вигадуєш свої сни, потім сам і віриш у них. Я, знаєш, що думаю... було все навпаки. Тобто та твоя Лютеція не зі сну, а ти її бачив колись насправді. Вона тобі сподобалася, ти її провів очима, потім вона вилетіла з твоєї пам’яті, як вилітають десятки інших дівчат, на яких задивлявся. А потім наснилася. Так буває часто. Пам’ять виконує роль проводиря в пустелі часу, і ніхто не може відмовитися від її послуг. А сни, як форма пам’яті, для мандрівника в часі відіграють не меншу вагу, бо сон позбавлений гармонії, логіки, а часто й сенсу, але зате насичений фантасмагоріями й гротеском. Тому його можна вважати міфологічною формою пам’яті. Сни гіперболізують наші почуття. Дрібні переживання виростають до великих, випадкові особи раптом стають близькими, ніщо перетворюється на щось. Не раз мені снився який-небудь чувак, до якого я ніколи жодних симпатій не відчувала, а в сні я просто вмлівала біля нього. У тебе теж було так?

— Було. Але ці сни повторювалися.

— Це нормально. Дуже багато різних снів повторюються, але все решта — твоя вигадка. Недарма я захоплююсь психологією й збираюся стати психотерапевтом. Незабаром ця спеціальність стане дуже модною. Так що ти — мій перший пацієнт. Якщо хочеш — я проведу з тобою сеанс гіпнозу, і припиниш думати про дівчину зі снів.

— Але сни — це те, чим я живу останнім часом. Вони мене тримають, як поплавки.

— А якби не тримали, то що б ти зробив?

— Не знаю.

— Однаково треба тобою зайнятися. Щоб уся ця дурня з голови вивітрилася.

Я пригорнув її до себе, вона не опиралась, але й не виявляла жодних почуттів. З таким успіхом я міг би пригорнути тополю.

— Шкода, що ти не скористався своїми снами, коли тебе мали забирати в армію, — промовила вона. — Їй ж сам розповідав про друзів, які від армії рятувалися тим, що вдавали диваків і лікувалися на Кульпаркові. Хтось із них рахував усе, що потрапляло в його поле зору, — штахети, дерева, паркет... А твої сни — це прекрасна підстава для шизухи. Хтось на тобі, може б, і дисер захистив.

— Якби ж то я мав під боком такого психіатра, як ти, щоб мені підказав, як діяти. А так пропав цілий рік ні за цапову душу.

Ми пили вино, розмовляли, і я вдячний був їй за те, що вона може мене вислухати, а мені не соромно признаватися в тому, в чому не признався б нікому іншому.

Несподівано я побачив клаповухого карлика, він був зодягнений в дублянку, а під нею в костюм, і виглядав дуже поважно на своїх кривеньких ніжках. Він теж сховався в кнайпі, акуратно струсив сніг з коміра, вийняв з кишені гребінця й зачесався. Потім пробіг очима по залі, на мені зупинився на мить довше, відтак підійшов до бару випростав руку й постукав монеткою, затисненою в пальцях, по прилавку, бо головою не сягав. Бармен перехилився й привітався, видно, вони зналися. «Як завжди?» — запитав бармен. Карлик кивнув, і бармен простяг йому келих коньяку. Карлик поклав гроші й рушив у глиб зали. Я дивився йому вслід з очевидним ошелешенням.

— На що ти так витріщився? — запитала Олена.

— Цей карлик схожий на того, який снився Вагилевичу. Пригадуєш, я тобі розповідав про його сни.

— І це саме той карлик?

— Я його теж бачив у снах. Тільки вбраний був інакше.

— Чому ж ти його не запросив до нашого столу? Може, ми б довідалися багато чого цікавого.

Вона глузувала з мене, але насправді поява карлика чомусь мене стривожила. Щось повинно статися. Може, і справді підійти до нього й запитати... Що запитати?

Ми спорожнили обидві пляшки, і я взяв ще одну.

— Ти мене хочеш споїти?

— Але ж воно так легко п’ється. Хіба ні?

— Мені подобається з тобою вбивати час, — сказала Олена.

— Мені й мовчати з тобою подобається...

— Шкода, що це не може тривати довго.

— Так... — погодився я. — Ти теж збираєшся заміж, як і Юля? — Вона кивнула. — Кого тобі підшукали?

— Людину, за якою буду чутися, наче за муром.

— Розкажи про нього.

— Йому тридцять два, одружений не був, хірург, доцент.

— Ти з ним достатньо поспілкувалася?

— Достатньо, щоб зрозуміти, що це ідеальний вибір.

— Але з ним вбивати час тобі отак не вдасться?

— Мабуть, ні.

Карлик виплив з напівтемної глибини приміщення, пройшовся попри нас, глипнувши на мене ще раз, і зник у дверях. На вечірніх вулицях випогодилося, знову заметушилися перехожі. Я підійшов до бармена.

— Ти знаєш того карлика? Хто він?

— Є такий вираз: «це той, хто рішає питання». Так от — він рішає питання.

— То хто ж він?

— Не знаю. Але коли треба посередника з ментами, суддями чи кагебістами — він тут як тут.

Посередник... для Вагилевича він теж був посередником...

— Поїхали до тебе, — промовила Олена.

Я взяв ще дві пляшки, розрахувався, і ми вийшли на вулицю. Погода була гидотна, мокрий сніг під ногами перетворився на кашу й розповзався. Дрібна мжичка сіялася в обличчя.

Удома в мене було вимкнене світло, а без світла — й опалення — холод панував у кімнатах. Я запалив свічки, ми розташувалися на канапі, накрившись ковдрами, закинули ноги на столик, пили вино й розслаблялися. Олена попрохала, щоб я почитав їй сни Вагилевича, я читав, вона замріяно слухала, схиливши голову мені на плече. Так виглядало наше прощання. Ми цілувалися, а в ліжку, роздягнувшись догола, притулилися одне до одного, та заснути не могли. Тоді я встав, засвітив ще кілька свічок, налив по келиху вина, сів проти неї і відгорнув ковдру. Вона лежала переді мною у всій своїй оголеній красі. Я простягнув келих і розсунув її ноги. Ми пили вино, а я любувався її піхвою, Олена дивилась на мене з усмішкою, підігнувши ноги в колінах, щоб я міг досхочу намилуватися, а я мовчки дивився на неї, просто дивився і п’янів, бо нема кращої півонії понад піхву, і нема кращої орхідеї понад неї, і нема нічого кращого понад цю розкішну троянду ночі. І коли я цілував її, вона розкривалася переді мною, як Фаюмський лабіринт, як Вавілонська бібліотека, як Всесвіт. І мене зовсім не переслідувало бажання проникнути туди, ані як злодій, ані як розбійник, мені досить було цього делікатного контакту. Але вона поволі пересунулася головою донизу, і я відчув, як хвиля насолоди затоплює і мене. Опісля ми лежали якийсь час в безруху, вона — спиною до мене, я — з її стиглим персом у жмені, зануривши носа в полум’яне волосся. Нам було тепло під двома пуховими ковдрами й затишно, ми швидко заснули.

Ще одна цнотлива ніч із цнотливою дівчиною. Можливо, комусь здасться, що вона була недостатньо цнотливою, але те, що відбулося між нами, все ж було просякнуте невинністю. Скільки в мене таких ночей було? Про такі ночі якось навіть незручно друзям признаватися, більшість із них ніколи-ніколи не пережили нічого подібного, можливо, тому, що їм дівчата не довіряли, або вони не вбачали в цьому особливого кайфу. Але ні, таки щось у цьому є, коли потім не відчуваєш жодних зобов’язань, мовби й нічого не було, але щось таки було, оце довірливе лежання поруч, поцілунки без особливої пристрасті, але щирі й ніжні, ковзання рук по тілу — обережне й полохливе, і шепіт... шепіт, хоча в цілому будинку нікого, крім нас, але хочеться не говорити, а саме шептати, як шепталося в дитинстві з іграшками перед сном...

3

Тієї ночі снилися мені різні цікаві історії, снився Станіславів мого дитинства, стара хата, маленькі поплутані вулички, але не снився ані Ринок, ані Лютеція. Можливо, тому, що я напився, а може, Олена вплинула на мене гіпнозом?

Наступної ночі так само я не зміг повернутися в той сон. Зима хурделила снігами, подвір’я геть замело, але я його не розчищав, просто сидів у хаті й читав. Сніги сягнули вікон. Сусіди, мабуть, думали, що я помер. Я бачив, як вони з вулиці зиркали на моє подвір’я і розмовляли, осудливо хитаючи головами. На їхні подвір’я було любо поглянути — сніг відкинуто, доріжки заметено. Але я нікого не чекав. Та, що могла б прийти, не прийде. Не прийде Юля, бо вийшла заміж, не прийде Олена, бо теж збирається. А мені самому нікуди не квапилося, мені подобалося моє Макондо, й зовсім не тягнуло в центр. Гроші тепер були, я накупив продуктів і міг хоч би й місяць носа не показувати, ще й хліб почав пекти сам. Поволі сни, до яких я звик, розприслися без сліду. Я почав вірити в те, що дівчина з моїх снів не має насправді жодного стосунку до тієї Люції, яку я бачив увіч. Мабуть, я її бачив і раніше, запам’ятав, а потім вона почала з’являтися в моїх снах, як пояснила Олена. Так уже не раз бувало...

Я писав про Вагилевича. Один із романів, які так і не будуть ніколи викінчені, бо коли тебе не друкують, писати роман непросто. Але тоді я ще писав, розшифровував його сни й шкодував, що мої сни були такі куці.

Зателефонувала Олена й запросила на весілля. Я здивувався й запитав, чи вона питала дозволу у свого тата й тітки.

— Їх давно вже попустило, — заспокоювала, — приходь. Вони в захваті від майбутнього зятя. Прийдеш?

— Можливо.

— А що там Вагилевич?

— Якраз пишу про нього.

— Може, так виглядає реінкарнація? Він переселився в тебе?

— А ти в Лютецію чи Юлію?

— Мені більше подобається Лютеція. А Юлія — це і є, мабуть, Юля. Хоч і не така стерва, як у Вагилевича.

— Чим тобі подобається Лютеція?

— Тим, що така невловима. Ніби поруч, а водночас за межею. Мрія, яка ніколи не збудеться. Кожен з нас носить у собі подібну мрію... Між іншим, знаєш, кого я бачила? Карлика. Того самого. З клапатими вухами. Він працює... ти будеш здивований... листоношею. На вашій пошті.

— Ти була у Винниках?

— Їздила на лижви.

Молоточки застукали в моїх скронях. Ще одна загадка? Карлик, який передавав записки Вагилевича, розносить тепер листи? Але чому це мусить бути той самий карлик? Ні, це інший карлик. Інший, але... тут я пригадав останній запис Вагилевича.

— Чого ти замовк? — запитала Олена.

— Заткало.

— Тебе так знервував той карлик?

— Ні. Дещо згадав...

— Про мене?

— Еге ж, — збрехав я. — Ти прекрасна. Я буду тебе згадувати все життя.

— Тобто не прийдеш...

— Волію зберегти тебе у своїй пам’яті такою, як в останню нашу ніч.

— Можна, я тобі інколи зателефоную, і ми помовчимо?

— Добре. Якраз мовчання удвох мені й бракує.

Епілог

Іван Вагилевич

Останній запис. Лютий 1844. Винники

«Уранці я почув звук ріжка, потім у браму хтось почав гупати. Я накинув кожуха й спустився на подвір’я, геть усе засипане по коліна снігом, вітер шарпав крони дерев, сніг ішов безупину і скрипів під ногами. Мені ледве вдалося відчинити браму. За нею тупцяв знайомий поліцейський. Неподалік чекали сани, запряжені двома засніженими кіньми, та ще один поліцейський з батогом, а на санях лежало щось накрите рядном і снігом.

„Моє шанування, пане Яне, — сказав він, приклавши долоню до шапки. — Що то вас так замело? Треба двірникові сказати, щоб зайшов до вас. А ми тут опитуємо людей. Он у тому ліску навпроти ми знайшли повішену дівчину з рудим чи, точніше кажучи, помаранчевим волоссям. У дорогій шовковій сукні. Чи не доводилося вам її бачити?“

„Н-не знаю... дівчата з таким волоссям траплялися не раз“, — пробелькотів я, затинаючись і перехоплюючи подих. Відчув, як мені стало гаряче, і вдихнув на повні груди свіжого повітря.

„Везе ж вам... бо мені такі не стрічалися. Вона тут... на санях... ходімо поглянете...“

Я пішов за ним, волочачи ноги, налиті свинцем. Він відгорнув рядно. Обличчя дівчини було жахливо спотворене птахами, вона могла бути схожа і на Люцію, і на ще когось, але я не мав сумніву, що це вона. Її розкішне волосся, у якому заплутались дрібні галузки, сухе листя і хвоя, спливало уздовж тіла, сукня була та ж, що й останнього разу, коли я її бачив, — червона, з шовкового мусліну з білим мереживом і білими коронками. Тільки кожушка не було. Куди він подівся?

„Можливо, це Люція Хмелевська, — сказав я, відчуваючи, як колотить моє серце. — Живе... тобто жила на Хорунщині“.

„О, доня пана Хмелевського? Який жах! Але ви не певні?“

Щоб упевнитися, я мусив би оглянути її ліве плече, але ж тоді поліцейський зрозуміє, що між нами щось було, та почне випитувати далі. Звідки б я міг знати про татуювання, якщо не був із нею близьким? Хоча наяві і справді не був. Я розвів руками.

„Що ж, — зітхнув поліцейський, — тоді рушимо далі...“ — Він зробив зо два кроки, зупинився, потупав чоботами, струшуючи сніг, і обернувшись до мене, промовив: „Може, вас буде цікавити... У неї на лівому передпліччі витатуйований голуб. І так, між нами, останнім часом було виявлено понад три десятка загиблих з такими знаками. Усі вони загинули трагічно або ж вчинили самогубство. Не знаю, що їх об’єднує. Наш художник замалював їх. Ось, погляньте... — він вийняв з-за пазухи невелику папку, розгорнув і показав мені рисунки. Я впізнав кількох з тих, кого бачив у шинку. — Нікого вам не доводилося раніше бачити?“

„Ні“.

„А цього карлика?“ — він показав ще один рисунок.

Я відчув, як захлинаюсь повітрям, і закашлявся.

„Так, я бачив його... — видушив я захриплим голосом. — Раз чи двічі навіть розмовляли“.

„Цілком слушно, що ви про це розповіли, — покивав головою поліцейський і не без іронії додав: — бо вас із ним бачили. І про що ви говорили?“

„Нічого особливого. Про Юлію...“

„A-а, так-так... Юлія... la femme fatale... На жаль, її розпитати не можемо, виїхала до Кракова. А все ж... лише Юлія була темою ваших бесід?“

„Так. Ви ж, мабуть, знаєте усі перипетії наших стосунків“.

„Звичайно, — він усміхнувся у вуса. — Що знає весь Львів, те мусимо знати й ми. А деколи й значно більше... — тут він загнувся, мабуть, спохопившись, що це може скидатися на натяк про їхніх агенток. — Але як ви з тим карликом зазнайомилися?“

„Я з ним не знайомився. Навіть не знаю, як його звати. Він якось підійшов до мене і заговорив. Зголосився передати записку Юлії“.

„Ага... записку... І ви передали?“

Я тут вирішив триматися своєї версії.

„Передав“.

„І знову мушу зазначити, що це похвально з вашого боку. Маю на увазі те, що ви в цьому призналися. Бо є свідки, які бачили, що ви якусь записку писали“.

„Мені нема чого приховувати“.

„Не сумніваюся, пане Яне... не сумніваюся... Ну, що ж, вибачайте, що потурбував. Просто сліди вели до вашого будинку...“

„Які сліди?“

„Сліди з лісу... через оте пасовисько... Хтось ішов до вас... але не дійшов... Однак це жіночі сліди... розмір ноги той же, що й у покійної. На жаль, сніг їх присипав, і відбитку підошви не видно. Тому твердо засвідчити, що йшла саме вона, не можемо. Сліди обірвалися он там — за тією вербою. Вперше щось подібне бачу. Таке враження, що хтось ішов, ішов, а відтак піднявся у повітря. Але менше з тим... Ага, ще забув... Оця книжка... — він витяг з-за пазухи томик Шлегеля. — Ми її виявили в снігу там, де вона повісилася. Це щось наукове. І це доволі дивно. Зазвичай панночки мають при собі якусь поетичну книжку або молитовник. А тут — науковий трактат. Вам, мабуть, це буде цікаво? Візьміть собі. Якщо знайдете там розгадку її самогубства, повідомте нам. Будемо дуже вдячні. І ще одна несподіванка — кудись зник її кожушок. Не могла ж вона серед зими прогулюватися в самій сукні. Навіть якщо вирішила покінчити самогубством. Тоді б на неї усі звертали увагу. А кожушка нема. Отже...“

„Отже, вона не сама повісилася“, — сказав я.

„Браво, пане Яне, мені така сама думка спала, щойно я це зауважив. Але поки що ситуація темна... Ну, моє шанування“.

„А що той карлик?“ — зупинив я його.

„A-а, карлик?.. Шукаємо. Є підозра, що це дуже підступний вбивця. Належить до таємного кола людей, прибраними іменами яких є карти. Ніхто з них не мав імені — лише назву тієї або іншої карти: туз, король, краля, митусь... А карлик... він був джокером“.

Я відчув, як мені стає ще гарячіше. Он воно що! Адже в колоді карт два джокера, а не один!

Ми прощаємося, я повертаюся до хати, відчуваючи, як мене душить розпач, заки переступаю поріг, уже не стримую сліз. Невже вона йшла до мене? До мене? Наливаю тернівки й випиваю одним хилом. Потім підходжу до вікна й довго дивлюся на пасовисько, засипане снігом, яким блукають чорні ворони, і видніються сліди, що тягнуться навпростець від лісу. Біля старої трухлявої верби вони різко уриваються. Потім я дивлюся на засніжений ліс. Поміж чорними каракуватими скелетами грабів щось мигоче. Я відвертаю погляд».

Подяки

Подяка Мирославі Баліцькій за натхнення,

Ірині Стахурській за виявлення в тексті цілої купи бздур,

Ростиславу Мельникову за редагування,

Оксані Шаварській за один монолог.Юрій Винничук (нар.1952 р.) — український письменник, поет, драматург, літературний діяч. Живе і працює у Львові. Автор книг «Житіє гаремное», «Мальва Ланда», «Легенди Львова», «Весняні ігри в осінніх садах» («Книга року ВВС-2005»), «Діви ночі», «Танґо смерті» («Книга року ВВС-2012»), «Аптекар», «Цензор снів» та багатьох інших.

Роман «Лютеція» — черговий постмодерний витвір Юрія Винничука з елементами містики, детективу, еротики, гумору і смутку. Автор зупиняється, як колись Данте, «на півдорозі», щоб озирнутися назад і довідатися, хто він насправді, прагнучи звести порахунки зі своїм молодечим бунтом проти навколишньої совєтської дійсності, розкопати щось більше про свою родину. І все це на тлі нестримних любовних пригод не тільки автора, але й львівського Дон Жуана 1840-х років Івана Вагилевича.

Герої роману розшукують таємничу Лютецію, дівчину зі снів. На перепоні цих пошуків стоїть не менш таємнича організація, члени якої носять імена карт. А десь поза цим світом триває Велика Битва, звістки про яку приносять ціною свого життя мужні Листарі, до яких належить і Лютеція.

«У легендарній битві ангелів воїнство архангела Михаїла перемогло воїнство Змія. Але ангели, які в нерішучості спостерігали за битвою, були зіслані на землю, щоб зробити вибір, якого не зробили на небесах. Біда лише в тому, що вони не здатні пригадати собі ані тієї битви, ані своєї легкодухості. Ми не можемо повторити їхньої помилки».

Примітки

1

Мішіґін — дурень.

2

Вагилевич Іван — (1811, с. Ясень біля Рожнятова на Станіславівщині — 1866, Львів) — поет, етнограф, громадський діяч. Священиком УГКЦ був лише з 1846 до 1848, а відтак перейшов на лютеранство. Писав українською, польською та чеською. Велику вартість мають його етнографічні праці, досі не зібрані.

3

Головацький Яків — (1814, с. Чепелі біля Бродів на Львівщині —1888, Вільно) — поет, мовознавець, етнограф, історик, священик УГКЦ, громадський діяч. Автор цікавих спогадів та подорожній записок.

4

Накаслик — тумбочка

5

Громниця — свічка.

6

Жарівка — лампа.

7

Нендза — біда, злидні.

8

Вільконська Пауліна (1815—1875) — польська письменниця, автор багатьох мелодраматичних повістей, видавала у Кракові «Dwutygodnik literacki».

9

Дзиґарок — круглий годинник на ланцюжку, який носили в кишеньці на животі.

10

Анцуґ — костюм.

11

Аґрест — агрус.

12

Фузея — рушниця.

13

Вінкель — ріг будинку або вулиці.

14

Просто — прямо.

15

Дзвінка — бубна.

16

Митусь — валет.

17

Виновий — піковий.

18

Жировий — хрестовий.

19

Прочитан — плющ.

20

Хорунщина — теперішня вулиця Чайковського.

21

«Hotel de la Russie» — готель, що містився там, де зараз «Жорж».

22

Аргоро (лат.) — між іншим.

23

Item (лат.) — отже.

24

Фебра — лихоманка.

25

Розоліси — солодкі настоянки на горілці з додаванням вина.

Content

Юрій Винничук
Лютеція

Вступ Лютий 1988. Львів. Винники

Розділ перший 1987. Винники

1

2

3

Розділ другий 1987. Винники

1

3

Розділ третій 1987. Винники

1

2

3

Розділ четвертий 1987. Брюховичі—Львів

1

2

3

4

Розділ п’ятий 1841—1843. Львів

1

2

3

Розділ шостий 1987. Винники—Станіславів

1

2 Очка зажмури. Літо, 1957. Станіславів

Розділ сьомий 1950-ті. Станіславів

1

2

3

Розділ восьмий 1987. Станіславів—Софіївка

1

2

Розділ дев’ятий 1987. Станіславів—Софіївка

1

2

3

Розділ десятий 1978. Львів—Замарстинів

1

2

3

Розділ одинадцятий 1987. Львів—Винники

1

2

3

4

Розділ дванадцятий 1987. Львів

1

2

Розділ тринадцятий 1987. Львів

1

2

3

Розділ чотирнадцятий 1996. Винники

1

2

3

Розділ п’ятнадцятий Зима 1987—1988. Львів

1

2

3

Розділ шістнадцятий Зима 1988. Львів—Винники

1

2

3

Епілог

Подяки

Примітки