Леся Бернакевич

Дорогі ви, наші цьоцю

Повість із життя львівських міщан

1

Подружжя Пасьоних – передові люди, які здавна задавали тон у своєму оточенні. Пасьоний, він торгував шкарпетками на лотку і оперував такими мудрими словами як гінекологічно чиста картопля і був переконаний у тому, що сонна артерія людини розташована на потилиці. А його Пасьона – ця взагалі птаха високого лету: мила вікна в домівках львівської знаті. Цілком зрозуміло, що такі визначні особистості нашої епохи не могли водити дружбу лиш би з ким, а тільки з кращими громадянами міста. Насамперед, до них вчащав дядечко Сипонький, який жив з того, що, перепродуючи поношені затхлі речі, витрушував з них свіжу копійку. Його ж дружина також була неабиякою постаттю, бо прислуговувала одному приватному стоматологу: викидала до сміттярки вирвані зуби. Двері Пасьоних завжди були гостинно відчинені і перед удовою Кацапулею. Ця беручка і підприємлива пані, мобільник у якої завше висів на грудях, мов дзвіночок – у корови, ставила на ноги вітчизняний бізнес: була власницею кількох біотуалетів. А її благовірний свого часу вважався настільки непересічним бандитом, що коли два роки тому загинув під час перестрілки, то його з усіма почестями поховали в усипальниці єпископа і ледь не зачислили до лику святих, як великомученика. Жодна вечірка в Пасьоних не обходилася без психолога Ледьживої. Замолоду, ще як до нас з-за кордону завезли сексуальну революцію, Ледьжива на Краківському ринку торгувала трусами. Але якось її колега, що жила з продажу книг на зразок «Як відбити чоловіка в дружини», показала їй підручник Карнегі[1]. Прочитавши його від дошки до дошки, Ледьжива вирішила, що вже стала великим психологом. Вона закинула торгівлю і почала провадити сеанси психотерапії. Підказувала Пасьоним, що їм робити, аби їхнє коло поповнювалось такими ж авангардовими і чільними особами, як вони самі.

То ж коли Пасьона сповістила усім цим світським асам, що до неї на іменини прийде ще й сестра її дідуся – колишня учителька біології Броня Бурозубка, то вони не могли приховати здивування.

– Ну, навіщо запрошувати цю стару дівку? – відразу пішов у наступ Сипонький. – Бурозубка – це будяк серед нашого цвіту! Зіпсутий продукт!

– Вона зовсім не прикрасить нашого столу! – додала Кацапуля. – Одягнеться, як в знак протесту. Ви згадайте, як цьоця раніше бралася нас повчати. Вона – баба старих переконань, бо нас, успішних бізнесменів, вважає спекулянтами…

– Ось побачите: ця Бурозубка зведе на пси усю забаву, – зробила невтішний прогноз Сипонька. – З досвіду знаю: один гнилий зуб може зіпсувати всю щелепу!

І родинна династія обурено заджуміла.

– По правді кажучи, я також ледве витримую цю стару колоду, – зізналася Пасьона, коли сімейка, вдосталь погудівши, втихомирилася. – Але вона як-не-як – моя двоюрідна тітка. По-друге, наш Орчик дуже до неї прив’язався. Дійшло до того, що він навіть не хоче пити те молоко, яке купую я. Приймає лише від цьоці… Вона хоча й дотримується старомодних поглядів, але, думаю, поганому дитини не навчить: не п’є, не курить, не вживає наркотиків, порнухою не захоплюється.

Чотирирічний Орчик був єдиним нащадком Пасьоних, з хрещенням якого вони дуже затрималися: здійснювали капітальний ремонт у своїй оселі. Але як потомственні галичани та ще й такі люди, що навіть вірили в Бога двічі на рік (на Різдво та Великдень), не могли більше затягувати з цим таїнством. Тож минулоріч батьки покликали за кумів панство Сипоньких та й поїхали до церкви.

Поки Пасьоний припарковував свій автомобіль на узбіччі біля храму Святителя Миколая, Сипонькі пішли попереду, а Орчик – поміж ними. До грудей він тулив гномика – свою улюблену іграшку, з якою ніколи не розлучався, і весело лепетав. Його жебоніння дуже нагадувало нявчання кішки, чим і привернуло увагу пса, що саме дрімав на подвір’ї. Господар прив’язав його до загорожі, а сам зайшов до Божого дому помолитися. Коли пес зачув, як Орчик нявкотить, а ще як побачив у нього на руках гномика, якого прийняв за кицьку, то його нерви не витримали. Він вихопив у хлопчика іграшкового краснолюдка і четвертував його. Господар, почувши гавкіт свого чотирилапого друга, вибіг на вулицю з перекошеним від страху обличчям. Бо ні хвилини не сумнівався, що його Бровка хочуть викрасти або й взагалі втлумити. Орчика так вразила кончина любимого гномика, що він онімів. І церемонія хрещення була зірвана. Господар собаки дуже перепрошував Пасьоних, навіть дав їм двадцять гривень на покупку нового гномика, проте нічим не міг зарадити їхній біді. Хлопчик втратив дар мови. До яких тільки лікарів батьки не водили Орчика, скільки грошей залишили в кишенях їхніх білих халатів, щоби тільки синочок знову забалакав. Та все було марно. Навіть найбільші світила медицини лише розводили руками і запевняли тата й маму, що недуга у хлопчика – на все життя. Проте Пасьоні не втрачали надії, особливо з позавчорашнього дня, коли ворожка, кинувши карти, порадила охрестити Орчика, а за хрещену матір покликати жінку, яку Орчик любить і якій довіряє. Такою людиною була Бурозубка – напівінтелігентна пенсіонерка. Тим-то й вирішили запросити Пасьоні тітку на урочистість, аби домовитися з нею про грядуще кумівство.

– Вже кого-кого, а куму не посадиш на загумінку. І хочете ви того чи ні, та мусите терпіти цю простачку, вдавати, що не помічаєте її химерувань, – поставила господиня перед фактом вибране товариство.

– А навіщо терпіти!? – підвелася Ледьжива. – Ми перетягнемо її на наш бік, покажемо їй, як усі її страшенно любимо …

– Тоді навчи нас усіх, що робити, аби цьоці з нами і нам із цьоцею було … комфортабельно, – попросила господиня.

– А для цього потрібно знайти до цьоці підхід, – виголосила авторитетно Ледьжива.

– Язиком талапати легко, – перебив Ледьживу пан Сипонький. – Але як то має бути на практиці?

– Для цього ми повинні завжди пам’ятати, що наша цьоця – стара панна! – продовжила свою лекцію Ледьжива. – А це означає, що вона – самотня, хвора, їй ні до кого слова промовити. І наше завдання – оточити цю іпохондричку увагою і турботою, підняти їй настрій, розмовляти з нею лише про щось таке гарне, аби вона забула про свої хвороби. Тільки-но цьоця на поріг – відразу ж починайте її обробляти: цікавтеся її здоров’ям, хваліть, питайтеся в неї поради, зазирайте їй буквально до рота. Старі це люблять.

– Одна річ – роззирати ротову порожнину губернатора, – озвалася Сипонька, яка не обминала нагоди вкотре розповісти, як, подаючи кліщі стоматологу, вона сподобилась ласки – заглибитись у колодязь зубів голови області, від цього, за її словами, у неї розширився кругозір і вона духовно збагатилася. – Але який сенс – вдивлятися у писок цьоці? Що я з нього візьму для життя?

– Прикиньтеся наївнячкою, – напучувала послідовниця Карнегі помічницю зубоволоки. – Корона на вашій голові прикріплена міцно і не звалиться від того, що ви поцікавитеся у цієї старої сови, де вона купила свої черевички. Мовляв, і ви такі хочете…

Сипонька хихикнула в кулак:

– Там не черевички, а справдешні срайходи!

– А вас ніхто не змушує носити такі ж! – заспокоювала Сипоньку Ледьжива. – Просто не лінуйтеся підняти настрій цій змії! Одне слово, зробімо все, аби вона була задоволеною…

– Ну, ради Орчика ми готові на таку жертву, – зітхнули свояки.

2

Оселя Пасьоних була очепурена на славу. Бо вони, влаштовуючи капітальний ремонт у родинному гнізді, покликали на пораду дизайнера, і той усе продумав до дрібниць: велика кількість кімнаток нагадувала ятки на ринку, їхні стіни були суцільно білі, мов у лікарняних палатах, а у найбільшій за розміром гостинній в гірлянді вогнів переливалася ніша зі статуєю Афродіти. Біля її стіп лежали квіти, мов на гробівцю Личаківського кладовища. На столі, широкому, як автотраса, не вистачало хіба що пташиного молока.

Цьоця довго шарпала вхідні двері за клямку, не здогадуючись, що для цього є дзвінок. Адже в неї дома давненько не було цього приладу для подавання звукових сигналів. Щойно переступивши поріг оселі Пасьоних, вона направила свої безсмертні кавуші до кухні, де вариво зітхало в баняках, а різні кулінарні запахи змагалися за першість. Може, треба буде цибулі почистити чи хрону натерти? Здебільшого, Пасьона залишала тітку наодинці з цими коренеплодами родини хрестоцвітих. А хрін нерідко траплявся таким волокнистим, погано піддавався тертці, очевидячки, не маючи бажання перетворитися в гостру приправу. Тітка іноді очі виплаче від того, що мусить мати справу з цим неприємним овочем. Але хрін був лише приводом. Біда в іншому.

Родичі сприймали її за нижчий організм, такий собі поліп, корпускулу і ніколи не запрошували за стіл, особливо, якщо траплялася радісна оказія. Жартували, що Бурозубка ще їм пса перелякає. Одне слово, крім Пасьоних, її ніде не приймали, мов пляшку з-під шампанського. Та вона і не напрошувалася. Минули вже ті часи, коли Бурозубка була настільки наївною, що коли хтось з рідняків при зустрічі пропонував: «Будеш у наших краях – обов’язково завітай!», сприймала ці слова буквально. І робила візит. Але господарі, навіть не запропонувавши збіднілій кузені присісти, недбало кидали: «Не хочете кави?» І при цьому красномовно поглядали на годинник.

Коли ж вони випадково опинялися в помешканні Бурозубки, то навіть не здогадувалися принести їй подарунок і страшенно бідкалися, чим провокували Бурозубку кривити душею: «Ну що ви, ваша присутність – найкращий для мене презент!» Але якось Сипонький таки подарував їй … паличку для рису, одну, бо другу десь занипав. Проте тітка боялася показати, що це її засмучує, щоб родина, бува, не образилася не неї. І мовила вдавано бадьорим голосом: «Не біда, адже я і так цими паличками не вмію їсти».

Одне слово, її кликали лише на похорон – бульбу чистити для поминальної трапези. Тоді кревняки пригадували, що й тітонька – рідня, і переконували її, що їм усім «потрібно триматися купи». Бо свій якщо і не заплаче, то принаймні скривиться. І щоразу тітонька ішла до них, сподіваючись, що втрата того чи іншого родича зробить їх до неї прихильнішими. Але за кожним разом переконувалась, що родина її, як завжди, використала, мов серветку, і не згадає про неї аж до наступного похорону.

Якщо ж тітонька випадково опинялася за столом багатих родичів, то для неї постійно чогось не вистачало: торт, канапки або чайні ложечки закінчувались якраз перед Бронею; для неї ніколи не знаходилось крісла, і в той час, як решта гостей поважно гріла сідницями стільці з гарнітуру, цьоця Броня тулилась на якомусь приставному ослінчику ледь не під столом і неодмінно на відшибі; в автомобілі для неї також ніколи не залишалося місця: «Москаль до Берліна пішки зайшов, – зауважували родичі, – то невже для тітки від центру міста до Сихова – аж така далечінь?» Здавалося, близькі їй мстили за те, що вона не така успішна, як вони…

Проте цього разу Бурозубка до кухні не дійшла, бо Пасьона почала припрошувати її до столу. І тітка розгублено закліпала очима. А ще коли Орчик силоміць потягнув її за руку до гостей, то вона почала пручатися:

– Облиш, дитинко! Я собі тут у куточку перекушу.

Але гості підбадьорливо загукали:

– Ходімте до нас, цьоцю! Ви завше гордуєте нашим товариством. Воно й зрозуміло: пані вчительці не пристало пити з якимись крамарями, які ледве розписатися вміють. Але вже ради Орчика пошануйте наше товариство!

Тітка несміливо присіла скраєчку, а в її очах було помітне хвилювання. «Може, я щось не так зробила у минулий раз? – розмірковувала Бурозубка. – Певно, тарілками голосно калатала? А, може, на кухні сталася крадіжка, і племінниця не дорахувалася якоїсь виделки?»

Тим часом Орчик вручив Бурозубці свого улюбленого гномика. Це була нова іграшка, куплена татом за компенсацію набожного дядька, собака якого так злякала його синочка. Батьки навіть придумали цілу легенду. Мовляв, це той самий гномик, якого пошматував песик. Але його реанімували, поклали і лікарню на операцію – і тепер він знову, як новий!

Тітонька посадовила дітвака на свої коліна, поцілувала в лобик і почала розповідати казочку: «Як ударив Байда з лука та царя між вуха, а царівницю – у потилицю!» Схоже, що до інших в неї не було діла. Але родичі не могли цього допустити.

Операцію із вшанування тітоньки розпочала Ледьжива у штанах-облипунчиках й із нарощеними нігтями на пальцях рук:

– Дорогі ви наші цьоцю, як ваші справи? – запитала з підкресленою увагою Ледьжива.

Від такої уваги тітка розгубилася, але треба було щось відповідати.

– На пенсію нещодавно вийшла, – кинула знехотя.

– Та ви що! – вигукнула Ледьжива. – В це важко повірити, адже ви так молодо виглядаєте, більше тридцяти вам не даси… Коли б вам ще полакувати нігті на рожево, то у вас би закохалася половина міста. Повірте мені: у вас ще все попереду!

– Брехня! – не погодилася із Ледьживою цьоця. – Ти ще надто молода і мало хлопів знаєш. Моя колега-математичка замолоду навіть вдома ходила на високих підборах і носила платтячко, а чоловік все-таки проміняв її на сусідку в халаті й у тапках з трьома дітьми…

– І таке буває, – чемно погодилася Ледьжива, – але ж мова не про вашу колегу. У вас, дорогі ви наші цьоцю, все ще буде добре. Але для цього ви повинні…

– Нічого і нікому я не повинна, – відразу наїжачилася Бурозубка.

– Ви мене неправильно зрозуміли, – лебеділа біля цьоці Ледьжива. – Я лише хотіла сказати, що вам необхідно бути впевненішою, мати завищену самооцінку…

– А ти чула приказку «Як не пиріг, то й не пирожися»?

– Це придумали совки…

– Припустимо, я – совок, то що – мені піти в садочок і наїстися хробачків? – не вгавала стара панніца.

– Ну що ви, цьоцю! Я веду до того, що нічого неможливого не буває, і що людина завжди має перед собою ставити високу планку, – лепетала колишня купчиха. – Наприклад, Софі Лорен… Бачите, ким стала?

– І що ж ця Лорен, зробившись кінозіркою, уже й до туалету не ходить? Чи, може, пукає ароматом троянд? – запитала зухвало цьоця.

Наморщивши ніс, Ледьжива почала пригадувати, що в таких випадках рекомендував Карнегі. «На світі існує лише один спосіб отримати перемогу в суперечці – це ухилитися від неї», – радив цей американський вчений. Потрібно було негайно передати цьоцю в інші руки. І Ледьжива підморгнула до Кацапулі.

Перехрестившись нишком для відваги, Кацапуля присіла біля цьоці і повела з нею поважну річ.

– Нормальні люди уже давно перейшли на побутову електротехніку: наприклад, пральку, сокодавку та кавомелку на струмі, – виголошувала цивілізаторським тоном туалетниця, наче здогадуючись, що тітонька вдома коржі розкачує звичайною пляшкою з-під львівського оцту (качалка розкололась давно). – Лише я пасу задніх, ніяк не можу визначитись, яку пральну машину придбати? Дорогі ви наші цьоцю, ви – мудра жінка, як ви скажете, так і буде: що мені купити – «Індезіт» чи «Елджі»?

– Це ваші проблеми, – всміхнулася Бурозубка. – Ну, що я вам пораджу, коли сама перу вручну, так що іноді не маю часу перекусити…

– То покличте швидку службу з ресторану «Сивка-Бурка», – зраділа Кацапуля, що у неї появився привід засвідчити своє піклування тітонькою. – Такі гарні хлопці, ввічливі, супчик і котлети принесуть аж до вашого порога, коли їм звелите…

– Але ж не за «спасибі» принесуть, – пробурчала Бурозубка.

– Проте майже задарма, – запевнила Бурозубку ця бізнес-вумен. – Двадцять п’ять гривень на день…

– Га-га-га, мені таких грошей не заробити…

Кацапуля гучно випустила з легень повітря, наче зливала воду у своєму біотуалеті.

– Дорогі ви наші цьоцю, – люб’язно процідила вона крізь зуби, – тема нашої розмови не про те, де і як заробити, а про те, як у нас про зручність клієнтів дбають…

– Про свою кишеню дбають, – позіхнула тітонька.

«Незговірлива зараза», – подумала Кацапуля і, озлоблена тітчиною нецеремонністю, відступила.

З балкона, після перекуру до кімнати увійшли чоловіки.

– Тітка Броня! – вигукнув Сипонький, загледівши родичку, і поцілував їй руку.

Бурозубка знітилася. Бо власник магазину старого одягу, як крокодил, не умів повертати голову ліворуч чи праворуч, щоби удостоїти поглядом бідноту, не згадуючи вже про те, щоби зігнути перед тіткою коліно. Тож його галантність вона сприйняла за приховане глузування.

– Вам шампанського чи горілки? – запитав у неї Пасьоний, догідливо нахиливши пляшку над її фужером.

– Мені б водички … мінеральної, – прошепотіла Бурозубка.

– У водичці – бульбашки, – стримав руку Пасьоного Сипонький. – А мій постійний клієнт, який працює в морзі, каже, що від них буває ранній склероз, – почав він застрашувати тітоньку. – Зате в алкоголіків, стверджує цей чоловік, судини мозку залишаються еластичні, наче в немовляти!

Видко, слова директора крамниці старого одягу переконали тітку, бо вона сказала:

– Тоді налий мені шампанського…

– Це шкідливе вино, швидко зіп’єтеся! – знову не схвалив тітчиного вибору Пасьоний. – Тільки горілочки! Екологічно чистий продукт. І голова від нього не болить.

– То навіщо запитуєш, якщо і так усе робиш по-своєму? – промимрила Бурозубка, розмірковуючи, чим би закусити? Бо порція горілки, яку так щедро із чужої пляшки їй налив пан Сипонький, потребувала міцної (м’ясної) закуски. Але Кацапуля, бажаючи усім заманіфестувати, як вона дбає про цьоцю своєї подруги, кивнула на салатницю з маринованою кукурудзою.

– Дякую, я не голодна, – покривила душею тітонька. Вона боялася, що в тарілці зовсім не залишиться місця для риби чи ковбаси. Бо якщо покласти їх поруч із продуктом угорської фірми «Хунгаро фрукт», то вони, змішавшись із ним, перетворяться на неестетичну купку. На жаль, Кацапуля цього не розуміла, а сказати їй про це відкритим текстом тітонька не відважувалася: виховання не дозволяло.

Побачивши, що глуха до її протестів Кацапуля таки зачерпує кукурудзу ложкою, як екскаватор своїм ковшем пісок, Бурозубка спробувала її зупинити:

– Голубонько, я не люблю кукурудзи…

– То ви себе, дорогі наші цьоцю, просто обкрадаєте, – скорчила трагічну міну Кацапуля, впевнена, що Бурозубка соромиться їсти в чужому для неї товаристві. – Адже в кукурудзі – всякі вітаміни, і хто їх вживає…

– У того ніколи не випаде зубний протез… – гірко пожартувала тітонька.

– Але ж, тітонько, цей салат готувала я! Ви не хочете мого салату?

– Ну, якщо ти, то спробую трішечки.

– Кукурудза – це корисно! – примовляла приятелька племінниці і запопадливо наклала на тарілку тітки Броні маринованої кукурудзи, так із півпуда. Ця доза неабияк обурила Бурозубку.

«Що я – курка!? – образилася вона, але змовчала. – Заливне чомусь мені не пропонуєш…»

Ледве осиливши кукурудзу з крабовими паличками, тітка таки почала допоминатися заливного. Бо колись чула від лікарки у школі, що в старших жінок здебільшого суглоби потребують змазки, і в цьому випадку желатин йде їм на користь. Тож простягнула руку до тарелі із заливним язиком.

– Пробачте, але ви – дама елегантного віку, – зауважила Кацапуля. – Вам, либонь, не можна жирного, копченого, соленого й перченого.

– А заливне взагалі їсти нездорово, – зауважив і гендляр Сипонький. – Я, наприклад, вживаю виключно полядвицю, варене м’ясо, свіжий сир, болгарський перець, банани, апельсини, оливки. А вранці дуже корисно зварити кашу, додати до неї курагу, родзинки, грецькі горіхи, – цивілізував тітку купчина.

Його поради так образили стару діву, що вона дала волю викидам гніву. Так болотяний газ, вивільняючись із дна водойми, супроводжується виверженнями трясовиння. Дарма, що Орчик дотягнувся до тарелі з печенею і невмілою дитячою рукою намагався покласти перед тіткою найвизначніший шматок.

– Коли ви, нарешті, перестанете нав’язувати мені свою думку, коли припините насміхатися наді мною? – крикнула тітонька, зірвавшись з місця. – І яке ваше діло, що мені їсти, пити, в чому ходити і як жити!? Чи не забагато від мене хочете!? Якщо не сприймаєте мене такою, яка я є, то ідіть ви всі під три чорти!

І, пообіцявши, що її ноги ніколи не буде у цьому домі, тітонька покинула елітне зібрання.

Господарів і гостей настільки здивував гнівний спіч літньої дами, що вони надовго замовчали. Бо досі були впевнені, що Бурозубці глибоко начхати на те, що про неї думають близькі люди. Вони навіть не здогадувалися, що Бронька може бути такою горючою, вибуховою й легкозаймистою. І відчули себе негідниками. Але, щоб позбутися цього неприємного відчуття, почали обурюватися її вчинком.

– Не розумію, чому цьоця нагнівалася? – першим озвався Пасьоний. – Ми ж із неї порошинки здували!

– А я, що колись трималася за зуби самого губернатора, опустилася до того, що зазирала в рот цієї злидні… – не могла заспокоїтися Сипонька, наче щойно зазнала великої втрати.

– Біда у тому, що ця тьотя-мотя навіть не помічає, який прикрий у неї характер! – зробила висновок Ледьжива. – Карнегі – безсилий.

– Ось що я вам пораджу, – мов вода в унітазі, заклекотіла Кацапуля. – Не розсипайте бісеру перед цією свинею!

– Я все більше сумніваюся, що цьоця нам – рідня, – встряла Пасьона. – Мабуть, її мама згрішила з якимось простолюдином, а відтак збрехала братові мого дідуся, що дитина – його.

– Не дивно, що ця стервоза посивіла в дівках, – не припиняла перемивати тітчині кісточки Кацапуля. – Бо який би хлоп її витримав!

– Та сватався до неї один, – почав пригадувати Сипонький. – І коли все вже йшло до вінця, то за кілька днів до весілля молоді помітили, що вони не сходяться характерами!

– Розкажіть, як це було! – заохочували дядечка родичі.

– Замолоду тітка дуже любила кішок, і у неї в хаті було справдешнє котяче царство, – продовжив свою розповідь Сипонький. – А її принц, навпаки, не уявляв свого побуту без собачого товариства! Оскільки Бурозубка любила котів, а претендент на її руку – собак, то сімейне життя в них не склалося. Бо не можуть вжитися пес із котом! – завершив Сипонький розповідь під регіт рідні.

І камарилья[2] ще довго обурювалася вчинком Бурозубки, отримуючи неабияке блаженство. Адже шпортатися в білизні свого ближнього – це така ж насолода, як їсти, пити і віддаватися плотським утіхам!

3

Неподалік залізничного вокзалу, якраз у тому місці, де закінчуються ятки, де селяни повикладали зелень й пластикові пляшки з молоком просто неба, де сонце довело тюльку у бочках до такого стану, що її вже й страшно тюлькою назвати, тітка Броня волочила від ринку торбу з картоплею і злостилась, чому вона така важка?

Минула година, як Бурозубка полаялася із ріднею. Вона вже встигла заспокоїтися після скандалу і тепер міркувала, що немає нічого поганого, що не вийшло б на добре. З цими панами вона і так би нічого не висиділа, а тут запаси картоплі скінчилися. І вона раділа, що зможе повечеряти смаженою бульбою. Одна біда – тітка вже нездужала так легко, як ще років п’ять тому, волочити таку важку торбу. Так недалеко і підвередитись. «Твої тато і мама, Орчику, засміяли б мене, якби почули мої думки. Вони і так кажуть, що у мене – підвищена увага до свого здоров’я. Лише чхну – одразу ж до лікаря», – міркувала Броня, як завжди, у своїх думках звертаючись до Орчика. – Але як мені не переживати? Якщо звалюся – хто догляне? Виходячи на вулицю, я боюся зламати ногу (у жінок мого віку, дитино, кістки стають крихкими), потрапити під автомобіль, привернути увагу сусідського бультер’єра, який бігає вулицею без нашийника ще й без намордника. Крім того, мій тиск не на тому місці, що треба. От, якби вдалося загнати його, куди слід, я була б щасливою…»

Як усі її ровесники, колишня вчителька уже подумувала про той час, коли смерть затягне застіжку на її устах. І будучи самотньо, переживала, що може нагло покинути світ, а про це ніхто не знатиме, і вона проваляється декілька днів у випарах смороду. Бурозубка умлівала душею, що сусіди, а головне родичі, довідавшись про її скоропостижну кончину, будуть зубоскалити із вдаваним співчуттям: «Ох, як негарно тітонька вмерла! Видко, за життя була великою грішницею, якщо так не достойно подалася в ліпші світи». «Тільки ти, Орчику, пожалієш мене. Але ти – малий і німий і твоя думка не матиме ваги в дорослих, – зітхнула Бурозубка. – От було б добре засохнути, як це водиться у монахів, перетворитися в мумію, – мріяла. – Адже тіло мерця не гниє, якщо воно зберігається у торфі або ж десь у сухому місці на горищі, під протягом». То ж віднедавна Бурозубка почала спати при відчинених вікнах та дверях, і в її помешканні холодно, як у рефрижераторі.

Була у тітоньки ще одна мрія: відправитись на небеса під марш Шопена. «Якби в день мого похорону грала така музика, – марила Бурозубка, – то усі пішли б за мною!» Але насправді вона була потрібна людям не більше, ніж ота корячкувата яблунька біля її хати, яка нагадувала людський лікоть, покручений старечим артрозом. Тітка уже, було, покликала робочих з управління благоустрою, аби спиляли електропилою зайву деревину. Але вони затребували триста гривень за труди, і Бронька лише рукою махнула на цю затію…

– Пані, вам підсобити? – увірвався у Бурозубчині роздуми чоловічий голос. Але цю пропозицію вона сприйняла як глузування: ніхто і ніколи не пропонував їй своєї допомоги. І вона націлила свої недобрі очі до пересмішника, аби дати йому достойну відсіч.

З віконечка автомобіля моделі, яка може мчати через валуни і для якої важко знайти місце для паркування, підморгував уже не молодий чоловік, але, як видко, піжон: його ще чорні льочки сягали рамен. Він був напрочуд моторним для своїх літ. Бо ще не встигла Броня відвернути від нього презирливо обличчя, як меткий дідок уже стояв біля неї. У якійсь молодіжній камізельці та шортах, общипаних біля колін, він простягнув свою руку до Броньчиної торби.

– Я вас про цю послугу не прошу, – огризнулась Бронька.

– Ай-ай-ай, невже така симпатична жіночка повинна просити? – повернув до неї свого довгого носа, схожого на заструганий олівець.

– Ви за мене не хвилюйтеся, я собі раду дам, – запротестувала Бурозубка. – А то ще з моєю ношею чкурнете в світ за очі…

– Та ж по мені видно, що я – не лайдак, і можу накупити цієї картоплі, скільки душа бажає! – запевнив підтоптаний ловелас.

– Вірити не можна навіть близьким, а вас я взагалі вперше бачу! – пояснила йому Бурозубка.

– Невже ви мене не пригадуєте? – запитав дядько. – Ви ж учителювали…

І він назвав номер освітньої установи, де Бурозубка ще донедавна викладала ботаніку, зоологію, анатомію та загальну біологію.

– Я декілька разів вас там бачив, – почав пригадувати незнайомець. – Давненько то було, років із двадцять тому, коли там навчався мій племінник, але ви не змінилися.

– То що – тільки за те, що я колись навчала вашого племінника, будете мені бульбу носити? – сказала глузливо Бурозубка. – Та й половина з тих учнів стали як не злодіями, то депутатами, – та й махнула рукою.

Торба для неї в цю мить стала неймовірно важкою, і Броня сама незчулась, як мішок із клубнями опинився в руках цього крутелика.

– Стривайте, ви куди? – заволала Броня, коли її покупка попливла за помічником до автомобіля.

– Та ж підвезу…

– Е ні, ми так не домовлялись, – зарепетувала Бурозубка, намагаючись видерти в цього зухвальця власну тайстру. – Мені недалеко, до того ж ніколи не сідаю в авто з незнайомим мужчиною.

Але цей бонвіван не мав наміру так легко віддати назад десять кілограм бульби.

– Та я ж вас не покусаю… – пообіцяв.

– Зате завезете хто знає куди… Відразу видно, що ви – донжуан!

– Ні, я – Казанова! – зізнався перезрілий хіпі.

– Не бачу жодної різниці, – зло пирхнула Бурозубка, не спускаючи очка зі своєї торбини.

– Донжуан – він егоїст, – не в стані приховати хитринку в очах, пустився в пояснення власник спритних ходильних кінцівок, – дбає лише про власну насолоду. Але в Казанови інша мета – дати задоволення жінці. Що ви на це?

– Я би вам відповіла, якби мала що… – зітхнула Бурозубка. – Але де вже з вами … у дотепності змагатись…

– Я це помітив… – кивнув помагач. – Ну-ну, іду за вами, іду. Бо чого хоче жінка, того хоче Бог. Так, здається, кажуть? І чого ж це ви двигаєте такий тягар? – зав’язував він розмову. – Чоловік – ледащо?

– Немає у мене чоловіка.

– Зятя попросили б. Сина, – радив попутник.

– У мене – лише внучатий племінник, Орчик, але він ще навіть до школи не ходить, – відповіла Броня і відразу ж схаменулась. Скільки разів вона давала собі слово – не дозволяти людині, яку вперше бачить, випитувати про її життя, але ось незчулася, як знову розпускає язик.

– І це ви називаєте недалекою дорогою? – перервав невеселі Броньчині думи львівський мачо. – Ми оце з вами, напевно, подолали цілу верству.

– І ви уже шкодуєте, – зітхнула Бурозубка.

– Зовсім ні, – запевнив тітоньку перезрілий стиляга. – З вами цікаво спілкуватись. Одного не розумію: навіщо трудити ноги, якщо є транспортний засіб?

– А я люблю пішки… – стояла на своєму Броня. При цьому вона не переставала скоса спостерігати за дядьковими ногами, готова в будь-яку хвилину закричати, відстоюючи свою приватну власність у торбині.

До житла уже рукою подати, та Бурозубка не хотіла, щоби цей фертик підходив до нього близько. Бо мешкала у такому сараї, що там би й пес пропав: без штукатурки, без підлоги, з пейзажами грибка на стінах та проваленим посередині дахом. Крім того, під старість вона стала дуже підозрілою, і зараз була переконана, що цей в драних штанях все-таки зі злодіїв. Бо хіба чесний господар полізе в таке шмаття? Оце дочекається, коли бідна жіночка відлучиться кудись, і винесе із її так званої шпаківні майно.

– Ну, ось ми і прийшли, – зупинила Бурозубка джентльмена. – Спасибі вам. А далі я вже якось сама…

Однак цей денді не поспішав відкланятись.

– Що ви робите сьогодні увечері? – запитав.

– А що таке? – насторожилась Бурозубка.

Упродовж півгодинної прогулянки візавіст уже так звикнув до нестандартної поведінки тітки, що його вже ніщо в ній не дивувало.

– Ну, я хочу вас запросити до бару на горнятко кави… або до морожарні на пломбір з горіхами, – ввічливо пояснив він, мов би не помічаючи непривітного тону Бурозубки.

– А чому ви мене запрошуєте? – поцікавилася тітка.

– Просто так… – ухилився від відповіді цей лукавець.

– Нічого «просто так» не буває, – відрізала Бурозубка.

– Гаразд, ми підемо на прогулянку… До парку культури…

Така перспектива тітку взагалі перелякана:

– Ні, що ви, там – безлюддя…

– Але зі мною вам нічого боятися!

– А вас?

І тітка почала пориватись додому, та звабник перегородив їй дорогу, спокушаючи її дедалі дужче.

– А що – якби на шашлики? Га? До «Семи поросят»? – вигукнув із молодечим запалом.

– Ще на старості заворот кишок дістану, а я поки що не поспішаю до раю… І взагалі, вам би уже час відвідувати інший, спеціальний бар для пенсіонерів – аптеку… Пропустіть, бо … міліцію покличу… – пригрозила Бурозубка, переконавшись, що дідок і не думає вступитися з дороги.

Джигун, скорившись, зробив спробу на прощання поцілувати тітці руку. Але Бурозубка шарпнулась:

– Та ну вас! Ще якусь інфекцію мені занесете!

– Ну, якби би ви були Червоною шапочкою, то вас ніякий вовк нікуди не зміг би заманити… – ледве перевівши дух, вигукнув ловелас услід тітоньці. – Зовсім-таки копія моєї мами-небіжечки, – промовив сам до себе. – У неї також був такий вогнепальний язик!

4

Якби тітка Броня боялася залишитися одинокою, то ще у далекій юності вискочила б заміж за першого-ліпшого. Але вона очікувала на людину, яка була б до душі. У тридцять п’ять років Бурозубці врешті трапився мужчина її мрії. Але на перешкоді стала її любов до природи. Тітка Пасьоних змалку любила рослинний і тваринний світ. Плакала над кожною зірваною бур’яниною. Визволяла мух із павутини. Через це її павуки, мабуть, не дуже любили. А тривалий час її домівка слугувала притулком для кицьок, яких зреклися господарі. І Павло, який, був, запав Броньці в серце, відразу насупився. По-перше, він ревнував до Бурозубки смугастих створінь, яких тітка в його присутності опікувала: підігрівала для кицьок молоко, щоби в них не заболіли горлянки або не потріскалася емаль на зубчиках. Тож Павло відчував себе обділеним увагою. По-друге, утримання тіткою кіток він вважав примхою. Адже з цих тварин, на його думку, жодної користі. У Павла був собака, так він і двір сторожив, і господаря міг захистити. А що може дати людині кіт? Хіба що жмутки шерсті й алергію від неї.

Свої міркування він висловлював спершу менш-більш стримано, але коли перед самісіньким одруженням почав вимагати в нареченої повиганяти котів із хати, то вона вказала йому на двері. І ніколи не шкодувала про свій вчинок.

На її думку, жінки беруть додому тваринок зі співчуття, тоді як чоловіки – зі споживацькою метою. Наприклад, а кам’яну епоху представники сильної статі заганяли в пастку мамонтів, знищуючи цих симпатичних пухнастих слоників. Навіть цивілізувавшись, чоловіки не стали кращими. Наприклад, один англійський інженер украв ідею в самого павука: спостерігаючи за павутиною, перекинутою з одного стовбура дерева на інший, він сконструював висячий міст. А банкір Ротшільд? Він мав поштових голубів, які йому першому принесли звістку про поразку Наполеона під Ватерлоо. А Ротшільд почав розпускати чутки про те, що ніби-то Бонапарт переміг. На біржі почалася паніка, і банкір скупив всі акції за безцінь. Коли ж люди із запізненням довідалися, як воно є насправді, то Ротшільд був уже великим багатієм. А поштовим голубам, яких він експлуатував, мабуть, нічого не дісталося.

Звісно, що подібні визискувачі не могли покорити серце тітки Броні. Правда, в останні роки, поховавши десяту за рахунком кицьку, вона жила самотньо, не відважувалася більше заводити представників сімейства котячих. Бо дедалі важче ставало переносити розлуку з ними. Від думки, що вона бере кошеня, радіє, як воно росте, розвивається і бавиться, доводить його до пуття, а воно бере та й помирає, Бурозубка відчувала страх. Її душевна рана повністю затягнулася тоді, як у племінниці народився Орчик. От хто її ніколи не покине. Якщо рідко який кіт доживає до вісімнадцяти літ, то Орчик Пасьоний у цьому віці буде лише закінчувати школу. Ця думка зігрівала Броню Бурозубку і налаштовувала її на оптимістичний лад…

Помившись та напнувши на голову хустину, Бронька взяла порожню пластикову пляшку, яку мала намір виміняти на повну з молоком на базарі, щоби принести Орчикові. Та й вийшла з хати. Вона вже відійшла від хвіртки на декілька метрів, коли згадала, що вчора посварилася з Пасьоними та з усією їхньою клікою; що пішла від них, грюкнувши дверми, і обіцяла обминати їхню хату. Отож після вчорашнього скандалу і неповаги до родини й друзів Пасьоні її на поріг не впустять. Броня розвернулася, щоби йти до хати. Уже зробила крок-другий та й знову зупинилася. «А яке мені діло до Пасьоних? – подумала вона. – Я не до них, а до Орчика йду!» Ця думка покращила їй настрій, і вона бадьоро вирушила до ринку.

Вуличка була безлюдною. І тому Бурозубка відразу помітила кантовий, громіздкий і на високих колесах автомобіль, що чорнів, як фантастичний павук з американського фільму жахів! Як у того вчорашнього проводжатого.

Тільки-но Бурозубка порівнялася з броньовиком, як з нього справді визирнув її знайомий!

– Добрий день! – озвався він бадьорим голосом. – Чи далеко зібралися?

Бурозубка похолола, збагнувши, що цей самець учора таки її вистежив, а тепер, мабуть, чекає слушної хвилини, коли вона покине домівку, і він тоді з неї повиносить її пожитки. По правді кажучи, не багато би забрав з тітчиної оселі, де всього маєтку – суворий килимок, спрацьований світильник, згорьоване ліжко, яке нічого доброго у своєму житті не бачило, і капризна шафа: поки борсаєшся біля одних дверей – відчиняються інші. Але від думки, що їй хочуть відібрати навіть цей мізер, якого вона доробилася непосильною працею, Бурозубці стало себе неймовірно жаль. А може, він тут випадково, пробувала себе заспокоїти Броня, приїхав, скажімо, до партнера по бізнесу або заправити авто: адже бензоколонка – за декілька метрів.

– Чому ви встромляєте ніс у мої справи? – спитала Броня в цього типа доволі грубенько.

– Міг би вас підвезти, – мов би не помічаючи непривітного тону, запропонував власник пошматованих підштаників. – Даремно ви мене ігноруєте, – вів далі настирний кавалер, поступово просуваючись машиною поруч із Бурозубкою. – Повірте, я не маю наміру чинити вам зло. Я не пройдисвіт, люди мене знають. Запитайте про Микиту Таратулу, кожен покаже вам мій особняк…

І він назвав свою адресу.

– У вас просто якась манія – затягнути мене у своє авто, – зітхнула приречено Бурозубка. – Але підвозити мене непотрібно. Я йду провідати племінника, а він мешкає майже поряд. До побачення…

– На все добре… – пробурмотів цей хорошун.

Бурозубка подалася в кінець вулиці. «Гаразд, але як я глядітиму в очі Пасьоній? – раптом подумала вона та й зупинилася. – Що скажу її Пасьоному?» Вона вже озирнулася на своє обійстя, але їй знову згадався Орчик. «А я просто попрошу в них пробачення, вони й простять мені мій грубий тон», – знайшла вихід Бурозубка і, врешті, полишивши рідний провулок, вийшла на головну трасу. Але чим менше залишалося до тролейбусної зупинки, тим чорнішими фарбами почав перед Бурозубкою вимальовуватися їй вчорашній день. Пригадалася жіноча половина, яка по кісточках розібрала Броньчині недоліки, аби на її фоні відчути себе кращою; яка пошкодувала для неї м’яса й заливного язика, змушуючи її їсти дешеву кукурудзу. Перед очима виникнув Сипонький, який всупереч цьоциній волі, налив їй горілки. Бо не рахувався ні з її смаками, ні з її думками. «То я ще хотіла в них пробачення просити? – аж крикнула тітка. – Навпаки, це вони мають явитися до моєї домівки з розкаянням за те, що так тяжко скривдили мене! Але вони цього не зроблять, бо що для них я значу? От якийсь мікроб!»

Закипівши від обурення, Броня так і не добралася до тролейбуса. Вона обійшла довкруж вуличку, опинилася біля власної домівки і стала, як укопана. Бо чорний панцерник стояв на тому самому місці, що й десять хвилин тому, неподалік її оселі, і вилискував на сонці. Тоді як Бурозубка була впевнена, що цей причепа уже гайнув у своїх справах.

– Щось ви ніяк не можете потрапити до свого племінника, як я бачу, – озвався зі своєї карети цей сластолюбець. – Добираєтесь якимись кругами…

Таратула занурився у салон, і незабаром його авто застрибало вибоїнами.

І так було декілька днів поспіль. О десятій ранку Таратула появлявся на Окружній і чекав на тітку, щоб перемовитися з нею і подарувати їй букет гербер. Але Бурозубка ховала руки за спину та й утікала.

Одного разу він, вийшовши із машини, підніс Бурозубці пакунок з парфумами, серед яких її дуже вразив рожево-перламутровий лак. Вона аж напружилася. Чи не являється Таратула підсадкою Пасьоних і Сипоньких? Адже хтось із них якось закидав їй уже про це покриття для нігтів. Біологічка, вона знала, яким чином, наприклад, павук підмовляє до гріха свою павучиху. Для цього він замотує в павутину муху і підносить її дамі серця. Трапляються і нечесні павуки, які здобувають прихильність в протилежної статі шахрайством: замість мухи дарують якусь тріску. І доки павучиха роззирає здобич, кавалер запліднює її нашвидкуруч. Бо коханій швидко спаде полуда з усіх її восьми очей, і вона кидається навздогін за серцеїдом, якому від жінки потрібне лише одне. І якщо негідника підведуть ноги, то обманута любка його просто з’їсть!

Броня відмовилася від винаходу Чарльза Ревсона. «Чи не має наміру цей чоловік приспати мою пильність оцією органічною барвниковою речовиною?» – думала перелякано.

Тітка не вірила цьому зальотнику і наказувала йому, щоб він взявся за розум, викинув з голови дурниці і дав їй спокій. Мабуть, він таки послухав її поради. Бо одного дня Бурозубка, вийшовши на вулицю, не побачила іномарки. І полегшено зітхнула. Бо, яко класична стара діва, дуже не любила, коли хтось вторгається у її самотність. Проте минув день, другий, і тітці стало скучно від того, що на вулиці її ніхто не очікує. Їй дуже почало не вистачати ридвана цього перелесника, що так чудово вписувався в довкілля Окружної, мов би стояв там ще від початку виникнення світу. Чим далі вона замислювалася над поведінкою цього індивіда, тим більше переконувалася, що не такий він уже й поганий, цей Таратула. І бульбу допоміг нести, і не один день шукав зустрічі з нею, і взагалі, за останні два десятки літ був чи не єдиною людиною, яка сприйняла її прикру вдачу. Адже вона жила одинцем, ховаючись від людей, як снігова людина, не припиняючи переконувати себе у тому, що їй краще бути самотньою, бо може жити так, як їй заманеться: ходити вдома голяком, розлягатися на усе ліжко і висмоктувати з кістки мозок, ні з ким не поділившись.

Як завжди, Бурозубка у своїх думках радилася з Орчиком. «Якщо оцей Таратула не шкодував на мене часу, – міркувала тітка, – то, може, я йому справді запала в душу? Як гадаєш? Може, мій поїзд ще не відійшов?»

Раніше Бурозубка без великого бажання покидала холодні стіни домівки, воліючи коротати дні в компанії з бадьорим телевізором і періодично влипаючи в черговий телесеріал. Але віднедавна, щойно видихнеться ніч і пташки почнуть перекидатися думками, вона знаходила привід, аби вийти до міста. Вдивлялася в кавалькальду автомобілів і ледь не перетворювалася в соляний стовп, коли загледить тачку вороного кольору. Наздоганяла тих чоловіків, у яких було довге чорне волосся. Але, переконавшись, що обізналася, дякувала долі. Бо що про неї Таратула подумав би, якби побачив, що вона біжить за ним слідком і хекає? І як тоді вона пояснювала б йому свій вчинок? Була надто гордою, аби зізнатися цьому типу, що вона по ньому стужилася. За цю журбу ненавиділа себе. Вважала, що вона уже продавлена, мов та стара канапа; видовбана, як гирька в купця на базарі; втратила свіжість, запах і гостроту для мужчин, але що вдієш, якщо у її розмазану осінь зазирнула весна? Бурозубці так бракувало цього прудивуса, що вирішила хоча б поглянути на ту місцевість, де він проживає, подихати тим озоном, що й він, побачити світло у його вікні, і цього для неї було б достатньо. Тим паче, що до вулиці Чупринки – рукою подати. Можна й пішки. Адже на дворі сухо й тепло.

5

Бурозубка давненько не бувала в кварталі, названому іменем відомого українського генерала. То ж навіть не здогадувалася, що за кілька літ те довкілля, яке вона знала, давно закінчилося, і хижі поступилися місцем великим віллам. Такі Броня зустрічала на ілюстраціях рекламного тижневика «Наше місто», яке безкоштовно їй що п’ятниці кладе до поштової скриньки листоноша. Але ніколи не подумала б, що вони повиростали, мов діти, зовсім поруч, через одну зупинку. Особливо її вразив двоповерховий котедж на шість під’їздів (кожен під’їзд – як вхід до окремої квартири!). І понад усіма дверми – гвинтові східці, які вели на другий поверх, до спільного стрічкового балкону з висячими садами!

Подібні палацики визирали з-поміж боязкої весняної зелені, вздовж усієї дороги. Вони були такими чистенькими і невживаними, що видавались іграшковими. Бурозубка уже, було, подумала, чи не в казку вона потрапила, аж несподівано перед нею виникла таблиця з великою цифрою «3» на фасаді. І пенсіонерка збагнула, що це і є вотчина таємничого Таратули. «Адже ж він, здається, казав, що живе під третім номером?» – згадала Броня.

Триповерхова фортеця була чи не найвищою на вулиці, і її покрівлю з червоної черепиці та сателітарну антену бачили, мабуть, навіть з далеких провулків. Споруду оточував дендропарк з водограями та екзотичними чагарниками. Від хвіртки до вхідних дверей простягнулася доріжка з витійливим орнаментом.

Як героїня казок братів Грімм, Бурозубка поцікавилася в якоїсь перехожої:

– Хто живе в цьому замку? Чи не міністр який?

– Таке скажете! – пхикнула подорожня. – Беріть вище. Сам Микита Таратула!

«Бідний чоловік, – подумала Бурозубка, востаннє поглянувши на монументальний бельведер[3]. – Це ж не жарт – опалювати стільки кімнат і мити більше десятка вікон!»

По дорозі вона завернула на базар, аби купити молока для Орчика. За певну винагороду вона таки домовилася з вихователькою, і тамта влаштовувала їй зустрічі із сином Пасьоних. Та саме в цю хвилину, коли Бурозубка засовувала до торбини пластикову півторалітрівку, наднесла нечиста Сипонького.

– Ви б ящиками брали – і відразу в машину, – порадив Бурозубці торговець. – Де то вартує що дня ноги трудити ради однієї пляшечки молока.

Жарт дядечки так образив Бурозубку, що вона, пославши його на три … кілометри, почвалала геть. І вкотре згадала Орчика, який ніколи не дає їй дурних порад. Правда, він не може говорити. Але якби до нього повернувся дар мови, то він, Бронька була у цьому переконана, розпитав би цьоцю, як вона поживає, чи не потрібна їй допомога, і простягнув би свого іграшкового карлика, що охороняє надра землі. Раптом її думки з Орчика перескочили на Сипонького. Чи не він підіслав їй того Таратулу, аби посміятися з неї? Там, мабуть, уся родина побилася об заклад, що мафіант із Чупринки звабить тітку, і їм буде з чого потішитися. «Якщо цей Таратула знову стрінеться мені на дорозі – плюну йому межи очі і скажу, що я його відразу розкусила, – дала собі слово Бурозубка. – Мене не проведеш!»

6

Одного ранку, вибравшись до міста, Бурозубка запримітила серед поблажливої флори своєї вулиці … чорновидий автомобіль! Навіть спершу очам своїм не повірила. Може, то якась подібна машина? Але коли з неї вийшов таки Таратула, то Бурозубка спершу подумала, що біля його обійстя є, мабуть, камера, і він бачив, як вона сновигає навколо його плантації. І тепер оце приїхав з’ясовувати, чи не його вона виглядала? І обличчя її зайнялося від сорому. «Скажу йому, що випадково опинилася в його районі», – вирішила Бурозубка. Але Таратула зовсім нічого не знав про тітчині відвідини. Він почав виправдовуватися, що його цілий тиждень не було у Львові, бо їздив до столиці. Тоді Бурозубка зітхнула полегшено, як земля-матінка перед дощем…

У його очах було стільки світла, що вона відразу упевнилася: не може він діяти до однієї спілки з її ненависними родичами! І відразу забула про свою обіцянку – прогнати його. Зауваживши, що цьоця за час розлуки з ним дещо злагідніла, Таратула після вітального вступу сказав:

– То може, ви, нарешті, відкриєте мені своє ім’я?

Оскільки в Бурозубки уже не вистачало сил пручатися – вона без викрутасів відрекомендувалася:

– Броніслава.

Але коли Таратула відповів, що йому дуже приємно, у ній, як черва у яблуці, заворушилася підозра, що тут не обійшлося без підступів родини, і не стрималась.

– А якби я називалася Катериною чи Уляною, то вам би було менш приємно?.. – запитала голосом отруйненьким.

– Але ж ви вередливі, – відповів Тарантула. – Мені однаково, як вас звати, але ж потрібно якось розпочати розмову…

І запросив цьоцю до парку неподалік.

– До речі, як звали вашого племінника? – поцікавилася в Таратули тітка.

– Петро Миндюк, – відповів Таратула.

– Пригадую, це, здається, була така проблемна дитина, – сказала Буро зубка і закусила губу. Із цим Миндюком в неї були зв’язані не найкращі спогади. Учень часто зривав урок, різав парти, розбивав вікна, жбурляв з останнього поверху школи на вчителів паперові кульки. Ще добре, як ці ємності він наповнював водою Але якось йому спало на думку залити в такий кульок … чорнило. Відчув його на собі директор, костюм якого не змогли реабілітувати навіть у хімчистці. Тож у Бурозубки як щирої й відвертої людини, язик не повертався лукавствувати, називати колишнього учня взірцем добропорядності й старанності.

Але Таратула навіть не думав їй перечити.

– Моя сестра, яку покинув чоловік, не могла собі дати ради з такою неспокійною дитиною, – визнав він. – Воначасто посилала мене до школи – вносити компенсацію за з’їджену крейду, подертий глобус, розвалений пісуар, видерті плінтуси… Всього й не перелічити.

– А як склалася його подальша доля? – з острахом поцікавилася Броня в співрозмовника, ні на мить не сумніваючись, що такий хуліган мусив відвідати ті місця, де можна познайомитися з білими ведмедями.

– В нього все гаразд, – запевнив її Тарантула. – З таких хлопчаків нерідко виростають справжні мужчини й турботливі чоловіки. Племінник закінчив будівельний технікум та й працює прорабом в Іспанії.

Вони увійшли до парку, розбитого на тераси, який лише починав несміливо братися зеленню. Давно Броня сюди не заходила. Ще коли була вчителькою, то ішла на службу центральною алеєю. Але пенсія обірвала її прогулянки.

Бурозубка відразу помітила, що цей зелений масив став іншим, невпізнаним.

– А де ж подівся кінотеатр? – спитала вона здивовано, не вздрівши на звичному місці великої дерев’яної споруди. Замість неї залишилася улоговина, яку згодом працівники з благоустрою засаджували квітами.

– Ви бували в ньому? – аж наче зрадів Таратула.

– Аякже. Тут завжди було так велелюдно, навіть уночі прожектор освітлював всю вулицю, і не страшно було повертатися додому. А на ґанку було багато портретів відомих кіноакторів. Я майже всі кінофільми тут передивилися: і «Діамантову руку», і «Операцію «И»…

– Та і я ці фільми переглядав саме тут, – сказав Таратула. – Бо навчався неподалік, ось у цьому університеті.

Броня ще дужче відчула в особі Таратули споріднену душу.

– А коли ви закінчували науку? – поцікавилася вона. Таратула назвав дату. Броня зраділа, мов би зустріла друга своєї юності. Річ у тім, що й вона також була випускницею цієї Альма-матері і вилетіла з неї у тому ж році, що й Таратула. А це було тоді, тоді… як Гагарін полетів у космос!

– Чому ж ми там із вами жодного разу не побачилися? – вигукнула Буро зубка, шкодуючи, що стільки літ вони були поруч, проходили тими самими коридорами, а не бачачи одне одного!

– Я навчався на економічному, – пояснив Таратула, – а ви, мабуть, біологію студіювали…

Спускаючись головною алеєю цього зеленого масиву, вони обоє пригадували, що з нього зникло, пішло у безвість. Адже цей ландшафтний заповідник масив живе за тією ж схемою, що й людина. Підростає, розвивається, квітує, осипається.

Раніше, ліворуч від алеї були дитячі каруселі – такі сидіння на ланцюгах. А внизу під косогором – гойдалки-човники. Таратула їх добре пам’ятав: приводив сюди племінника, щоби, як жартував, збовтати його на каруселі.

Поруч біля клумби із чавунною вазою з барельєфами, що зображували течію людського життя, розташувався літній ресторанчик із кількома столиками під червоними парасольками.

– А ось морозиво тут продають, як і у часи нашої юності, – сказав Таратула, коли вони наблизилися до шатра кафетерію наприкінці алеї. -Правда, тоді його виймали із холодильника у вигляді коричневого ящичка. Дозвольте вас пригостити!

– Ви ще пригадуєте тамте морозиво! – вигукнула Броня. Вона раптом відчула смак тамтої замороженої їжі з вершків, без єдиного консерванта.

Якою ж здоровою Броня тоді почувала себе і яким смачним мусило тоді бути це морозиво, якщо могла їсти цей продукт у невиразній обгортці взимку та ще й у двадцятиградусний мороз! Якби воно було таке, як тепер, на пальмоядровій олії – вибіленій і дезодорованій, в шоколаді – такій тонкій, що тріскається під зубами, мов би була зі скла, Бурозубка не стала б споживати його в ті дні. Сучасне крижане кришиво з піском, здатне прожити півроку, не знаходило відгуку в її серці. Але в присутності Таратули вона би й бензину напилася.

Даремно ми думаємо, що минуле зникло з лиця землі. Воно існує паралельно, незалежно від молодших поколінь, у спогадах старожилів, у піснях, кінофільмах, фотографіях, книгах. А з висоти літ здається кращим, ніж було насправді. Звичайно, не легко Бурозубці й Таратулі жилося років тридцять тому, важко було купити гарний одяг і навіть звичайний шампунь, все ж згадували ті роки не без сентиментів. Бо вони тоді були молодими, здоровими, красивими і вірили, що їхня доля складеться якнайкраще, що завтра буде ліпше, ніж сьогодні…

Своїм приїздом Таратула вдихнув у Буроузубку життя, як Бог – у першу людину. І світ відкрився перед нею в усій своїй красі, як хвіст павича. Бурозубка раптом запримітила, як царює весна; як водять хоровод хрущі. Коли Таратула провів Бурозубку до хати, то вона з подивом побачила: ота покручена яблунька, яка давно розівчилася давати плоди, зненацька вибухнула таким нестримним цвітом, що неможливо було розгледіти її стовбур; а також, які у неї, Бурозубки, мешти – немодні й потріскані. Намагаючись стати так, аби новий знайомий не запримітив дірки на її лівій взуванці, Бурозубка подумала: «Як довго я спала».

Якщо в Бурозубки раніше були якісь сумніви стосовно Йосипа Таратули, то після прогулянки в парку вони відпали. У неї й у її нового знайомого виявилося стільки спільних спогадів! Адже він колись слухав ці ж пісні, що й Бурозубка, дивився ті фільми, що й вона, не забув навіть цього морозива, що було тридцять літ тому. Бурозубка відчула: в неї нарешті з’явився друг. Її молодість, її ідеали, виявляється, не канули в Лету. Вони продовжують існувати, якщо знайшлася ще одна людина, яка пам’ятає про них. І цей паралельний світ продовжував жити в їхній пам’яті.

Броніслава Бурозубка подобалася Таратулі ще у будучність своєї вчительки, коли він її випадково зустрів у коридорі школи. Але тоді він був одруженим. Проте коли минуло понад два десятки літ, і він випадково побачив вчительку біології з вікна свого автомобіля, то давні почуття знову пробудилися. Оскільки ж він уже встиг овдовіти, то вирішив не пропустити тепер такої нагоди – познайомитися з Бурозубкою. Бо раптом і вона самотня?

Почуття виникнули в Таратули з подвійною силою. Адже коли минуло стільки часу, Броніслава стала для нього милішою. Бо була людиною його епохи. Своїх ровесниць він майже тепер не зустрічав. В лісовій промисловості жінок ніколи багато не було, а тепер їх майже всіх відправили на пенсію. А ті з останніх могікан, як от куховарка чи прибиральниця, були з надто грубуватими манерами, мужичою ходою, підстрижені під миску. Буро зубка ж – делікатною. І хоча роки її трішки піддали корозії, та закоханий ровесник бачив вчительку біології такою, як і тоді, в епоху оселедців-івасів, коли на телеекрані й радіо жіночий квартет виконував твіст Мирослава Скорика «Не топчіть, не топчіть конвалій!»

7

Коли до міста прорвалися громовиці, а на грядках змужнів часник, Таратула запропонував тітці вийти за нього заміж.

Після кількох безуспішних спроб Таратули запросити Броню до своєї домівки на романтичну вечерю зі свічками, Броня запросила його до себе й приготувала солодкий стіл. Вона недовго думала, чим би пригостити пана Таратулу. Для цього мала смачний, хоча й дешевий рецепт із молодих літ: тістечка з пісочного тіста з перемеленими шкварками. Хоча родина гребувала цими хрустиками, проте Броні вони неймовірно смакували.

Коли Таратула спробував солодкого вергуна, то замислився. Смак печива був йому знайомий, але він не міг згадати, де щось подібне йому вже доводилося куштувати. Проте згадав. Точнісінько такі смужечки з тіста готувала його мама. Це були його улюблені смаколики. Але коли не стало мами, то Таратула втратив надію коли-небудь поласувати печивом зі шкварками. Мабуть, цей частунок і пришвидшив усю справу. Таратула попросив Броньчиної руки скоріше, ніж запланував.

Саме в цю хвилину вони попивали каву і дивилися телевізор. Телефільм був дуже файний: наші німців набили.

Хоча тітка всю молодість провела в мріях про шлюбний перстень, проте коли нарешті дочекалася пропозиції, то злякалася. При всій спорідненості її й Йосипа душ вона ніколи не забувала, ким є він, а ким – вона. Не будуть же вони постійно в кімнаті переглядати телевізійні фільми й передачі. Коли-небудь він схоче познайомити її з родиною, знайомими. А вона не знала манер, властивих людям його кола, й переживала, що і сама зганьбиться, і чоловіка скомпрометує. До того ж, здобувши сімейний статус, Броня була б змушена автоматично змінити своє життя, наприклад, відмовитися від багатьох звичок, покинути свою оселю. Бо хіба схоче Таратула тулитися в її комірчині, маючи справжній палац? Та й що вона зможе принести туди, за нею жодного посагу!

– Навіщо я вам? – врешті, видавила із себе. – Тільки не переконуйте, що полонила вас. Якщо років двадцять тому, коли була здоровою і молодшою, ніхто не помер від кохання до мене, то тепер і поготів: для природи я уже не цікава…

– Ну, просто я подумав, що вам, слабкій жінці, потрібний поруч сильний мужчина, який захищав би вас, опікувався би… – вирішив виступити в ролі рятівника Таратула.

– Так, ви усі сильні, але лише для себе, – докірливо похитала головою Бурозубка.

– Але ж я – серйозний чоловік, а не якийсь жеребець… – закип’ятився бізнесмен.

– І цю фразу я уже від когось чула, – скривилась Бурозубка. – Хвалилася вівця, що в неї – хвіст, як в того жеребця! Які ви всі однакові!

– Слухай, чого ти хочеш? Яких іще слів тобі не вистачає? – спересердя перейшовши на «ти», засичав спокусник.

– Мені треба достеменно знати, чому ви … маєте намір зі мною … ну … схреститися? – пробурмотіла кохана. – Будьте відвертими, назвіть справжню причину, не брешіть…

Таратула мовчки вирячився на Броню: інша, на її місці, подумав, під стелю на радощах стрибала б, а ця ще й комизиться.

– Ви – самотні і я – самотній, то ж нам буде краще, якщо ми об’єднаємося, – улещав Таратула Бурозубку.

– Хто сказав, що я – самотня? – промовила з викликом у голосі Бурозубка. – Я вже вам казала якось, що у мене є племінник.

Таратула важко перевів дух. Йому не хотілося називати одну зі справжніх причин, що спонукали його на цей крок: боявся образити Броню. Таратула був вражений, що вона навчала в школі багатьох дітей, вивела в люди стількох учнів, а сама ледве животіє на мізерну пенсію. Йому хотілося якимсь чином винагородити таку вчену й благородну жінку бодай на старості.

– Ви би хотіли бути господинею в моєму домі? – шпурнув останнього козиря. Але Бурозубку зовсім не вражали навіть найвитійливіші оселі. Її, що кохалася в живій природі, більше зворушувала житло, скажімо, оси, зведене з … паперу.

Броня згадала грандіозну споруду в околиці вулиці Генерала Чупринки, високі вікна і, зітхнувши, промовила:

– У вас багато прибирати. І хоча я – не білоручка, але літа вже не ті, щоб вдавати із себе кращу, ніж є насправді. Та й господиня з мене ніяка. Ще в молодості пробувала удосконалюватись, а тепер уже ні сил, ні бажання, ні здоров’я до когось пристосовуватись, комусь догоджати…

8

Раз на три місяці Пасьона вибілювала своє волосся в перукарні «Локон», але не тільки тому, що у ній працювала її приятелька, яка краще знала її голову, ніж інші майстри. Просто у цій голярні ціни були стримані. Не те, що в елітарних салонах, де за одну воду для помивки голови правлять такі гроші, наче вона надходить до санвузла з цілющих купалень Єрусалиму.

Коли помазок розгулявся пасмами волосся Пасьоної, вона, роззираючи з-під гриба піни пергідролю на своїй голові кількох клієнтів у дзеркалі, загледіла … жінку, яка дуже нагадувала цьоцю Броню! Адже це не могла бути цьоця, яка ніколи не користувалася послугами цирульні, позаяк вони їй не по кишені. Крім того, Пасьона була переконана, що тітоньці, либонь, не дуже то є що стригти і накручувати. Бо звикла бачити стару панну у незмінній хустині і без неї її так було важко уявити, як прибиральницю – без швабри.

«Недарма кажуть, що у кожного є двійник», – подумала Пасьона, але цікавість взяла своє, і вона зашепотіла до подруги, витягнувши ноги, як кабачки-цукіні:

– Хто оця особа, що сидить праворуч?

– Ти, певно, газет останнім часом не читаєш, – здогадалася цирульниця.

– Навіщо мені газети? Я у вікно вигляну – і всі новини бачу, – засміялася Пасьона, задоволена своїм дотепом.

– Значить, не все розгледіла, бо тут сталася грандіозна подія: наш гульвіса, той, що Таратула, врешті, одружився!

– Та ну!? З ким!? – підскочила на місці Пасьона так, що у перукарки випав гребінець. Вона на нього ногою наступила (бо вірила у забобон, що якщо підняти упалу річ, не ставши на неї підбором, то у цей день буде зганьбленою), взяла його до рук і знову ним голову постійної клієнтки – чесь-чесь. А тоді, понизивши голос, додала:

– Татарула звінчався з оцією штучкою, про яку ти запитуєш…

– Певно, якась бізнес-вумен!? – поцікавилася Пасьона, перебивши товаришці розповідь про весілля, де, кажуть, співав сам «Дударик», а гостям подавали червону рибу, посипану чорною ікрою!

– Кажуть, вона все життя дітей в школі вчила…. – у півголоса бубніла пані майстрова.

– Та ти що? – вирячилася Пасьона.

– От і ми усі дивуємося: у нього молодих та гожих залицяльниць було, як у того султана, а він, уяви собі, злакомився на ось цю … шкапину… – почала пліткувати приятелька. – Мабуть, відьма, причарувала його… – зробила вона висновок, не знайшовши пояснення цьому дивному, на її думку, вибору Таратули.

Вислухавши розповідь перукарки, Пасьона відразу збагнула, що жінка в сусідньому кріслі – таки її тітка! Вона ледве дочекалася, поки майстриня накине їй на голову целофановий ковпак (аби фарба в очі не затікала!), і вистежила родичку, коли ця після постригу, з оформленою, як весільний коровай, головою направила свої стопи в дорогих італійських тапках на вулицю.

– Добрий день, дорогі ви наші цьоцю! – голосно привітала Бурозубку Пасьона і всміхнулася на всяк випадок.

Дружина Таратули здригнулася. По правді кажучи, вона впізнала племінницю ще тоді, як її волосся намотували на бігуді, але вдала, що не помічає. Бо вона ні з ким першою не здоровкалась, побоюючись, що знайомий чи знайома можуть її не помітити і не відповісти на її привітання. А це для Броньки просто смерть! Оскільки Пасьона першою тітку зачепила, то й тітці не пасувало впадати в пиху.

– Як же ж гарно вам із цим перманентом, – похвалила племінниця тітку, що аж та зніяковіла:

– Та я не дуже охоча до салонів краси, – почала виправдовуватися, – то все чоловік. «Ти, – каже, – маєш стати справжньою леді!»

– Ви заміж вийшли? – будучи уже на межі підлизання, сплеснула в долоні Пасьона, мов би тільки щойно почула цю новину. – Тітонько-сонечно, – звернулася вона до Броньки таким солодким голосом, що тамта насупила брови. Не любила пестливих звернень. І коли співрозмовник починав до неї сюсюкати, – їй так і кортіло повидряпувати йому очі. Бо після голубливих апеляцій у неї неодмінно чогось вимагали: «Сонечко, збігай у магазин. До столу сіли – аж хліба нема…», «Тітонько-серденько, помийте тарілки»… Знала вона тих людей, як свої чоботи. То ж підозріло зиркнула на племінницю, коли та назвала її цим небесним світилом. І коли тітка уже мала намір запитати у небоги: «Невже я схожа на ідіотку?», Пасьона сказала:

– Ходімте до шинку на каву, і ви розповісте про своє життя-буття…

Тітка відразу зм’якла.

– Я би з дорогою душею, але мушу поспішати, – кивнула на двері. – Чоловік чекає, підмовив мене у солярій… Нехай уже іншим разом…

І Бронька вибігла на вулицю. Не навчилась запізнюватися, і їй поки що не вдавалося, як «справжній леді», позбутись поспішності. Від думки, що вона змушує чекати чоловіка, відчувала себе грішницею і боялась спровокувати невдоволення своєю поведінкою.

Коли двері за дружиною Таратули зачинилися, Пасьона наблизилася до вітрини і, обережно відхиливши жалюзі ніжно-рожевого відтінку, провела очима тітку.

Дощ на дворі уже вишептався, і над околицею розкинула свої міліровані коси веселка. Кадилак, який виднівся з-за зелених, як долари, листіків на кущах, нагадував фантастичного жука з американського фільму. І Пасьона пройнялася великою повагою до Бурозубки. «Якщо цьоця сколихнула серце цього монстра, – міркувала племінниця, – то вона справді непроста. Недооцінили ми її! І що то воно таке отой солярій? Може, там капусту чи огірки засолюють? Навіть спитати ні в кого».

Пасьоній здалося, наче вона щойно вибралася з лісу. Тітонька говорила про такі речі, про які її племінниця навіть ніколи не чула!

9

Пан Сипонький давно звикнув: племінниця плаче у тих випадках, як хоче позичити в нього гроші. То ж він дуже здивувався, почувши, що причиною її сліз є …ота «стара карга», Бурозубка.

– Немає з нами нашої цьоці, – зашморгала носом Пасьона, і багатий свояк почав здогадуватися, що Бурозубка, мабуть, потрапила до лікарні або й померла. І тепер племінниця має намір зіпхнути на нього усі клопоти, хоче, щоб він вклав капітал у цей божевільний захід.

– Як це сталося? – поцікавився Сипонький у небоги зовсім не зі співчуття до тітки, а щоби зібратися з думками і придумати достойний привід, як відмовити Пасьоній субсидувати Бурозубчине погребення.

– Та ж хіба ви не знаєте, як люди одружуються? – заридала Пасьона. – Запала цьоця у серце порядному чоловіку і він покохав її. Пожиттєво… І повів під вінець. А у своїй убогій хатині вона за чоловікові гроші зробила ремонт та й віддала в оренду якимсь студентам…

– Жартуєш, наша тітонька може зацікавити хіба що могильного хробака! – не стримавшись, зареготав бізнесовець від усвідомлення, що поки що його гаманцеві ніщо не загрожує.

– Наша тітонька – нівроку, їй нічого не бракує, – вперше вступилась за Бурозубку Пасьона. – Не забувайте, що вона – з нашої родини. А жінки нашого роду, навіть не наймолодші, мали успіх в мужчин.

Сипонький був не з наївних. Він відразу здогадався, що Броня віддалась за якогось дуку. Бо чого ж то племінниця так захищає її?

– І хто ж цей щасливчик? – почав Сипонький зондувати ґрунт.

– Наша цьоця не пов’язала б своє життя із якимось пройдисвітом, – поважно пустилася в розповідь Пасьона. – Вона вибрала партію, достойну для жінок нашої родини – пана Таратулу!

Від несподіванки Сипонькому аж заклинило око, і він почав моргати безперервно. Так його ця звістка приголомшила.

– Стривай, чи не той це Таратула, якому належать всі крамниці з продажу паркету у нашому місті? Може, цьоця вийшла за його однофамільця? – уточнював цей служитель Меркурія[4], вигляд якого в цю хвилину був такий, наче в отого коропа на лотку біля кіоску «Жива риба».

– Авжеж, саме той… – ствердно кивнула Пасьона. – Кажуть, що він кожного року їздить за кордон і парить ноги в Атлантичному океані, а гроші у нього не переводяться, як волосся під пахвами! – вигукнула племінниця.

– Ти мені будеш розповідати, хто такий Таратула? – вигукнув Сипонький. – Я ще пригадую ті часи, як він колись починав із однієї дровітні, а тепер тримає в кулаку всі карпатські ліси, і цілі гірські райони є його боржниками, – виголосив Сипонький так гордо, наче сам був господарем усіх цих гараздів. – Це чудово, завдяки цьоці я знайду до нього підхід і разом закрутимо бізнес!

А племінниця знову зашморгала носом у розпачі:

– Тепер тітонька не схоче з нами знатися, вже не зволить спуститися зі свого палацу в наші убогі хороми!

Після невдалого кумцяння з тіткою минуло півроку. Відтоді Пасьона декілька разів пробувала помиритися з Бурозубкою. Оскільки в Броньки телефонного апарата не було, то Пасьона ходила до тієї додому й стукала в двері. Бо електричний дзвінок тітки Броні зламався, а вона не знала, як його полагодити. Просити ж про цю послугу сусіда їй було ніяково. Не навчилася навішувати на когось свої клопоти і забирати чийсь час. Крадькома визирнувши з-за фіранки у вікно, тітка впізнавала Пасьону, але твердо вирішила не відкривати тій. Спочатку Орчикова мама думала, що тітка подалася на закупи, й вирішила її дочекатися. Але ні вранці, ні пізно ввечері Бурозубка не відзивалася на стукіт племінниці. А одного разу Пасьона зиркнула на вікно і помітила, як у ньому хилитнулася фіранка, й здогадалася, що Бурозубка вдома. Але, мабуть, дуже на неї гнівається, якщо вдає, ніби її немає в хаті. Своїми переживаннями мама Орчика поділилася зі своїм Пасьоним. І той вистежив тітку Броню, коли вона поверталася з ринку. Пасьоний запропонував їй свою допомогу, маючи бажання віднести важкі торби з харчами до тітчиної хати. Але та відрубала: «Не підлизуйся!» Відтоді Пасьоні більше стару панну не турбували. І хоча вони дуже переживали, коли переконались, що тітки не вмилостивити, проте не полишали надії, що рано чи пізно Бурозубка стужиться за Орчиком і прийме їхнє вибачення. Тож запаслися терпінням…

Неприємні спогади Пасьоній перебив дядечко Сипонький, якого, як видно, все ще мучили сумніви:

– А ти нічого не переплутала? Вибач, але щось мені важко уявити Таратулу і … цю стару бадилину, – все ще не йняв віри Сипонький.

– Я днями була в перукарні і там зустріла тітку, – почала розповідати Пасьона. – Пані Бурозубка дуже змінилася, погарнішала, була ошатно вбрана. І я на власні очі бачила, як на неї очікував Таратула, а згодом повіз її у своїй машині.

– Може, це була цьоцина двійниця? – допитувався Сипонький.

– Я спершу теж так думала. Сумнівалася навіть тоді, коли мені перукарка розповіла, хто є ця жінка в сусідньому кріслі. Але коли тітка Броня сама до мене підійшла і присоромила, що я не з нею не вітаюся, отоді вже й повірила, – почала прифантазовувати Пасьона. – А тоді вона відрекомендувала мене Таратулі, а він поцілував мені руку. Та й чого би то Тарантулі не женитися на нашій цьоці? Хіба жінки з нашої родини – останні? Невже поріднитися з нашою тітонькою менш почесно, ніж із кимсь іншим? Щоправда, тета довший час вагалась. Дівочі безтурботні літа для неї – понад усе!

– Авжеж, тепер уже і я пригадую, що вона любить спати одна, – підхопив вуйцьо. Переконавшись у правдивості слів сплемінниці, він запінився від радісного збудження, мов шампунь. – А я тітці Броні не переставав повторювати (пригадуєш?): «Дорогі ви наші цьоцю, повинен з вас хтось ковдру стягувати, ногу на вас закидати! Лише в цьому повнота життя!»

Дядечко добалакався до того, що начебто він ледь не був сватом у цій пікантній історії. І навіть повірив у свою вигадку.

10

Одруження тітоньки викликало в клані Пасьоних і Сипоньких не меншу сенсацію, ніж відкриття у 1938 році китицеперої риби, яку у вченому світі вважали давно вимерлою. І увесь цей родинний актив почав штурмувати Броньку, напрошуючись на візит. Якщо Пасьоні шукали стежку до тітчиного серця навіть ще до її заміжжя із багатієм Таратулою, то решта свояків захотіли з тіткою запанібрататися лише тепер. Вони вивідали в довідковому бюро номер телефону Таратули і почали мозолити його дружину всілякими запрошеннями. Але тітка уникала родичів та друзів Пасьоної. А коли чоловік починав розпитувати її про тих, з ким вона підтримує родинні стосунки, і просив познайомити з кревняками, Броня призналася, що вона з ними не приятелює.

Вона не забула, як досі її використовували, як мила племінниця з люб’язністю («тьотю-сонечко!») загадувала їй нарізати, наприклад, оселедця, і руки тітки вбирали у себе запах риб’ячого жиру. Або неодмінно давала їй якесь неприємне доручення, наприклад, помити їхній унітаз або й навіть комин почистити. Звичайно, що тепер, коли тітка стала дружиною багатія, кохана рідня не буде змушувати її краяти, скажімо, цибулю, а, схоже, послуговуватиметься нею, як особистим секретарем Таратули.

– Розумієш, Микитуню, вони хочуть, аби я була такою, як вони, – сказала Броня, – але чому я повинна підладжуватися під них? То ж не хочу про родичів навіть чути. Тай навіщо вони тобі? Хіба нам погано удвох?

– Я мав би великий гріх, якби навіть про це подумав, проте родинні зв’язки не варто поривати, – переконував чоловік дружину. – Але якщо ти справді з ними не в ладах, то й обійдемося без них…

Проте родичі не давали Бурозубці спокою, запрошуючи її на всілякі оказії.

– Дорогі ви, наші цьоцю! – щебетала Кацапуля – Завтра у мене відбудеться презентація нового туалету, який я запускаю в роботу на Збоїщах. Запрошую вас, дорогі ви, наші цьоцю, щоби ви яко почесна гостя, перерізали стрічку.

– Що я – туалету не бачила? – запитала скептично Бронька.

– Такого – ні! – не звертаючи уваги на кпини Бурозубки, медоточила власниця львівських клозетів. – Справжнє диво техніки з пластика й фаянсу і напрочуд потужним зливом, який може змити в каналізацію навіть відвідувача, якщо той загається!

– Дякую за запрошення, але як мені до тебе йти, коли ж на завтра по радіо заповідали неймовірну спеку? – пручалася тітка.

– Не хвилюйтеся, дорогі ви, наші цьоцю, – лепетала Кацапуля, від хвилювання втираючи спітніле чоло. – Я озеленила двір платанами та кленами. Дорогі ви, наші…

– Дорогі ви, наші цьоцю, запрошую вас на завтрашній аукціон, – лепетав Сипонький. – Виставлятиметься костюм самої Жорж Санд, який я маю щастя тримати в своєму магазині і який колись у Франції наробив багато галасу, коли письменниця його увібрала. Постараюся, аби він дістався вам, дорогі ви, наші цьоцю…

– Ото спасибі, що хочеш зробити з мене городнє опудало, – відповідала тітонька.

– Дорогі ви, наші цьоцю, ви мене неправильно зрозуміли! – лебедів у телефонну трубку дядечко Сипонький. – Це пристойний брючний костюм, і якщо ви його вберете, то нікому не спаде на думку проводити вас до міліцейського відділка…

– Дорогі ви, наші цьоцю! – озивалася дружина Сипонького. – Завтра мій шеф проводить перше вживлення штучного зуба, який згодом впустить корінь у щелепу і стане справжнім. Будуть журналісти з телевізії та радіо, і я вже домовилася із своїм працедавцем, щоби він провів вам цю показову маніпуляцію безкоштовно!..

Як уже родичі не телефонувати до «молодят», як не запрошували в гості, та Таратула ігнорував новоспечених зовиць[5] та шуряків.

Але коли одного разу до дружини Таратули подзвонила Пасьона і нагадала, що в Орчика сьогодні день народження, тітці стало совісно. Адже Орчик її любив, а вона на стільки часу забула і про його існування, і навіть про уродини.

– Та вже вшаную рідню, бо вона ще в знак протесту влаштує масове голодування, – пожартувала Броня…

Обличчя родичів сяяли, мов лампочки денного освітлення. Так, напевне, тішився біблійний батько, вийшовши назустріч своєму блудному сину. А, може, так антична Пенелопа прийняла із далеких доріг свого Одіссея? Всі охочі притулилися до руки львівського вельможі Таратули, а тітку почали величати пані Броніславою. Ніхто ще з них уроджену Бурозубку не називав її повним іменем, а тим паче панею! І ніхто тепер не просив її підсобити на кухні. Навіть Сипонька, яка раніше пальцем об палець не вдарила, оберігаючи від пошкодження свої живописні нігті, мужньо протирала тарілки й фужери!

Тоді тітку запровадили на тронне місце. Уся бесіда під час урочистої вечері крутилася лише навколо персони тітки Броні. Члени цієї общини поспішали позбутись накипу у стосунках з нею, засвідчуючи перед Таратулою, що їхні зв’язки з його дружиною ніколи не заточувались, на іржавіли і не зазнавали корозії.

– Ну і як воно, життя сімейне? – запитувала у розбагатілої кузени схвильовано Кацапуля.

– Звикаю бути жінкою, – звірялась вона владарці біотуалетів. – Колись я ходила, ніде правди діти, нечупарою, бо не було для кого цвісти. Зате тепер так подобається щодня змінювати білизну, бути акуратно зачесаною. Щоправда, це очепурювання забирає багато часу, але приємно…

Решта застільників, затаївши подих, сконцентрували суцвіття своїх очей на Таратулу, який виголошував:

– Я – гуцул, горянин. А горяни – народ непохитний, ще ніхто їх ніколи не ставив на коліна. Ось ви, галичани, у церкві колінкуєте, але в наших краях це не заведено.

– А я якось у Франківську, коли зайшов до церкви, бачив, що там люди також стають на коліна до причастя, – не подумавши, заперечив багатію Пасьоний.

– Ти, любий, щось плутаєш, – лагідно сказала Пасьона, вміло замаскувавши на обличчі роздратування. – Це було не у Франківську, а в Калуші. А Калуш – це ще не Гуцульщина… Правда ж?

Благовірний поглянув на дружину, очі і брови якої були підведені чорним і від цього її обличчя нагадувало маску, щойно зняту з єгипетської мумії. Але з нього він нічого не міг прочитати. А Пасьона поглянула на свого чоловіка так, наче мала намір обкласти його дровами й підпалити.

У неї вже зсудомило лицевий нерв від того, що часто підморгувала Пасьоному.

«Ти що – збожеволів? – погрозливо гримасувала дружина до чоловіка. – Треба останній розум стратити, аби суперечити цьому грошовому мішку!»

Господар врешті отямився і уже до кінця себе контролював.

– Справді, – похопився він, приязно закивавши головою до Таратули, – це було не в Франківську. Але що вдієш – склероз у мене!

– Дрібниці, – погодився поблажливо товстосум, штовхнувши виделкою тарталетку із сирковою масою. – То на чому я зупинився? Ага, я хотів сказати, що ми, гуцули – горді, не те, що галичани, які звикли усім кланятися, усім коритися…

Сипонький, який досі не відважувався розвинути якусь поважну тему перед крупним бізнесменом, нарешті кинув фразу, позичену сьогодні вранці в телевізора: «Як тонко це ви підмітили». А решта гостей, не зводячи очей із осяйних зубів багача-свояка, закивала: «Так, ой, так-так».

Щоб сподобитись ласки новоспеченого мужа тітки, усі члени династії поспішили засвідчити свою лояльність до гуцульського краю. Сипонький, наприклад, дуже схвально відгукнувся про Довбуша. Кацапуля зізналася, що вона вдома спить лише під гуцульським ліжником, завдяки якому позбулась остеохондрозу (до дідька усі ці китайські ковдри на сиптипоні!). А дружина Сипонького навіть затягнула сороміцьку коломийку із репертуару Вікторії Врадій:

Ой нікому не давала,

Но тому німому,

Бо німому добре дати:

Не скаже нікому!

Коли Пасьона піднесла тарель із шматками запеченого окуня, то Таратула відкинув ніж та виделку, зауваживши, що рибу, птицю і молодицю треба … руками. І його пальці обіперлися у найбільш ласий шматок.

– Маєте рацію, – погодився Пасьоний, також знехтувавши столовим прибором. – То все європейці, понавидумували прибамбасів, які лише заважають розумній людині…

– Це мужчина хоч куди, – поглядаючи закохано на Таратулу, прошепотіла на вушко Пасьоній Кацапуля. – А екран його мобільника – як вітрина в супермаркеті!

– Жінки нашого роду лише таких і обирають, – мовила у відповідь Пасьона.

– Одне шкода, що холодцю немає, – озвався раптом Таратула, розправившись із рибним делікатесом. – Чи може десь від мене зачаївся? – пожартував.

Слова застрягли у глибинах рота господаря. Виручила господиня.

– Через клопоти я запізно вийшла на ринок, коли уже всі ратиці й галяшки люди порозкуповували, – виправдовувалася. – Але, якщо ви не проти, я б із ближнього ресторану…

Таратула кивнув на знак згоди, а гості навперебій кинулися по шапки. Кожен хотів особисто вручити цьому капіталістові таріль із заливною воловиною.

– Я збігаю, – гарячився Пасьоний.

– Господар не має права залишати гостей, – переконував Пасьоного Сипонький.

– А ви – вже в літах, побережіть ноги, – стримувала Кацапуля Сипонького за краватку. – Хай уже я…

– Я – наймолодша! – заштовхала усіх назад до кімнати Галинка Ледьжива. – Мені і Бог велів…

І вибігла без проводжатого, незважаючи на те, що на дворі вже згусли сутінки, а небо вкрилося зоряною ковдрою. Усім це було навдивовижу. Адже Ледьжива ніколи вам не вийде з хати сама після шостої вечора! Бо вважає себе такою вродливою, що до неї неодмінно «хтось причепиться!»

Коли своячка господині мужньо ступила в присмерк, Таратула вирішив культурно розважити родинну тусівку: почав загадувати племеню дружини ребуси – відгадати його улюблені колір, пору року, пісню. Переможця чекав приз: долар. Усе спершу ішло гладко, доки Таратула не запропонував компанійцям осягнути розумом, яка домашня живність йому подобається?

– Кінь! – вигукнув Сипонький.

– Корова! – висловила здогад Пасьона.

– Курка! – вистрілив Пасьоний.

– Гуска! – викрикнула Кацапуля.

– Качка! – не здавався Сипонький. Проте дядечко лише хитро мружив око.

Коли перелік тварин вичерпався, Таратула зізнався:

– Горобець – моя улюблена домашня живність!

Усі перезирнулися, але ніхто не відважився запитати в цього креза, чому він вважає горобця за свійську птицю? Проте Таратула про все здогадався і, сміючись, пояснив ошелешеним гостям:

– Авжеж, горобець – домашня живність, бо біля дому вештається…

Увесь Бурозубчин рід задоволено захихотів, а Пасьоний ствердно кивнув:

– Маєте рацію…

Аж тут і Ледьжива повернулася. Коли вона поставила подовгасту тацю зі студениною в мереживі петрушки, кілець цитрини та брусочків болгарського перцю на стіл перед Таратулою, то він вийняв із кишені зелені купюри і розплатився із Ледьживою так, як – із стриптизеркою в нічному клубі: просунув гроші у виріз плаття Галини, де, за його уявленнями, починалися володіння її ліфчика. Ледьжива засвітилася, як личинка уругвайського жука, а трапезувальники захоплено заплескали в долоні і взялися до холодцю…

Проте благочинство Таратули не давала спокою господині. Одержима думкою – розвідати номінал, на який розщедрився чоловік тітоньки, Пасьона зашепотіла до Ледьживої:

– Скільки грошей дав старий?

– Не знаю, бо не можу ж при всіх зазирнути до бюстгальтера, – боронилася своячка.

Пасьона увесь вечір шукала нагоди, аби спитати про це в тітоньки. Бо, може, Таратула своїй дружині признався, який гонорар отримала від нього Ледьжива? Коли пані Броніслава відлучилася до вбиральні, то племінниця, допомагаючи їй ввімкнути світло, затріщала:

– Що за щедрого чоловіка маєте, дорогі ви наші цьоцю! Мабуть, позбувся усіх своїх статків через цей холодець!

– Ну ні, – заперечила Броня. – У нього чайові – не більше долара…

«Слава Богу!» – зітхнула племінниця. – Він же ж не дурень – розкидатися валютою!»

Але як тільки автомашина помчала новоженців у темінь ночі, – Пасьоний заявив, що Ледьжива отримала більше, ніж один долар.

– Я ж бачив, що Таратула видобув кілька паперів, – переконував господар свою дружину.

В Пасьоної одразу тиск став вищим.

– Цього не може бути! – заперечила вона благовірному. – Я делікатно розпитувала про це в цьоці, а цьоця почала запевняти, що у її чоловіка чайові – не більше долара…»

– Що цьоця може знати! – зробив свій голос Пасьоний на декілька децибелів гучнішим. – Я на власні очі видів, як він відвалив дівці більше долара!

– Зараз я про це у неї розпитаю, – з погрозою у голосі сказала Пасьона, накручуючи телефонний диск.

Своячка довго не брала трубки.

– Добрий вечір, Галюню, я тебе не розбудила? – спитала Пасьона в Ледьживої, зачувши в слухавці її контральто.

– Так, я дрімала, адже уже далеко за північ…

– Ой, справді, час так швидко лине, навіть не помітила… – прикидалась наївною Пасьона. – А я тобі подякувати хотіла, та за клопотами не встигла. То ж тепер кажу тобі, Галюнцю, що ти мене здорово виручила. Я ж ніколи того холодцю не варила, а тут раптом такий конфуз! Якби не ти, то довелося б у Сірка очі позичати! А заодно вже і вибач, що ми тебе з-за столу піднімали…

– Я і не думала на тебе гніватися… – відповіла Ледьжива.

– Авжеж, авжеж, старий тобі віддячився… Скільки, якщо не секрет? – поцікавилася Пасьона, і її серце застрибало так швидко, наче вона взялася помити вікна на Ейфелевій вежі.

– А я і не криюся, – заявила Ледьжива. – Дід дав мені десять доларів…

Побажавши співрозмовниці «На добраніч», Пасьона кинула з розгону трубку і зарепетувала:

– Ти мав рацію, чоловіче!

– А що таке? – зірвався спросоння Пасьоний.

– Аж цілих десять доларів відвалив Таратула Галці!

– А видиш!

– Ну і де справедливість? – ремствувала Пасьона, виймаючи з аптечки флакончик із краплями валеріани.

11

Тепер родичі почали злазитися до Бурозубки, як мурахи на цукор, як бджоли – на варення, як коти – на валер’янку. Якщо вони раніше соромилися тітоньки і молили Бога, аби вона, не дай Боже, не присурганилася до них на якусь радісну оказію, то тепер засмучувались, коли пані Броніслава з якихось причин забувала зробити їм візит. Тепер тітці були раді, із бридкої жаби вона перетворилась на царівну, із пуголовка – в золоту рибку, із гусениці – в метелика. «А може, їхню неприязнь я собі просто надумувала? – розмірковувала дружина Таратули. – З нервами негаразд було. Як-не-як, клімакс!» Але найбільший сюрприз був попереду.

Синок Пасьоної, якого батьки не мали часу охрестити, раптом схотів прийняти християнський обряд. А хрещеною матір’ю зажадав цьоцю Броню. Тітка аж виросла у власних очах: до 55 літ її ніхто не кликав за куму. Бо в народі існує повір’я, що похресники вдаються у своїх хрещених батьків. То ж Пасьоні не могли допустити, аби їхнє чадо уподібнилося в’їдливій Бурозубці. Але тепер, коли цьоця стала багатійкою, то батьки хлопчика дуже хотіли, аби він вдався в таку успішну хрещену матір. Проте Таратула був проти. Бо вважав, що його дружина уже застара для кумівства. Але коли він озвучив свою думку, то Пасьона заявили, що ніби-то хлопчина категорично заявив: «Не треба, – каже, – мені іншої хрещеної матері, окрім цьоці Броні. Якщо вона не погодиться, то перейду в бусурманську віру». Вислухавши цю розповідь, Таратулиха розчулилася, і її почала гризти совість, що вона в чарах медового місяця забула Орчика, навіть не згадувала про нього в останні дні. Тоді як він он як нею дорожить, жити без неї не може!

Щоправда, Таратула поставився до щастя дружини стримано.

– Мені незрозуміло, як це Орчик міг говорити щось подібне, якщо він у вас, здається, німий? – почав уточнювати Таратула в Пасьоної. Але вона не розгубилася:

– Орчик про це … написав… Окремі букви знає…

– Ой, що за розвинена дитина, – зворушилася тітка… – Моє виховання!

– Чому ж Пасьоні раніше з тобою не кумцялись? – запитав Таратула в Бурозубки, коли та зачинила двері за гостею.

– Бо синок Пасьоних тоді ще не дозрів до обряду хрещення, – виправдовувала тітка племінницю.

– І ти віриш у ці байки? Ех, Бронцю-Бронцю, невже не розумієш, що вони кличуть тебе тільки тому, що сподіваються на щедрі подарунки? – намагався Таратула врозумити дружину.

– Ну, якщо раз на рік принесу похреснику якусь іграшкову машинку, то не збіднію, а вони не забагатіють… – відповіла Броня.

12

Готуючись до хрестин, які за масштабами святкування обіцяли набути обсягів національного свята, Пасьоні не забували частенько телефонувати до майбутньої куми. Рідко минав тиждень, щоб Орчикова мама не подзвонила до тітоньки:

– Ви, цьоцю, про нас забуваєте, а малий місця собі не знаходить. Він уже вивчив табличку множення і дуже журиться, що хресна цього не бачить.

Коли тітонька приходила в гості до Пасьоних, то ще не встигала переступити поріг, як Орчик мчав їй назустріч і обнімав її ноги. Таратулиха гладила його по голівці, але їй здавалося, що одних ласок для дитини недостатньо. Вона і раніше була б не проти приносити хлопчині гостинці, але тоді у неї ще не було багатого чоловіка, а на пенсію не дуже могла розщедритися. Крім того, вона відчувала себе трохи винною перед Орчиком за те, що на деякий час майже забула про нього, захопившись Таратулою. А Орчик, мабуть, скучав за нею, виглядав її. Проте не тримає на неї зла, а навпаки, за хрещену матір її покликав!

І тут Броня зі своїм Микитою уперше ледь не полаялась. Вона хотіла купити для Орчика три кілограми мандарин, а чоловік настоював на шоколадці. Однак благовірна згадувала своє дитинство, коли їй хотілося грушок, апельсинів, а дорослі приносили лише «Оленку», яку в неї не вистачало терпіння з’їсти, от лише порозпацькує в пальцях.

– Тобі часто приносили мандарини, коли ти була малою? – запитав Тарантула в Броні, мов би прочитавши її думки.

– Ніколи, але так кортіло – зізналася Броня. – То хай хоч Орчик поласує.

– Невже ти вважаєш, що це потерча злидарює? Та ж має багатих батьків! – ремствував чоловік.

– Не завжди батьки розуміють, чого хоче їхня дитина, – зітхнула Броня і поставила себе на місце свого хрещеняти, пригадуючи, які презенти дорослі приносили на її день народження. Дарували все, крім ляльок: літаки, імітацію дорослої сумочки, яка нагадувала бочку в зелено-червону клітинку, а якось принесли громіздкий конструктор з магнітними брусочками, з яких можна було скласти танк чи ще щось із бойової техніки і який важко піддавався демонтажу: магнітні конструкції так чіплялися одна за одну, що дитячим слабким рукам годі було розлучити одну з одною…

– Орчик без хрещеної матері жити не може, – підтакував Пасьоній її чоловік. – Ви би тільки знали, що він нам учора заявив. «Якщо ти, мамцю, – каже, – надалі мене сваритимеш, то я попрошуся до тітки Броні, щоб була мені за маму. Своїх дітей у неї нема, то вона, мабуть, погодиться».

– Але ж Орчик не розмовляє, – вкотре здивувався Таратула, ледь стримуючи глумливу посмішку. – Справді, як він міг казати, що хоче стати прийомним сином Броні?

– А він усе це… показує… жестами… очима, – пояснювала Пасьона, почервонівши так, мов би без перепочинку перемила усі вікна в оперному театрі. – Вам, чоловікам, того не збагнути. Але кожна матір і без слів розуміє свою дитину.

Бурозубку, у якої ніколи не було дітей, розповідь племінниці так зворушила, що крадькома сльозу витерла. Від радісної думки, що похресник так прив’язався до неї, вона зарум’янилася і дала йому десять доларів.

Але чоловік скоса стежив за добродійництвом дружини.

– В цього бутуза[6] є тато й мама, то хай про нього дбають, – приступив він до Броні з докорами, коли гості забралися додому.

– Дбати вони дбають, але не вміють збагнути дитячу душу, тим більше, якщо вона – німа, – відповіла Бронька. – А я – педагог і маю підхід до Орчика. Йому зі мною цікаво…

Справді, похресник так прив’язався до Таратулихи, що його матір навіть ревнувала.

– Орчик мене невмисне дратує, – скаржилася Пасьона потайки пані Сипонькій. – Прошу його їсти – ложку геть відкидає! Накажу взути капці – босим бігає мені на зло. А з тітонькою покірний, кожне її слово – закон. Він від неї не відступає ні на крок. Не розумію, чому на нього такий вплив має хрещена матір!?

– Може, вона уміє його якось зацікавити? – висловила здогад дружина Сипонького, похрускуючи мальовничими нігтями.

– Авжеж, навчила його вирощувати у склянці фасолину, подарувала вазонок, листочки якого ловлять мух… – розповідала захоплено Пасьона.

– Ну ось бачиш, – промовила Сипонька, яка ставилася до експериментів подружчиної тітки поблажливо, як це личить сприймати дивацтва родички-багатійки.

– Лише тепер переконалася: сьогодні, аби завоювати прихильність дитини, потрібно академію закінчити. Я ж ніскілечки нічого не тямлю! – бідкалася з виглядом випускниці спецшколи для розумово відсталих Пасьона. А Кацапуля, та взагалі не могла брати навіть жалюгідної участі в розмові про такі високі матерії і лише слухала, зачаровано виставивши два передні зуби, мов би нутрія!

Орчик так полюбив свою хрещену матір, що почав навіщати її не лише у великі свята, а й щонеділі. А вона на радощах ущедрювала інфанта грішми, цукерками, бананами, яблуками, купувала для нього іграшки у дитячому супер-маркеті, які були більшими від хлопця за розміром: поролонового бика із сигарою, собаку із дерматиновим носом, черепаху, начинену сиптипоном. Якщо ж похресник появлявся несподівано, і Таратулиха заздалегідь не заготовляла для нього гостинця, то тоді вона віддавала хлопчику першу-ліпшу річ, що потрапить їй під руку: статуетку, попільничку, скарбоньку. А якось Бровкові видерла із зубів, можна сказати, м’ячик, яким той полюбляв розважитися.

– Цьому спиногризу м’ячик так потрібен, як сліпому люстерко, – докоряв дружині Таратула, уже втративши терпець. – А пес по твоїй милості тепер немає чим бавитися!

– Ти просто не любиш дітей, – зайшлася плачем жінка.

Таратула лише зітхав. Але відтоді завів обичайку: як тільки довідувався, що у такий-то день у них будуть обідати Пасьоні, починав ховати цінніші речі, які би міг зажадати їхній нащадок. Напередодні господар не спав цілу ніч, і йому снилося зухвале личко Орка. У сподіванні близької зустрічі з цим дошкільнятком у Таратули підвищувався кров’яний тиск. Бо він ніколи не міг знати напевно, чого чекати від цього лоботряса і що той втне під час гостини.

Наприклад, минулої неділі Орчик допався до фортепіано, як дурний – до сметани, і почав гамселити з усієї сили пальцями по клавішах. В цю хвилину господарю закортіло оглухнути і він натякав, що налагодження цього інструмента дорого коштує, що грати на ньому має право лише той, хто знає ноти.

– Такому самородку школа ні до чого! – відразу пішла в наступ Таратулиха. – Він уже грає, як професіонал! Орчику потрібно ледь-ледь підівчитися і може вже по телевізору виступати. Другий Бетховен! Він також був німий, але його увесь світ знав!

– Здається, Бетховен був сліпий, – не подумавши, заперечив Пасьоний.

– Цьоця ліпше знають, – мовила з погрозою у голосі Пасьона, наступивши супружнику на ногу, і зашепотіла до нього, мов на похороні. – Тобі не однаково: сліпий чи німий!?

Тоді Пасьоний із жахом отямився, збагнувши свою помилку.

– Пробачте! – вигукнув. – Я згадав: Бетховен був німим!

– Попроси тата, хай тобі купить піаніно, – радив тим часом Орчикові Таратула, у якого від музикальних вправ хлопчика розболілася голова. Тож пробував відволікти увагу маленького тирана від музичного інструмента, аби той дав йому спокій.

– Нам піаніно не по кишені, – зітхнула Пасьона.

– То беріть наше, – не завагавшись ні на хвилину, запропонувала тітка. – Нам воно ні до чого, а в дитини пропадає талант, і не можна гаяти ні хвилини!

Відчувши, що тітчина пропозиція не до душі її дядькові, гості почали відмовлятися.

– По правді кажучи, нам піаніно ніде тримати, – знайшла вихід із скрутного становища Пасьона, винувато розвівши руками. – Надто маленькі кімнати…

Коли в наступну неділю Пасьоні знову прийшли до Таратул, то Бронька, на велику радість чоловіка, забула про непересічні задатки внучатого племінника до музики. Бо відшукала у ньому інший талант!

Орчик за столом, попоївши оселедця, випадково лишив сліди від масних пучок на папері. Але Таратулиха зуміла в цих плямах загледіти паростки живопису, і безапеляційно заявила, що хлопчика чекають лаври Рафаеля. Вона навіть продемонструвала зіпсутий аркуш своєму перукарю. Той ледве стримався, аби не бовкнути: «Яка це курка лапою водила?» Але, на його щастя, Таратулиху так розпирала гордість, що вона, не чекаючи на відповідь цього стригуна, заторохтіла:

– Між іншим, шедевр мого похресника. Погляньте, якою фантазією він фонтанує! На жаль, його батьки – прості люди, не надали значення здібностям дитини. Але ж я – учителька, маю досвід роботи з дітьми, і помітила Божу іскру.

– Ой Боже-Боже, – закотив очі дамський майстер, відразу збагнувши, як йому потрібно поводитися, і дякуючи провидінню, що не вихопився з неугодною для клієнтки реплікою, як Пилип з конопель. – У вас – рідкісний дар виявляти таланти. Орчик – справжній вундеркінд.

Його словесні потуги не були марними: постійна клієнтка розщедрилася на більші чайові. Відтак вона особисто вступила до магазину «Школярик» і купила альбом для малювання, пензлик і фарби й подарувала їх Оркові. Акварелі, тривалий час провалявшись по усіх закутках, опинилися у сміттярці. Але тато і мама захоплено розповідали тітці, що Орчик не випускає з рук пензля і засинає з альбомом під пахвою. Для більшого переконання Пасьона навіть пішла на те, що власноручно зробила кілька незграбних рисунків, в яких тітонька відзначила значний поступ хлопчика і на радощах подарувала йому десять доларів.

– Якби у тебе був син, то ти б його так розбестила, що з нього виріс би бандит, – нишком бурчав Таратула. – Недарма кажуть: син-одинак як не злодій, то пияк. Взагалі, Орчик – звичайна дитина, а ти з ним носишся, як із писаною торбою.

Але Броня уже домовлялася з мамою Орчика про хрестини, які запрошувала відсвяткувати в оселі Таратули.

13

Хрестини Орчика відбулися тридцять першого грудня. Після церемонії хрещена матір запросила всіх учасників на врочисту вечерю до хати на Чупринки.

Сонце шкірилося на мороз. Але в помешканні було погідно. Фіранки мирно спочивали вздовж вікон. Ялинкою бігали доброзичливі вогники. Антикварний годинник вів відлік нового часу майже пошепки, аби не заважати розмові гостей, які зібралися на сімейному вічі.

Щоправда, вечірка могла погано скінчитися. Бо Пасьоні захотіли покласти Орчика спати, а він почав пручатися. І тоді тітка розпорядилася:

– А хай малий посидить з нами. Кажуть, хто не спить у новорічну ніч, того чекає чудо!

Все дитинство Броні складалося з одних заборон. У школі їй не давали носити штани-кльоші, светер і кульчики. Вдома заганяли до ліжка відразу ж після заходу сонця, виштовхували до іншої кімнати, якщо у телевізорі дядько брався цілувати цьотку, і рідко давали гроші на морозиво. То ж вона дуже добре розуміла хрещеника і хотіла, аби він не зазнав тих кривд, які спіткали її, коли вона була малою. І Броня поставила в приклад дружині галантерейника Голландію, де діткам можна абсолютно все. Якби це сказала бідна людина, то її слова можна було б поставити під сумнів. Але слова багата завжди мають вагу. Пасьона не могла не погодитися із Таратулихою, з чоловіком якої хотіла і надалі дружити…

Коли вже гості за столом спочивали, як морські котики на пляжі після обіду, Орчику раптом заманулося потарабанити по клавішах фортепіано. Але Микита, знаючи про неспокійний характер синочка Пасьоних, заздалегідь подбав про свою безпеку. Зачинив кришку фортепіано на замок, а ключ сховав до тайника.

– Немає ключика, десь задівся, – розвів руками господар, вдаючи смуток. І тут сталося несподіване. Слова Таратули так подіяли на інфанта, що його очі презирливо зіщулилися, а сам він затремтів, захлинувся і раптом … заговорив!!!

– Ну й не треба мені вашого ключа. Мама каже, що ви любите тьотю, то віддасте їй хату, а тьотя любить мене і буде давати бавитися з піаніно.

Батьки й гості замилувано поглянули на малого, а отець Євген упав на коліна й почав бити поклони:

– Слава тобі, Господи за те, що ти сотворив чудо! Орчик заговорив!

Орчик, побачивши, що він викликав цікавість до своєї особи, увійшов у раж і тицьнув пальчиком у Кацапулю:

– А тітка Оля каже, що як ви, дядьку, помрете, то вона відкупить у цьоці Броні ваші меблі! А він, – тицьнув пальчиком у Сипонького, – говорить, що йому дістанеться ваша машина! А цьоці залише тільки пса і псячу буду. Цьоцю, а коли то буде? – повернувся Орчик до хрещеної матері.

Від змісту його промови каста завмерла. Мама Орчикова ледь не зомліла, а тато схопився за печінку, де, за його уявленнями, містилося серце. Ледьжива піднесла настромлену на виделку буженину до … вуха. Кацапуля саме розкривала сумочку в пошуках цигарок, але, почувши Орчикове одкровення, тепер не могла згадати, що саме шукала в своєму ридикюлі і ради чого взагалі розстібала замок? Сипонька зарилася обличчям в олів’є. А Сипонький несподівано прикинув таке слівце, що його незручно навести в нашому тексті.

«Яким гарним дітваком здавався цей Орчик, поки був німий, – подумав дехто з гостей про відприска Пасьоних. – Але коли заговорив, то в нього язичок ще той!» Тоді, щоб якось зам’яти неприємне враження від щирості хлопчика, родинна співдружність голосно заговорила про погоду.

Тітонька Броня подумала, що даремно виховувала Орчика. Рано чи пізно він стане таким же, як і батьки, дядьки й тітки. Бо зростає серед них. Не може бо з огірка вирости гарбуз. Навіть, якщо він і вдаватиме із себе гарбуза, то однаково залишатиметься огірком! А вона, засліплена, думала, що Орчик – як свячена вода, що не псується. Та він виявився смердючим жабуринням…

Броня відчула провину перед своїм чоловіком, який привів її у свій дім, довірив ключі, а вона усе його добро, яке їй не належить, на похресника розтринькувала. Однак Таратула їй і словом не дорікнув. Бо тим-то й запала в його серце, що єдина з-поміж багатьох претенденток не схилялася перед його маєтками. Але улесливі речі родичів збили її з пантелику, і вона забулася. Лише тепер збагнула, якою токсичною є її родина. Їх усіх цікавили тільки гроші її чоловіка. І приязнь Броні до Пасьоних обірвалась.

А в цей час Пасьона, яка спершу втішилася, що її синочок розмовляє, як усі (збулось-таки віщування ворожки!), тепер почала оговтуватися від враження. Коли вона нарешті втямила істинний зміст слів свого єдинака, то дуже перестрашилася і стала гарячково придумувати, якби то пом’якшити сей форс-мажор і задобрити куму. Пасьона поглянула на свого чоловіка, шукаючи в нього виходу. Але язик у її Пасьоного кудись утік, і без нього той був безпорадний. То ж взялася рятувати ситуацію самотужки.

– Ай-ай-ай, як не соромно! – почала Пасьона лаяти свого пуп’янка. – Тітонька тебе обожнює, а ти засмучуєш її паскудними словами! Ти, мабуть, хотів сказати, що тебе не цікавлять цьоцині маєтки, ти просто любиш цьоцю за те, що тобі з нею цікаво. Ану, скажи, Орчику: «Дорогі ви наші цьоцю, я вас люблю за те, що ви ме…

– Припини! – перебила племінницю Броня, не в силі більше стримувати образу. – Дитина сказала правду, а ти навчаєш її брехні…

Отець Євген, який ще хвилину тому хотів, було, допоминатися додаткових коштів за чудо, що сталося з охрещеним хлопчиком, тепер мало не перетворився у соляного стовпа. Пережувавши зміст слів Орчика, він почав шукати очима дверей. Бо перелякався, що Пасьоні ще чого доброго заберуть у нього і ті гроші, що заплатили йому за хрещення дитини. Правда, в якусь мить піп хотів зауважити, що устами дитини глаголить істина. Але, побачивши, як Пасьоний стиснув у кулаці ніж, отець Євген поспішив залишити забаву, доки не заробив синців або запрошення в свідки. «Люди, як видко, не дуже набожні, – перелякано розмірковував служитель культу, скрадаючись до виходу. – Всього одна іконка – та й та на кухні!» Таратула пішов провести духівника до воріт.

Пасьона так розгубилася, що вперше не знайшла, що відповісти, а тітка зрозуміла, що потрібна лише своєму чоловікові. Не могла собі простити, що потратила багато часу на невдячних родичів та їхнього хлопчиська. «Скільки добра я могла зробити для Микити, поки тринькала час на цього молокососа», – докоряла собі Броня. Її Таратула жадав затишку, а вона приймала цей галасливий вертеп. Він хотів розсолу з локшиною, а вона пекла торти, бо їх любить Орчик. Він хотів дивитися на хлопців, які ганяються екраном за м’ячем, а вона перемикала телевізор на іншу програму, де показували дивацькі мультики про черепашок з крапкоподібними ротами. Але тепер, вона дала собі слово, все буде по-іншому. Нікого більше не впустить на поріг, а Таратулі, якого лише тепер оцінила, подаватиме сніданок у ліжко.

Гості почали шукати достойну причину, аби покинути гостину. Адже розуміли, що в них після палкого виступу Орчика перспективи не більші, ніж у вибитого зуба чи в зламаного нігтя. Пояснивши, що їй, незважаючи на третю ночі, час до лікаря, Пасьона взяла свого Орчика під пахву, як градусник, і чимдуж чкурнула до виходу. Її чоловік виплигнув на вулицю ще скоріше. Ледьжива як справдешній психолог вирішила піти по-англійськи: залишення гостини без прощання у такому випадку ні її, ні господарів ні до чого не зобов’язувало. Дядечко Сипонький заявив, що поспішає до центру міста, щоби в романтичній обстановці розпити біля ялинки пляшку шампанського, хоча після сьогоднішньої учти він і так ледве на ногах стояв. А Кацапуля раптом згадала, що в одному з її підопічних туалетів прорвало трубу і вона мусить бути в лиху годину біля свого фаянсового друга.

– Нічого не бери близько до серця. Адже твій Орчик знову говорить! Яке щастя! – вже на вулиці пробувала Кацапуля потішити Пасьону.

«Краще би мій Орчик навіки лишився німим», – подумала Пасьона.

22 липня 2007 рік

Примечания

1

Дейл Карнегі (24 листопада 1888 – 1 листопада 1955) – американський педагог, психолог, письменник. Зробив розробки психологічних курсів із самовдосконалення, навиків ефективного спілкування, виступів.

2

група придворних в Іспанії на початку Х!Х століття, яка впливала на державні справи задля власної вигоди

3

Палацова споруда.

4

Бог торгівлі в давньоримській міфології

5

невістки

6

Малюк.

Content

Леся Бернакевич
Дорогі ви, наші цьоцю

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

Примечания