Володимир Худенко

Дим

I

«Привіт, Іро! Ось я вже шість днів знаходжусь у повітрянодесантній учебці за сорок п’ять кілометрів від Каунаса, Литовська РСР, неподалік від залізничної станції Гайжюнай. Напишу детальніше, як я потрапив сюди. У Сумах я був із Колею (я писав), але одинадцятого травня його з хлопцями повезли в Північний Військово-морський флот. А мене вранці дванадцятого травня в чотири години ранку посадили в потяг і повезли через Україну, потім через Білорусь, і нарешті в Латвію. На другий день в три години ночі були в Каунасі. Чекали до шести годин ранку електричку, приїхали в Гайжюнай, до речі – там знімався фільм «В зоні особливої уваги», потім нарешті приїхали в учебку. Тут нас розформували, переодягли, і ось я пишу. А в думках я вдома. Згадую наші останні вечори, як в останній день ми ходили до твоєї садиби, і думаю про тебе. В учебці я буду півроку, вийду сержантом та поїду в частину, а може, й залишать тут. Зі мною тут пацан із Підлипного, Сергій Руденко. Іринко, вибач, що не написав раніше – не було часу, і так пишу ось на перекурі, правда, я не курю. Вибач за почерк – пишу на військовому квитку».

Йвановича ховали на початку похмурої вітряної осені, коли днями ще бува й світліло, а над вечір вже наганяло хмари. І ночі стояли холодні, сумні, і тужно, пронизливо вило округою.

Та й ховали не без клопоту. Спочатку довго не могли найти путніх копачів, а потому – бортової машини. За місяць перед тим колгосп, чи то пак СТОВ, офіційно й безповоротно збанкрутував, і ввечері хлопці порозганяли колгоспну техніку до себе по дворах. Антон тоді й сам, оставшись на колгоспному дворі аж до смерку, плюнув і, кинувши в кузов чужу запаску та дві порожні каністри, погнав свій ГАЗон до дому тихою безлюдною вуличкою. А вже одчинивши ворота, вгледів Ірину на порозі, і на її німе запитання лиш важко махнув рукою, буркнув:

– А я знаю?

І загнав машину в двір.

А через тиждень-два (до кого як) до шоферів навідався бувший завгар. Наказав зігнати техніку до комір.

Ірина тоді не вмовчала:

– Куди ти потаскав машину?

– До комір, – не втямив Антон.

– Ок чому?

– Поголовний велів, сама не чула?

– І хто він тобі такий?

– Завгар, а хто? Який тебе дзелик вкусив?

– Так заберуть же…

– Та чи вона й так моя? Іди ось не капай…

– Зо мною полайся, як більш ні з ким!

– Звиняйте, ваше високородіє.

Ну, словом, одвіз тоді Антон машину, як і решта. У кого, правда, пізніш забрали, а в сусіда його через дорогу трактор і досі в кінці городу, в берегах стоїть, бо загнав у хащі так, що не можна тепер витягти.

А оце вже як треба було везти Йвановича на цвинтар, то машини і не найшлось. Антон сам ходив із парубками до комір, а там, виявляється, охорона вже, і все якісь не наші – чи конотопські, чи бог їх зна. Словом, вийшов до них той Поголовний… він не Поголовний ніякий, ясна річ, то прозивають так, отож вийшов він до них і каже, мовляв, – так і так, нема машини, не дам машини, про інвентаризацію якусь плів… Виходило так, що орендатор тепер тут буде, і теж не наш, а всі в нього пайовики, а оцей же кабан Поголовний у нього так як управитель.

– Тобі ж на зборах, такий-сякий, постановили, щоб давав бортову на похорони! – не вмовкав Антон. – Ти ж сам у клубі клявся й божився, чорти б тебе видерли раком!..

А він, падлюка, лиш сміється.

Щось плете таке…

– Пройде опис, тоді й виділимо бортову…

– А… Понтій Пилат!

Антон махнув рукою та розвернувся назад, як не побіг через сільповський парк. І завше у нього так – то лається, що і небу жарко, а всі округ лише сміються. Видно, того й не вробив на посадах – він же й сам трохи завгаром був, цей Антон. Років два всього, чи й менше. А що він – лається-лається, а вони, іроди, лиш сміються, ніхто його серйозно не сприймав.

Догнали його хлопці, окликнули. Давай, мовляв, до Бондаря сходимо, у нього ж є бортовушка, те та се. Бондар – то ще один орендатор, їхній, із села. Антон пирхнув – бозна, чи вона, та бортовушка, ще й їздить… Ідіть самі, а я онно до Панаса, хай лаштує кобилу, раз так. Бачте, як виходить – проробив чоловік весь вік на грузовій машині, а на цвинтар станем підводою везти…

Машина, правда, найшлась-таки. Як уже сходив Антон до Панаса та вернувся на дворище покійного, з Іриною там перекинувся словом – вона лаштувала на стіл з бабами, словом – явились хлопці, кажуть – впросили Бондаря, і машина наче на ходу. Але за кермо кого з їхніх орендатор пускати не схотів ні в яку, послав свого Чуба, а він, той Чуб – п’яниця з п’яниці, і не прохмеляється зроду-віку.

Ну, так і вийшло – явився Чуб захмелений, і ще щось варнякати почав, Антон його вилаяв і в Христа і в Божу Матір, а тоді поліз у кузов вимітати звідти полову – той Чуб не стямився хоч кузов вимести, як їхав.

Тоді стали ждати попа, і ждали години зо дві, аж завечоріло. Антон сам хотів було ще зранку їхати за попом, та зголосився Валерка – покійного Йвановича син, у нього ж і машина своя, ну хай… Поїхали вони удвох із жінкою, і довго їх не було. Антон усе то стояв із чоловіками як надолобень, смалив без ладу цигарки і балакав бозна й про що – то за рибу, то за футбол… Про що на тих похоронах балакати? А то заходив у хату і стояв у сінях в напівтьмі – позирав скоса на мерця; той лежав серед зали в труні, висохлий, сірий, аж чорний.

* * *

Вмер він минулої ночі, похмурої, вітряної осінньої ночі. Антон тої ночі довго не міг влягтися, а влігшись, ворочався на постелі, вставав, вдягався, виходив у двір подиміти – Ірина давно вже спала. Він ходив по двору розхристаний, слухав, як виє вітер, як брешуть собаки по селу, як сунуть машини по Роменській трасі.

Обережно прочинив хвіртку, аби не збудити Ірину в хаті, та вийшов із двору. Ніде по вулиці не світилось, і зір не видно було за хмарами, а берізка над воротами хилилась під тужним вітром, губила зів’яле листя. Вернувся у двір, так само без лязкоту причинив хвіртку. Пройшов по садку, тоді на вибраний город, тоді далі городом… Шурхотіло кукурудзиння неламане, підвивав досадний вітрюга, а далі, аж там за болотами, світило собі вогнями сусіднє Жовтневе. Дивно навіть – як розпався Союз, так в Карабутовім одразу майже й погасло вуличне освітлення, виходить – нічим стало платити за струм. А в Жовтневі тому досі галасує… Хоча чого й ні – там поля агрофірма одна орендує, всі при ділі в селі, і саме ж село багатше буде.

Всміхнувся сам до себе – уперше за ніч розвіяв трохи тугу неясну. Жовтневе. Ірина. Згадав, як парубкував, як проводив її з клубу болотом поночі. Або як сам ходив у те Жовтневе до школи… Так і познайомився з нею, бо ж там були курси і можна було здати на права в старших класах. Скільки всього згадалось! Особливо отой раз – як гуляли поночі парком коло садиби, і коло ставків, тенісних кортів запущених, зарослими алейками тими. Коло ЇЇ садиби, ЇЇ алейками…

Він збиткувався тоді з неї, не в зло, ясна річ:

– А оце б жила тут як паничка – зроду б з таким, як я, не здибалась!

– Та ось припини! – вона сміялася дзвінко, але й опускала очі.

– Точно так, ваше високородіє!

– Бовдур!

Всміхнувся про себе, й наче полегшало. Ой світе правий – дурість яка юнацька, дитяча навіть. Щось відволікло його… Вглядівся. Здалося, наче під самим Жовтневим – на ґрунтовій дорозі од ферми – хтось блискає ліхтариком. Вглядівся ще – наче й нема. Чи мо’ здалося? Розвернувся, зітхнув, побрів, похилившись, у хату.

Там, уже в сінях, як вішав куртку, одчув таке, наче пройшов хтось у нього за спиною, наче навіть половиця скрипнула. Він розвернувся різко.

– Ірино?

Тиша.

Клацнув вимикачем – порожні сіни, ні душі. Зайшов до господи – Ірина спить собі, як і до того.

– Приверзеться… – тихо мовив сам до себе. – Чи вже дрімаю на ходу?

Влігся, і наче навіть сон прийшов, а тут лементують у дворі, в шибку затарабанили.

Явилась баба Маня в сльозах, каже – нема Йвановича.

Одмучився.

* * *

Йванович той був Антону ледь не за батька. Мати Антонова після школи вступила в конотопське медучилище, там же, в районі, і стріла чоловіка – росіянина, сина військового. Після навчання одразу й побрались – вона стала фельдшером в тутешньому медпункті, а він – бухгалтером в колгоспній конторі. Пожили недовго – Антонів отець безпробудно пив і воювався, лупив дружину немислимо і ганяв по дворищу, вона часто, заплакана, ховалася з малою дитиною на руках у хащах край городу і ночувала по сусідах, в того ж Йвановича і баби Мані он…

Вона, Антонова мати, була жіночкою тихою, беззлобною – обох батьків її не стало у війну, і росла вона на утриманні в одної далекої родички з Путивля, котра, та родичка, од неї одхрестилася зразу, як дівчина кінчила восьмирічку. Тож і оборони в неї не було ніякої, ні тут у селі, ні будь-де. Але спочатку ще жили хоч як – купили за кредит в колгоспі непогану, хоч і стареньку хату, придбали Антона, ростили його. Хазяїн прохмелявся і каявся – якось жили…

Та одного разу – Антону того року якраз було в школу – отож якось конторське начальство не видержало безпробудного п’янства батька і заслало його од себе аж на тракторний стан якимось рахівником – аби од себе подалі. З кимось не зладив він там у конторі, а норов мав гарячий, непримиренний, горілкою ще більш розпалений. Отож і там, на тракторному стані, він не вробив. Пригода та і досі неясна, темна… Буцімто був він ще зранку чумний, а день саме видався душний, прогірклий, сонце палило нестерпно – був липень, середина літа. Бачили, як вискочив старий Савельєв зі своєї комірки і так наче за кимось побіг-погнався, от тільки нікого не було у дворі, ні на дорозі – жадної душі. А біг він і біг, між тракторів і сівалок, по розпеченому асфальту двору, кричав щось непевне і біг, заледве не добіг до токарної і там простягся – розбив голову об якусь борону. І розбив-бо, хвала богу, не так щоб дуже, в усякому – викликали жонку з медпункту, викликали швидку з району і одправили в тамтешню лікарню. Він ще й белькотів щось, немов марив.

Трактористи, хто був тоді на таборі, клялись і божились, що так воно все й сталось – вибіг із комірки, бозна за ким женучись. А то балакали різне – може, побився з ким, а чи штовхнув його хто на ту злощасну борону навмисне? Ні, клялись і божились, що сам впав. Та врешті, як Антонова мати навідалась до нього в лікарню, то він там, прийшовши трохи до тями вже, сам її запевняв, що біг, що спіткнувся і впав, а за ким біг – бозна, а чого біг – не знає сам. Але був веселий навіть, наказував, аби привезла наступного разу з дому книжку якусь і маленькі шахи, а то тут у палаті, мовляв, нудьга. Вона й поїхала назад у село – а то що ж там, дитина сама, і хазяйство їсти просить… Не дождалась і операції, а мала вона бути під вечір, і старший Савельєв на тій операції вмер.

Операція була там нібито й дріб’язкова, а чого ж він тоді вмер – ніхто до ладу не знав. Вірніше, мати либонь що знала, але Антону мало розказувала – щось там із кісткою носа, чи вправляли якусь кістку, а вона провалилась усередину, аж до мозку, і ще відкрилась кровотеча і не могли спинити, а він до всього не прохмелився з учорашнього, а відкласти ніяк… Словом – доля. Так буває – казала мати, інколи буває. На жаль.

* * *

Після того Йванович і став Антону ледь не за батька. Не те щоб вже бозна-як, але допомагав матері – то пошле когось із шоферів привезти те та се, то город виорати, то випише по лівій накладній машину вугілля їм. Сам бува щось полагодить на дворищі чи в хліві, або з бабою Манею поможуть город посадити на весну, а на осінь викосить бадилля, обкосить обніжки, загребе та попалить, напустить диму по вулиці. Баба Маня, бувало, посидить з Антоном, або й їсти зготує, як у матері яка комісія в медпункті трапиться чи в місто треба проскочити, а як вже Антон підріс, то Йванович вчив його уму-розуму – то штахетник із дощок змайструють, то в велосипеді колесо заклеїти як, чи спиці підтягнути, чи цепок – розкаже. А як надходила їм черга по вулиці корів пасти, то пасли в основному Йванович із Антоном – той займав з одного кутка, а той – з іншого, так і гнали вдвох скотину туманними вранішніми вулицями. Бувало, що й так – за життя-буття балакали, хоча Йванович і був по натурі мовчкуватий. Та й Антон такий же самий.

Йванович в ту пору був завгаром у колгоспі, це вже потім, ближче до пенсії перевівся на пожарку чергувати, вже ж і здоров’я здавало, а оцей самий Поголовний на його місце став. Може, тоді й пішло все в колгоспі прахом? Хоча воно ж усе якось докупи – нового голову з району прислали, перебудова, затим Союз розпався… Хто його зна.

Баба Маня весь вік до самої пенсії робила прибиральницею в школі, а жили ж вони з Савельєвими на одній вулиці, майже по сусідству, тільки не зовсім поруч – через пустир. На тому пустирі раніш було дві хати, а у війну вони згоріли – гехнули по них реактивним снарядом, наші гехнули звідкись із-за Жовтневого, були там позиції їхні, а тут – німецькі. Це старі люди так казали, або той же Йванович, мовляв – довго так було, тут німці – там наші, і наші розвідники ночами приходили через болото в село, шастали там у берегах, а німці їх шукали. Як же вони не додивились, усе не міг втямити Йванович, що на тих дворищах ніяких німців і пелеху не було – одна хата пустувала, а в другій жила мати з дівчинкою – Йванович ту дівчинку знав добре, була вона трохи менша за нього. І, мовляв, тоді як прилетів снаряд – того Йванович не бачив, то вже розказували йому; так от – тоді як прилетів снаряд, то жінка вийшла якраз на крилечко, примружилась на сонце, а воно як засвистить, засвистить… Погоріло все – хати під солом’яною стріхою, хліви литі, а на хлівах сіно, а під хлівами та ще поруч чагарник, запущений сад з висушеними тинами… Йванович казав, що в них у старій хаті тоді побило осколками віконниці, і важкі віконниці, товщиною в два пальці, були в дірках, як решето – така сила. Йванович і сам од війни, виходить, постраждав, хоча вже й після неї – пасли з хлопцями корів у берегах і підірвались там на міні. Одного хлопчину вбило, а ще одного разом зо Йвановичем же – лише покалічило. У того другого щось із ногою було, а Йвановичу два пальці на правиці ледь не одтяло – бецман та вказівний. Хвала богу, пришили в лад, лише довелось на час переучуватись усе лівою робити. Так до смерті Йванович і остався дворуким – і писати міг обома, лишень погано. Не розбереш майже. Він мало про війну розказував, і все чудне якесь – то все згадував, як в останнє передвоєнне літо йшли вони з покосів і бачили три сонця в небі, ну чисто тобі три сонця, а потім знову стало одне. Або як лежав осінньої ночі на теплій печі і бачив у вікно над піччю якесь блискуче покотьоло – воно снувало двором невисоко, а потім чкурнуло на той самий пустир і там зникло… Чи там тоді пустиря не було ще? Він сам не пам’ятав. Інколи повідав, як німці заходили в село – чванливі, гордовиті, йшли рівними рядами, а як відступали, то були брудні і худющі, неохайні, та все цупили з придорожніх дерев яблучка-дички. Або, бувало, заходився дивуватись, чого це, мовляв, у війну літаки інакше літали, ніж нині – не так високо, та й з гулом інакшим, бомбовози – казав він на них, бомбовози! – так і казав… Ніби й розумна людина, а ото таке.

* * *

У шістдесят літ Йванович вийшов на пенсію, і на його ювілей зійшовся ледве не весь колгосп. І голова, і Поголовний, і завферми, і бухгалтера-диспетчери, і рядові колгоспники. Прийшов навіть голова сільради та директор школи з завучем. Приїхав син з дружиною та дітьми. Всі сиділи, випивали і їли, бажали довгих літ і міцного здоров’я, навіть заспівали під баян «Два кольори» та «Рідна мати моя». А для самого Йвановича те все було ой як невесело, він позирав на те збіговисько, як на власний похорон. Був блідий, як стіна, і якийсь такий немов… вимучений? А як виходив до хлопців, що диміли на вулиці, то лише бубонів під носа: «Шістдесят – це все, шістдесят – це все…» Він давно таке казав, і чим ближче до пенсії, тим сумнішим робився.

І ніби як наврочив, а чи мо’ одчував що. Мабуть, не прожив і року після того – стали відмовляти нирки. За місяць перед смертю так узагалі через кожні два дні мусив їздити в районну лікарню на очистку крові. Теж не близький світ – коли син возив, а коли мусили й наймати кого, Антон і наймав в основному. Зробився слабий, задихався – не міг як слід і на вулицю вийти по потребі, усе спинявся, відпочивав, хапав безкровними губами повітря. А ночами не спав ніяк, похмурими вітряними ночами він лежав на постелі напівсидячи, а над ним нависала баба Маня – то поправляла подушки, то розважала розмовами; вона й сама не лягала до світу. Так і мигтіло вікно їхньої хати з дороги од смерку й до світу, як хто ще, правда, й ходив чи їздив тою дорогою в таку пору. Антон з Іриною провідували їх ледь не кожного дня, поривались чим помогти, але баба Маня на те лиш сумно одповіла Ірині: «Чим тут, дочко, поможеш? А смерті ждати – на те помічників не треба». І кидалась усоте жалітись. Не зло, а ото так сумно, понуро: «Не спить всеньку ніч, а ні таблетки ті, ні уколи не помагають… Ні та больниця їхня. Ляже – задихається, добре, як ото задрімає хоч сидячи. А я вже над ним. І так всеньку ніч, аж поки й світає». А сам Йванович охочий зробився до розмов, дужче, ніж при здоров’ї – видно, тим тугу свою розганяв. Розпитував усе ослаблим голосом, що там у селі, в колгоспі. Антон оминав тему банкрутства і не повідав, як описували майно в конторі, як голова ховався по кущах від якихось приїжджих бандитів… Йванович, ясна річ, і так знав, що справи там кепські, але, видно, теж не хотів зайвий раз нервувати – не дуже й розпитував вже за подробиці. Зате Ірина вже його розважала – до неї як до продавщиці стікались усі місцеві плітки, і карабутівські, і з окружних сіл, навіть і з району дещо доходило. А бувало, Йванович раптом посеред розмови похмурнів і починав жалітись сам, і так якось для нього незвично, по-дитячому навіть: «Не сплю. Не можу влягтися – ляжу й задихаюся. А сидячи хіба й заснеш? І так все ’дно дихати нічим… Вийшов на вулицю, так чотири рази спинявся, сідав – не можу, задихаюсь». І очі його сльозились у такі миті.

Перед тим днем, як він вмер, вони в нього були, а він, казала баба Маня, якось одразу серед ночі зробився поганий і забалакуватись став. Ще казала, що просив курити, а цигарок в хаті якраз і не найшлось, і ні жменьки махорки – Йванович вже літ десять, як не курив. Антон йому вже хоч у труну пачку цигарок вклав.

* * *

Поховали Йвановича, а Антон наче мало що й пам’ятав із того похорону. Пам’ятав усяку нісенітницю – як бігав ото в пошуках копачів та машини, як зчепився з Поголовним, як тоді довго ждали попа. Тоді як явився той піп з двома жіночками – чи півчими, чи матушками, чи як їх там в біса? Як тоді той піп повагом входив у хату, забаскаличився над покійним – покривало там йому не таке, те та се… «А чого ж не таке, – подалась баба Маня, – я ж іще раніш приготувала, у бабів випитала…» Ні, не таке, треба в нього купувати, причепився й до хрестика чи до чого там ще, Валерка поліз мовчки за грошима.

– А греби ж твою матір… – просичав крізь зуби Антон, стоячи в сінях.

– Антош… – поклала йому руку на плече Ірина. – Ось хай.

Де вона й взялась тільки, та Ірина? І завше з нею так – як з ним, Антоном, щось не те, так вона вже й тут.

А він наче одразу, через куртку та сорочку, одчув тепло її руки, одразу наче весь обм’як, повеселів. Завше з тою Іриною так.

І все згадувалась якась нісенітниця з того похорону – то як ставали на поворотах, і батюшка окидав суворим поглядом натовп. Деякі чоловіки там курили, не ховаючись навіть.

– Ви хоч би шапки поскидали, – суворо буркнув піп.

Тоді йшли через ті комори, і подумалось Антону, що це ж і стара машина Йвановича тут тепер – та сама бортова, яку просили з обіду ще, і пожарка, на якій він перед пенсією робив. Пожарку на зборах теж постановили оддати селу, але кому це тепер болить? Чи й оддадуть? А бензин же ж хто купить – сільрада? А ремонтувати хіба по черзі будуть? А запчастини? А пожежна команда що ж – за бажанням? Чи й стюмляться? Ото така дурниця верзлася, як ішли на той цвинтар.

Тоді на цвинтарі пам’ятав, як голосила баба Маня. Щиро, але наче трохи по-навченому – на кого залишив, та як же ж я без тебе… Валерка стояв понурий – очі на мокрому місці, але стояв смирно. Жінка до нього тулилась, а старша дочка трохи осторонь – опустила голову. За тим згадувалось, як піп виспівував вічную пам’ять, а якісь старі баби у Антона за спиною гомоніли впівголоса:

– Цей батюшка ох і співає гарно, ох і гарно!.. А отой шпотівський у покійної Палажки так тільки бубонів собі під носа…

Аллах акбар…Чи вам тут концерт?.. – хотів було буркнути Антон, але вмить спохватився.

Як уже одчитав панотець, то стали підходити прощатись, і баба Маня прощалась останньою. Голосила, примовляла, а тоді трохи примовкла, і хтось із копачів хотів було вже накривати, а баба Маня як зойкне:

– Підождіть! Я ще не попрощалась, ще ні!

Наче хотіла вдержати Йвановича на цьому світі.

Тоді забивали труну гвіздками, і глуха луна розносилась стареньким цвинтарем під похмурим осіннім небом.

Спускали на рушниках, і один рушник не змогли витягнути – застряг. Махнули рукою і бросили.

Тоді знов нічого, і згадується зразу, як ішли вже назад, і Антонів сусід із другого боку, Пашка Маоцзедун, – прозивали так, бо той служив на китайському кордоні колись, так от – той Пашка в Антона попросив цигарку і закурив, а спереду них ішла ота Валерчина старша дочка з якоюсь не нашою дівчиною, чи то подругою, чи бозна… І от вони ідуть і гомонять, а Антон наче мимоволі прислухався.

– Я… я считаю, что нужно… нужно воспринимать как данность, – говорила Валерчина старша. – Так или иначе ведь все умирают.

Пашка курив трошки спереду, і дим летів Антону в лице.

II

«Привіт із Литви! Дорога Іринко, сьогодні після обіду отримав від тебе листа, за який тобі дуже вдячний. Напишу трошки про себе. Служба моя йде нормально. Вже зробив два стрибки з літака. Напишу детальніше. Другого числа в нас увечері була попередня підготовка, а наступного дня встали о пів на п’яту ранку та побігли на аеродром за шість кілометрів. Прибігли туди, парашути вже були там, одяглись. Багато разів перевіряли перед стрибком. Стрибало нас по дев’ять чоловік із сержантом. Словом – стрибнули чудово. Правда, погода була не дуже, часом накрапав дощ та був вітер. Але літаки не припиняли роботу, один за одним злітали та сідали. Після стрибків поїли. Почали вкладати парашути на наступний стрибок з автоматом. Вкладали цілу ніч до п’ятої ранку. Поспали дві години, і на заняття. Займалися три години, і начальник штабу наказав усьому особовому складу нашого взводу поспати до обіду. П’ятого числа прокинулись о шостій ранку на стрибки. Стрибнули, і одразу наш взвод заступив на добу в караул. Ну от і все, така моя служба, Іринко».

Ледь впоралися з тими похоронами та одбуванням, а Ірина вже смикнула Антона – треба йти до Маоцзедунів, має ж дзвонити Лариса зі Смоленська. Так і пішли вдвох вуличкою, сяк-так розпрощавшись із бабою Манею, саме смеркло вже.

В Антона телефона не було, а в тих Маоцзедунів був – дали їм недавно номер бувшої ферми карабутівської. Отож і дзвонила Лариса сама їм, бо звідси в Росію дорого, а ще ж од чужих людей. Домовились, що подзвонить вона сьогодні, о дев’ятій вечора – у них уже о десятій, виходить. Мали б домовлятися, коли їхатимуть. Коли їх зустріти…

– Ну что, братиш… билеты вы взяли? – донісся гортанний Ларисин голос із далекого міста в чужій країні. – На когда? Я вот все же думаю – давайте мы вас встретим в Брянске, а? Можем даже и машиной… А то чего вы будете трястись, а?.. Нет, ну правда! Время терпит вполне, – вона, як завжди, не давала Антону вставити слова.

– Ларо, тут цей… – почав він ніяково. – Іванович вмер. Ну, ти знаєш, я…

– О, Господи! – Лариса примовкла на хвилю. – Когда?

– В цю ніч. Оце поховали, хай царствує. Чуєш, Ларо, я… – він знов зам’явся.

– Антош, брось, я поняла, я все поняла.

– Три дня… Три дня осьде ’дбудемо, і ми тут як тут. Ну просто зараз ніяк. Та й не до діла, сама розумієш.

– Антош, конечно! Все нормально, даже не думай ничего.

– Я все тягнув із квитками через це… Ларо, ти прости. Ну так, так хотілось, на розпис щоб і на вінчання… – він повів рукою.

– Нор-ма-льно все! Антош, ну не оправдывайся, ну ей-богу! – ніжно заговорила сестра на тому кінці дроту, і він відчув, як вона всміхається. – Приедете после, ну подумаешь, опоздаете на пару деньков – дел-то!.. А мы… Мы знаешь что – мы специально в Талашкино сделаем такую выездную свадьбу, а?.. Для своих, отличная идея, по-моему! В общем, ты не бери в голову даже…

– Пробач, що я тобі такі новини… тут.

– Да перестанешь ты или нет оправдываться? Вот упрямый черт! Когда мне позвонить в следующий раз?

– Я з Конотопа… чи… словом, сам тебе наберу, як будуть квитки, добре?

– Конечно, хорошо. Ириша там?

– Тут, де ж їй бути.

– Дай-ка ей трубочку, хм… дамский разговор, – Лариса знову всміхнулась там, у Смоленську.

– Даю, даю, – всміхнувся і Антон мимоволі.

* * *

Антон в загальних рисах знав, що там у них за «дамський разговор». По-перше, Лариса за нього, Антона, вельми переймалася. Буває так – немов і родичі не близькі, сьома вода на киселі, а родичаються дужче, ніж близькі. Лариса йому двоюрідна сестра. Мати її, виходить, старшого Савельєва менша сестра, вернулась ще при Союзі назад на батьківщину – працювала там в дорожньо-будівельному управлінні і отримала у власність будинок в селищі Талашкіно, за десять кілометрів від Смоленська. Там було ціле селище в селищі – спеціально для будівничих, так воно і називалось ДРСУ-1. Дід їхній, отой самий військовий, помотавшись по гарнізонах (у Конотопі вони пожили недовго) теж на старість, як овдовів, переїхав до дочки, а дочка та, Антонова тітка, виходить, була ще до всього й видним комсомольським функціонером… Словом – окрім того будинку, були в них ще в Смоленську, здається, дві квартири.

Але про все по порядку – Лариса родичалася з Антоном, він їздив інколи до них в Росію, а вона сюди навідувалась, коли могла. І на їхнє з Іриною весілля приїжджала оце, і з Іриною потоваришувала гарно – знайшли вони спільну мову, словом. Видно, просила вона Ірину, по-перше, Антона підтримати, як-не-як – на два весілля по похорону, бо не встигли Антон з Іриною побратись – спочила Антонова мати, а тепер ось мала Лариса там, в Смоленську, заміж виходити – захворів Йванович і вмер врешті. Лариса знала, що Йванович був Антону за батька, то й переймалася тепер за брата. Що вже там на те її весілля, мовляв – встигнуть не встигнуть, хай лишень не сумує дуже. Либонь, таке вона і казала Ірині, а ще ж і те, друге…

Словом – Лариса давно вже радила їм, та що там радила – наполягала, щоби перебирались вони до них у Смоленськ. Хотіла віддати їм отой будинок у Талашкіно. Казала, мовляв, знаю, що ви, особливо Антон, до міста не дуже охочі, тож живіть там – там скрізь як село, і городик є, і тихо, і пройдеш по дорозі метрів сто – тут тобі і річенька в очеретах, тут тобі і поле неозоре, і дібровка в полі. А пройдеш в інший бік метрів двісті – тут тобі і селище міського типу з панельними брежнєвками та магазинами-ларьками. А зупинка автобусна там ледь не під самим домом – два кроки пройти. До обласного центру десять хвилин їзди маршруткою, а маршрутки ті ходять одна за одною. І роботу вам обом найдемо, дуже навіть легко, тут зарплати навіть вищі. Чого ви, мовляв, у тому селі своєму гибієте?

Але Антон противився. І прямо наче не відмовляв, боячись, либонь, образити сестричку ненароком, але все ж бурчав ото – та хай, та подивимось, та хтозна, як воно… Був він узагалі по натурі неповороткий, не схильний до різких рішень. Отож і вирішила Лариса поміняти тактику – загітувати спочатку Ірину, а там уже хай вона Антона допиляє. Вона за Ірину Антону завше казала жартома: «Та твоя дворянка – вона розторопніша, ніж ти, буде».

Треба, мабуть, розказати й за «ту дворянку», а то що це ми все «дворянка, дворянка», а ок чому – й хтозна.

* * *

Десь у кінці сорокових приїхав у Жовтневе і став там на квартиру один хлопчина – інженер по меліорації. В окрузі тоді з великим розмахом осушували предковічні болота округ сіл, ніби як під пасовиська, а всю воду відти зганяли в водосховище «Ромен», що сягало аж сусіднього району. Ну став хлопчина на квартиру і став, поробив тут трошки, потім узяв та й оженився на одній жовтневській дівці, звів власний будинок і залишився в селі, а працював в управлінні того ж водосховища. В новий дім він одразу після весілля привіз звідкись і старого діда – свого батька. Дід був старий, але рослий і дужий, ходив завжди витягнувшись, як струна, і пихтів постійно люлькою чи самокруткою товщиною в палець. Мав довгу молочну бороду і таке ж волосся, а характер мав тяжкий – так казали в селі.

Ні з ким він не говорив багато, ні з ріднею, ні з іншими дідами по вулиці – так ото, поздоровкається сухо, та і все. Навіть в господі був нелюдимий, жарт хіба – навіть по імені нікого не називав, як кажуть, зроду. Навіть невістку чи рідного сина кликав завше «ти» і більш ніяк. Ото «ти, йди сюди», або «ти в хаті чи де ти є?», «ти в лавку йти будеш?». І ото розумій, як хочеш, до кого то він – до невістки, чи до сина, чи до онука, що народився пізніш у них.

Після народження дитини сім’я прожила разом не так і довго – чоловік найшов десь коханку і пішов з дому. Жив спочатку в Нехаївці, тут поруч із Жовтневим над водосховищем такий хуторок невеличкий є, а потім з новою сім’єю перебрався кудись на Донбас, розказували навіть, що працював на шахті, а пізніш нібито загинув десь у тих краях – чи то вбила якась банда, чи то втрапив у банду сам… Хтозна. А от дід, старий Кандиба, остався з невісткою й онуком у селі.

Дивний був дід, що й казати. По селу говорили, що він і пенсії мовбито ніякої не отримує, а на що живуть – бозна, чи на самої невістки трудодні? Правда, він чоботар непоганий був, той дід, та й узагалі – рукатий дідок, лише не надто охоче брався за роботу комусь. А ще бувало хто з села інколи бачив, як в пізню годину, в присмерку вечорів дід той задвірками проходжується до панського парку і того місця, де садиба була, і церква Великомучениці Катерини, і старий покинутий цвинтар, проходжується там зарослими алейками, випрямившись, як струна, склавши руки за спиною.

Якось жили вони, і дід той жив довго – пережив і сина, і невістку, і доживав віку вже у дорослого внука тут же, у селі, няньчив правнуків. Було, катає старшого на візочку або сидить під двором на лаві, дитина на руках, а він люлькою пихтить. Вже й лаялись на нього, а все без ладу – як крикне дід своїм громовим голосом: «У мене зроду й голова не боліла, зроду! А ви одно мікстуру свою п’єте і дітей нею запихаєте! Хай привчається ото до диму – здоровішим буде…»

Ото такий був дід. Але остання дивина сталась із дідом років за два до смерті. А саме – народилась Ірина, і діда як підмінили, дівчинка стала в нього улюбленицею, та ще й якою! Варто сказати, що він єдину її називав по імені. Та, власне, сам же і наказав наректи дівчинку Іриною. Пояснив скупо, що так, мовляв звали його покійну сестру, і оця дитина, мовляв, як дві краплі води на неї схожа.

Врешті старий Кандиба вмер, проживши більше ніж дев’яносто літ. Перед смертю він усе заповідав онуку, щоби поховали його на тому старому запущеному цвинтарі коло колишньої церковки, але онук на те лишень лаявся, мовляв, що ви ото, діду, надумали, га? Цвинтар той з дня на день розкидати думають, там уже бозна од коли нікого не ховають, та й узагалі – не меліть ото дурниць! Врешті в один із погожих осінніх вечорів дід спокійно собі лущив кукурудзу на порозі, а тоді одійшов до сну. А на ранок прокинувся і позвав онука.

– Де Іринка? – спитав його.

– Спить онно ще, – одповів той.

Іринці тій тоді рочків два-три було, здається.

– Чого ви, діду?

– Вмирати буду, – зітхнув старий Кандиба.

І тут же важко видихнув. І вмер.

Поховали його, ясна річ, на новому сільському цвинтарі, а через скількись років сталась іще одна дивина – остання дивина, пов’язана з цим дивним дідом.

Було се вже, либонь, в перебудову, Ірина саме вчилась у старших класах. Приїхали якось до дворища Кандиб дві якісь машини не наші, і пройшли якісь міські люди в двір. Там не дуже й довго поговорили з батьком Ірини, і одбули собі, а по селу після того випадку поповзли всякі неймовірні чутки. Хто казав, що то були якісь газетярі столичні, а хто навіть – що то, мовляв, якісь родичі Кандиб із-за кордону, і родичі, що важливо, заможні. А хто й узагалі повідав, що Ірина, чогось саме Ірина, тепер спадкова дворянка, і їй, мовляв, по закону належить півсела і ще якісь там неймовірні гектари землі, і оте все, де старий парк, і ставки, і садиба де була – також її. Оце розбагатіють Кандиби тепер! – заздрісно вигукували пустобрехи по вулицях.

Але ніхто, врешті, не розбагатів – хоч іще довго, та по сей день аж, як, бувало, хто з Кандиб що купував, так і зачиналось – то, мабуть, з тих грошей, що їм із-за границі прислали, за валюту, не інакше. Чогось саме натякали на валюту. Воно й можна зрозуміти людей – часи саме непрості наставали.

Але виявилось, так у всякому разі розказувала Антону сама Ірина, що приїжджали то дійсно якісь ніби як газетярі. Але були серед них і не наші, а чи правда іноземці, чи ні – бозна. Батько чогось усе на них казав, що то поляки – і казав те чогось презирливо. Вони дійсно розпитували батька за старого Кандибу, за його минуле життя, але батько мало чим їм поміг, бо мало що за життя того діда знав сам. У всякому – за його минуле життя. А окрім цього – за старою звичкою самого ж діда, що й знав, не надто розказував, озираючись і замовчуючи те та се. Ірина це знала напевне – поїхали вони від них незадоволені і більше не приїжджали. І грошей, ясна річ, ніяких не присилали – то вже тут додумали. І родових грамот ніяких не вручали.

А справдешня історія старого Кандиби туманна і уривчаста, в усякому разі – такою її знали в сім’ї, і такою її запам’ятала сама Ірина.

* * *

Дід мовби й справді був із тих Кандиб – тих самих, що до революції володіли цукровим заводом у Дубов’язівці, оцією садибою в Жовтневому, тодішній Куриловці, чималими наділами землі та й ще багато чим. Це був старий козацько-дворянський рід, що сягав своїм корінням ще Речі Посполитої, а після Хмельниччини та Гетьманщини став малоросійським дворянським. Бозна з ким там той дід перебував у якому родинному зв’язку, але відомо було – від нього ж самого – що він сам у Куриловці не жив, лише бував у гостях, ще хлопцем. Він мовбито навчався десь за кордоном, чи то аж у Франції, і там його й застала Перша світова війна.

Він повернувся на батьківщину і пішов добровольцем в армію, але про той час він мало що розказував. Один раз мовбито обмовився про Охтирський гусарський полк її імператорської високості княгині якоїсь там – чогось усім та його обмовка запам’яталась. Але мабуть що служив у кінноті, бо коней любив, ставився до них із великою ніжністю і багато про них знав. А одного разу так і геть проговорився – онук, Ірин батько себто, хлопчаком бувши, грався з малечею в козаки-розбійники, і дід взяв та і вистругав йому таку гарну дерев’яну шабельку, рукатий був дід, а тоді пустився довго і наче аж замріяно розказувати, як орудують справжню шаблею, та чим шабля відрізняється од шашки, та як шашкою рубати з коня на ходу… Та мабуть що рубака дід був добрий, бо взнали од сина його через бабу, що мав він до революції якісь нагороди – чи георгіївські хрести, чи ще якісь, – мабуть же, було за що.

Але про те він, знову ж таки, мало розказував, а як онук допитувався, кого дід рубав шашкою, то той отвічав, що «білополяків». Кілька разів він згадував, як навесні вісімнадцятого року лежав у госпіталі в Криму після поранення, і там його, як він сам казав, «догнали більшовики». Після того він, за його ж словами, і відвоював хоч на час – служив десь на Чернігівщині на залізниці якимось писарем, а пізніш – десь землевпорядником в селі. Та десь у двадцятому році він таки потрапив на польський фронт, а чи вже сам знов визвався, чи його мобілізувала Червона армія – бозна. В усякому разі він раз іще обмовився, що самого товариша Будьонного знав, – хтозна, чи то справді так, чи то він сміявся лише.

Після тих подій життя його було неясне – закинуло його кудись в Росію чи Білорусь, була в нього якась сім’я, і діти, і от цього сина, котрий інженер по меліорації, в тій сім’ї ще не було, а тоді та перша сім’я кудись ділась. Дівся і сам дід – і дівся ж років на п’ятнадцять чи й усі двадцять. Оцей син, котрий інженер по меліорації, народився аж десь в Середній Азії, чи в Казахстані десь, хоча мати його також українка, як і батько. Були і ще діти від того шлюбу, але де вони тоді подівались, хтозна. Про цей час дідового життя скупо повідав лише син, поки ще жив у Жовтневому, а сам дід про це й не обмовлявся ні разу.

Ото таке в основному і знала його сім’я та сама Ірина. Та й навіть ці скупі й непевні відомості вони тримали ж при собі і не розбовкували кому попало до сих пір.

А ще ж пак щодо самої Ірини… Дід казав, що вона, Ірина, дуже схожа, ну просто як дві краплі води схожа на якусь із його менших сестер, котра жила в оцьому самому помісті до революцій і війни і котру він дуже любив. Та друга Ірина мовбито не дожила й до свого повноліття – померла від тифу в двадцятому році десь на півдні Росії.

* * *

Хтозна, як у дитячому віці, а юнкою Ірина була страх якою красивою – в усякому, так вважав Антон. Висока, струнка, худорлява, з блідою, аж наче хворобливо блідою шкірою, з густим світло-русим волоссям, у котрому темні пасма межували зі світлішими, а риси обличчя – рівні, правильні, навіть… вишукані? Хтозна, чи правду казав ото старий Кандиба щодо схожості Ірини з давно померлою його сестрою, але ні на кого зі своїх Ірина і справді наче не була схожа – ні на батька з матір’ю, ні на старших брата з сестрою. У задумі або при спокійній розмові її рівні брови завше трошки наче вигинались догори, а правий кутик губ опускався, од чого здавалося, що вона журиться за чим або навіть ось-ось заплаче, але то була омана – вона могла тут же добродушно усміхнутись, тепло, невимушено. Але якщо, наприклад, вивести її з терпіння, що бувало вкрай рідко, образити абощо, то її вираз обличчя мінявся на рівний, строгий, немов у якої скульптури, вона вирівнювалась станом, витягувалась, як струна і просто-таки спопеляла кривдника тяжким поглядом неймовірних очей, котрий мало хто витримував, і Антон також.

Її очі були дивніші за все – темно-сірі з зеленуватим відтінком, з поволокою, великі, і їх пронизливий погляд немов виринав з якоїсь неймовірної, недосяжної і нелюдської глибини.

Зрештою – цілком можливо, що то лише закоханий Антон вважав її аж такою красунею і багато чого про неї додумував собі, як і всі закохані, але можна сказати з упевненістю, що в жовтневській школі не один він на неї задивлявся. Але вибрала вона чогось саме його. І йому абсолютно щиро не був зрозумілий такий її вибір аж до сих пір. Багато було кращих за нього – більш бідових, більш розумних, більш… Навіть зовні він наче нічим особливим не вирізнявся – не надто високий, лише трошки вищий за саму Ірину, чорнявий, ледь-ледь смаглявий, кароокий, плечі розправлені, але не такі вже й широкі… Може, одна лиш деталь була особлива в ньому із зовнішніх – проковзувала в нього іноді така лукавенька, навіть глузлива посмішка, причому він сам у такі хвилі зазвичай нічого лукавого і глузливого й на думці не мав. Ірина сама йому якось про се сказала, мовляв – мружишся, як циган. Він, правда, одразу, сміючись, зауважив, що ніяких циган в роду наче й не мав, а вона натомість приказала – не дивись на мене так, бо я ніяковію. І дуже видно було при цьому, що їй так ніяковіти подобається. Після того Антон подумав, що, може, в тій його посмішці що і є, але, ясна річ, подумав те просто жартома. В цілому ж її вибір так і лишився для нього нерозгаданою таємницею аж до сих пір.

Ще зі школи норов у Ірини, з одного боку, був наче й простий, невибагливий, але разом з тим із погордою, хоча, може, це й не те слово. Не те щоб вона була гордовита, зовсім ні, але завше трималась трохи наче осторонь од решти, трошки в самотині, хоч і мала подруг, товаришів. Вона ніколи не допускала зайвого панібратства або чого такого – завше спиняла отим тяжким поглядом будь-кого, хто без дозволу порушував її простір. Вона часто бувала в довгій задумі, в отій своїй немов печалі, і не любила, коли її в такі хвилі відволікали. Та знову ж таки – може, то лише закоханий Антон того всього про неї додумував, і вона б сама посміялася, аби він або хто інший розказав їй про таку її значущість в його очах. Скоріше за все, так і було б.

* * *

Так-сяк впорались із хазяйством того вечора, а вечеряти й не стали. Перехопив кожен щось там на похороні, а хоч би й ні, то все одно – шматок до горла не ліз. На вечір знов повіяв пронизливий вітрюга і нагнало хмари, берізка під двором тільки й шелестіла підв’ялим листом, а гуси в хліві уривчасто ґелґотіли.

Як зайшли перегодя в хату, то Антон вгледів, одчув скоріше, що Ірина хоче почати розмову – либонь, про похорон, буде його втішати. Тож він її випередив – мовив з легкою усмішкою:

– Подивимось серіал, може?

Ірина любила вечорами дивитись якийсь один американський серіал, а Антон його не любив – як вона дивилась, то він зазвичай або читав який детектив з бібліотеки, або виходив на вулицю потеревенити з чоловіками, що, як і він, не були прихильниками того видовиська. У тому серіалі йшлося про якусь вбиту дівчину в маленькому американському містечку – мабуть, то як на їхні мірки маленькому – про розслідування її вбивства, хоча Антон те розслідування не розумів, та й взагалі мало чого розумів у їхньому заморському житті, а тої вбитої дівчини йому було чогось шкода.

– Та якось не хочеться… – зніяковіла Ірина, здивована його пропозицією. – Настрій не той наче. Та й ти ж не любиш?

– Навпаки, – знизав плечима Антон, – відволіктись трохи… Давай.

Вони ввімкнули свій старий радянський телевізор «Електрон» – подарунок на весілля від Іриного брата. Тоді він ще був бозна-якою розкішшю, кольоровий, з широким екраном. Але пройшло років зо два, і всі стали купувати імпортні, ну як усі – у кого на те були гроші, ясна річ. У селі, варто сказати, не дуже у кого ще й були.

Серіал уже йшов, хоча й недовго. Ірина спочатку ще трошки ніяковіла, їй було, видно, не дуже зручно зараз дивитись серіал, – у таку хвилю. Проте через кілька хвилин вона, як завше, втупилася в екран і трошки навіть звеселіла – Антону того й треба було. Він і сам намагався уважно стежити за перипетіями того далекого незрозумілого життя, інколи питаючись у дружини:

– Так а це хто? Що за тип?

– Це хлопець покійної, – зацікавлено пояснювала вона. – Тієї школярки, що вбили…

– Постій, так а… А отой перший тоді хто?

– То теж хлопець, тільки таємний.

– Таємний?

– Ну, про нього ніхто не знав – тільки вона і її подруга, найближча. Ота чорнява на відео, пам’ятаєш?

– Ну.

– Вони зустрічалися з Лорою…

– Хто зустрічався?

– Ну, вона і цей хлопець, мотоцикліст. А подруга за це знала.

– Так а чого вони тепер разом?

– Хто?

– Ну, він і ця подруга?

– Тю, так вона ж була в нього закохана, з самого початку – ти що, не втямив?

– Ну в принципі… А шериф за це знав?

– Не шериф, а агент ФБР – ти їх плутаєш. Звичайно, знав, а як же? Він із самого початку здогадався.

– Так оця друга точно не Лора? Чи як там її…

– Ні-і! Це її двоюрідна сестра усього лиш. Але дуже на неї схожа, просто як дві краплі води! – уперше за день, трошки ще несміливо, засміялась Ірина.

А ніччю, як уже вляглися, Антону приснився дивний і несподіваний сон. Він чогось ждав, що присниться Йванович – так буває, що мертві сняться живим, особливо зразу після свого похорону, але цього разу Антону приснилося дещо геть інше.

Спочатку як простий спогад – снилось, як він повертався додому з Афганістану. Ось потягом у Конотоп, курний залюднений перон залізничного вокзалу, привокзальна площа здавалась такою крихітною, зелень каштанів у тихому парку, затим – автовокзал, автобусом в Дубов’язівку. Може, мама й образиться, що не спершу до неї? Душна коробка розбитого ЛАЗа, хтось його взнав раптом – хтось далекий, розмитий, загублений в далечі прожитих літ; асфальтована дорога, неба голубінь і віддалені села за пшеничними нивами. Досадна нерівна дореволюційна бруківка, вулички глухого смт. Осьде й вокзал, і швидко найшлась попутка – хтось їхав грузовою якраз у саме Карабутове, ну нічого, – вийду в Полтавці, тоді пішки. Хутірці в нивах, розбиті дороги. Полтавка виситься на пригірку – одна вуличка, городики в кукурудзинні і ставочок із затхлою водою, затягнутий ряскою, оброслий очеретами й осокою, десь під берегом хлюпочуться качата, але їх не видно з дороги, тополина алея дороги тягнеться в далечінь, де-не-де хатки, а людей немає, душить червнева спека, душно в м’ятій парадці. Зняв берет, витер піт із чола. Рушив рівною дорогою через поле, через пшеничні висохлі ниви. Котяться хвилі пшеницею, здіймається курява над розпеченим асфальтом дороги, тополі придорожні стелять тіні, шелестять листям берізки. Село. Жовтневе. Тракторний стан, ферма. З кимось поздоровкався за руку, од когось одмахнувся, сміючись. Сільрада. Квіткова доглянута клумба, червоняста пляма прапора під поривами вітру. Ще один ставочок із прогнилою кладкою, хлюпочуться качата, тягне прохолодою, болотною сирістю. І ось та вулиця, і він підходить. Але підходить чогось не до її дому… Чи до її? Чудне все якесь! Осьде дорога, бруківка, і парк там же, на краю села, тільки красивий, доглянутий. Лавки і якісь статуї подекуди, і так приємно, покійно в тінечку, коні десь заіржали віддалік. А он і сама садиба, високі вікна, балкон, і колони ґанку, і стіни, увиті плющем. І на ґанку дівчина, вона озирає парк, раптом помічає його, Антона, і біжить, біжить до нього. Тримає в одній руці поділ сукні, а сама сукня якась чудернацька – довга до землі і досить широка, світла, чи, може, біла, з високою талією і відкритими плечима, і ще чимсь таким, чи вишивкою, чи мереживами… Сама дівчина простоволоса, світло-руса з темними пасмами… Вона кричить…

– Антоне!

Іринка! Антон рушає назустріч. Сам вже біжить, кинувши спортивну сумку на землю, підтримуючи рукою свій десантний берет, на грудях дзеленчать брязкальця нагород – «За бойові заслуги», орден Червоного прапора…

Ірина простягає до нього тонкі тендітні руки в рукавичках…

І він ловить її в свої обійми.

III

«Привіт з Литви! Привіт, дорога Іринко, ось вирішив написати тобі невеликого листа. Ось і минають мої останні дні в учебці Гайжюнай, сьогодні здав свій останній екзамен – вогневу підготовку. Словом – екзамени здав відмінно. Увесь взвод вийшов відмінників – двадцять чоловік. Сьогодні вже точно сказали, хто куди їде на розподіл. Я та ще один пацан із мого взводу їдемо служити в Афганістан, там є таке місто Баграм. Отож, дорога Іринко, більше не пиши мені на цю адресу. Двадцять третього жовтня ми літаком Іл-76М відлітаємо з аеродрому Гайжюнай. Іринко, я тебе дуже люблю і прошу тебе – якщо від мене більше не буде листів, може, й зовсім не буде, то ти не переживай. І, будь ласочка, нікому нічого не кажи. Чекай на мого листа. Я напишу, тільки-но прилечу. Чекай на мого листа, а через півтора року й мене самого. Ну ось і все, що я хотів тобі написати. Погода в нас уже холодна. Сьогодні вранці нам видали зимову форму, та ми її ще не одягали. Твій Антон».

Сяк-так одбули й ті тужливі три дні. На ранок четвертого вітер стих ще до світу, і подвір’я з вуличкою вкутались у низький туман. Ірина совалась коло печі, а Антон в цей час наносив води од колодязя, вичистив у корови й свині, нарубав їм гарбуза, дав зерна курям та гусям, словом – те та се… Ірина пройшла в низькому тумані по двору, торохнула дійницею. Антон зітхнув, дивлячись їй услід, і поплівся до загону з гусьми, одчинив там ворота.

У млявому передранішньому світлі їхня вузенька вуличка Чубаря здавалася тихим струмком чи річечкою, що пролягла між людських дворів – туман там купчився та ходив хвилями над мокрим асфальтом дороги. З ночі розхмарило, і останні досвітні зорі згасали тепер в вишині над селом. А над жовтневськими болотами тьмяно, вже й геть по-осінньому, розгоралась заграва.

– Вже й осінь… – чогось скорбно зітхнув сам про себе Антон. – Ану гиля, так вас нехай!.. – прикрикнув на гусячий табунець.

Він виламав замашну лозиняку в кленових хащах при дорозі й неспішно рушив, підганяючи нею табун. Гуси ґелґотіли та били крилами – десь із нижньої вулички їм отвічали й чиїсь чужі, то тут, то там по селу час од часу заходились собаки.

Прогнав табун повз пустир, повз сиротливу хатину покійного Йвановича на горбочку – в вікні на веранді світилось, той світ несміливо пробивався крізь зарості бузку попід двором. А сама хата й дворище неначе займались огнем од городу та берегів – і копиця сіна за хлівом, і висохле кукурудзиння на межі пломеніли у світанковім промінні. Антону так здалося на мить, що то не вранішня заграва, а палає дворище, і округ не досвітній туман розстелився, а дим.

Він одвернувся і погнав собі далі, повернув униз по гравію і спускався по ньому в береги – тут думали колись, ще при Союзі, стелити асфальтовану дорогу, та якось усе руки не доходили, а тепер вже, видно, й не дійдуть. Зліва он також стелиться в зів’ялих бур’янах під’їзна доріжка та висяться над нею заіржавілі облущені ворота покинутого піонерського табору. Курна дорога стелиться вздовж його території і повертає до тракторного стану, а тоді аж далі в поля. Сама ж територія всього за якісь кілька років забур’яніла, заросла бугилою та пирієм.

Одвідси вниз спускається глиниста заглиблена стежка в береги, по обидва боки обросла чагарниками та низькими деревцями, що аж спліталися над нею, утворюючи такий собі затемнений тунель. Через нього зазвичай і зганяли гусячі табуни з двох прилеглих вулиць, через нього ходили й болотами в Жовтневе чи ще за чим в береги. Самі ж береги – то зарослі місцини на краю околичних городів села, чистий тобі ліс, де лиш подекуди траплялись галявинки та поодинокі ставки-копанки. На галявинках ще косили час од часу сіно або припинали коней, але загалом береги все більше заростали верболозом вперемішку з глухою кропивою й чередою, обплітались берізкою й диким хмелем так, що не пройдеш. До всього земля була вогка, торф’яниста, устелена перегнилим листям та струхлими гілками. Колись, у давніші часи, тут уже починалось болото, таке страшне й непрохідне, що прямої дороги між Карабутовим та Жовтневим і геть не існувало і, як казали старожили, незважаючи на панську садибу під боком, місцеві люди навіть ходили одбувати панщину кудись світ за очі – чи аж у Самбір, чи бозна-куди. Болото було не просто собі рівним полем, як зараз, лише з трясовиною, а чистим тобі лісом з такими деревами і травами, яких нині й не стрінеш у тутешніх місцях. І птаства тут було незліченно, і також усякого чудного. Потім, уже після війни, болото осушили, а дерева викорчували, тоді болото і стало рівним полем зі смужками меліораційних каналів, окопів або гребель, як тут казали, але ще не таким тривким було те поле, як зараз – тут були торфовища. Ще Антонові батько з матір’ю, як і більшість селян, різали тут торф вручну для власних груб та печей.

А потім береги заросли, і якось так стрімко, що Антонова покійна мати ще пам’ятала їх безлісими, а сам Антон уже ні. Він, правда, пам’ятав, як колись зірвало дамбу на водосховищі «Ромен». Тоді болота знов залило, майже як у стародавні часи, а щуки й окуні плескались в кінці околичних городів – снували там між соняхів та гарбузиння. А може, то йому лиш розказували? Хтозна, він сам плутався в тих спогадах. Знав тільки, що в ті тривожні й клопітливі деньки в дамбу кидали негодну техніку з колгоспного двору – сівалки, борони та навіть іржаві кабіни тракторів! Знав він те достеменно, бо сам бачив всередині дамби дещо з того добра – вона там досі ржавіло в воді. А бачив, як лазив хлопчаком ловити рибу руками в потоках між каміння під тою дамбою.

Болота й справді заростають все дужче й дужче. І то сказати – росте там всіляка капость – реп’яхи, вовчі ягоди, та ж сама набридлива череда… Антон обережно ступав уздовж русла рівчака посеред стежки, що його знов вимили серпневі зливи сього літа. Земля сирувата – тягнеться за підошвами чобіт вперемішку з глиною. Гуси поспішають до річки – вже й підганяти не треба. Лишень би не вперлись у Петрів ставок, сякі-такі, а то вони можуть. Тут був такий комірник – Петро Гашчин, жив в отій хаті, що зразу над дорогою, як спускатись униз, оце ж і городик його по праву руку, як спускатись в береги, під низеньким тином – зараз уже інші люди садять. То він, цей Петро, комірником у колгоспі бувши, і викопав тутечки екскаватором ставок в кінці городу, для качок-гусей, та й так – можна ж зариблювати. Та місцина, видно, погана – мілів і мілів той ставочок, поки Петро живий був, то вичищав там кожного року, а тоді й помер кілька років тому – залився горілкою непевною якоюсь, ото таке. Жінка до дітей переїхала в Буринь, город чужі люди садять, хата й дворище пустують, а ставок і зовсім зачах, заріс хащами. Одна калюжка ледь видніється серед осоки й верболозу, а в калюжці тій – згнилий човник. Притяг покійний Петро і човник сюди – думав, видно, кататись буде на старості. А збоку в тих хащах непролазних ще й згнила кладка видніється. Ото і весь ставок. А в декого ж так і по сей день риба ловиться в таких ставках, а у Чезаря на тому кінці вулиці, так у такому ставку років десять тому взагалі дитина втопилась, Царство їй Небесне, – приїхали якісь родичі погостювати, купались, а там чи то яма яка трапилась… Антон до ладу не знав.

Сходив туман, розвиднювалось. Пройшовши ще трохи стежиною, Антон вийшов із болотяних заростей і вгледів мілку Торговицю – річечку, що витікала з однойменного лісу неподалік. Зараз це всього лиш один із меліораційних каналів зі шлюзами й кладкою на оцьому місці, а колись, казали, це була чимала річка, і оці усі береги – то й були якраз її береги, а там далі вона впадала в Сухий Ромен. Вона й нині впадає, тільки хіба то вже річка? Так – рівчак. Антон оглядівся. Видно, ніхто цього року береги й не обкошував… Чи й є там нині хто, в тому управлінні водосховища? Та хтось же наче робить…

Над річечкою ще подекуди плететься туман, а болотами зблискує роса – зоря вже палає над Жовтневим. Антон зігнав гусей в річку і розвернувся йти назад, надумав ще зайти в піонерський табір – подивитись, чи багато вже там без нього вкрали. А треба ж іще і встигнути Ірину на автобус провести.

* * *

Вирішили, що за квитками на потяг поїде Ірина – подзвонить звідти Ларисі, а разом забере і брата з братовою, бо вони зголосились похазяйнувати, поки ці їздитимуть по закордонах. Старший брат Ірини, Вадим, жив із сім’єю в Конотопі, в гуртожитку неподалік од залізничного вокзалу, працював токарем на заводі «Червоний металіст», а жона його – вихователем у дитсадку, нині в декреті.

Ірина вже вбралась, як Антон явився – стояла серед двору простоволоса, довге волосся зібране в хвіст, у теплому светрі до горла і своїй чорній осінній вітрівці спортивного покрою, у джинсовій спідниці до колін та в туфлях з невисоким підбором. В руках сумочка.

– А корів прогнали вже? – оглядівся Антон по двору.

– Угу, – кивнула Ірина здивовано.

– Тю, а я й не чув, щоб ляскали…

– Ніхто й не ляскав, бо тут Шкрядиха гнала, а на низу не знаю… А ти де був?

– Зайшов у табір глянути… Ну що, ходімо? – Антон зиркнув на годинник.

Ірини кивнула, й вони обоє вийшли з двору.

– Ти… – Антон іще оглядівся. – Ти снідала хоч?

– Та ні… – вона всміхнулась. – Кави випила.

– От ти постійно… – Антон струснув головою. – За тобою треба контроль. Був же ще час! Ще закачаєшся тепер в автобусі…

– Що там у таборі, бо? – Ірина все всміхалась, ігноруючи його слова.

– Та ось, – Антон озирнувся по вуличці, – треба буде сходити до Панаса, щоби дав підводу. Там на повороті до ферми хтось висівок, певне, зо два кузова учора висипав. Нові хазяї, напевне… Гусям – саме те.

– Куди це зрання? – окликнув їх од колодязя Пашка Маоцзедун.

– Сонце вгору – старці в ход, – одрізав Антон, піднявши руку.

– Здрастуйте, – кивнув Пашка, сміючись із жарту. – В столицю?

– Туди, – Антон ще оглядівся і буркнув на Ірину. – Хоч би штани які наділа, абощо – холод онно який, сиро…

– Чи хоч спідницю трохи довшу, бо чоловік приревнує, – докінчила за нього Ірина, сміючись.

– Усяке може бути, – філософськи зауважив Антон і здвигнув плечима.

Він добре знав, що Ірина штанів недолюблює, хіба дома одягає які спортивні, а на вихід – юбки, юбки…

– Вдень потепліє, ще ж тільки заосенило… – дипломатично зауважила Ірина.

Минули перехрестя і вийшли до школи з клубом – там коло лавок вже тирлувалися деякі діти, дехто з ними поздоровкався.

– Казала мені Тамарка Бондарева… на днях, – зауважила Ірина. – Дітей осталось чоловік шістдесят усього.

– Скоро прикриють, значить, – Антон сплюнув убік.

– Мабуть, – сумно зітхнула Ірина. – Нашим сюди й не доведеться ходити, – мовила через хвилю і одразу поспіхом поправилась. – Як бог дасть…

– Не велика біда, – махнув рукою Антон. – Діти… – мовив якось презирливо.

І раптом на ходу обняв Ірину за шию і приголубив до себе. Швидко, але напрочуд лагідно, уміло так.

– Ну… – вона ніяково засміялась і штовхнула його кулачком в бік. – Люди ж дивляться, що ти твориш? Хи!.. Діти…

– Ой… – Антон знов махнув вільною рукою. – Ті діти вже таке бачили, що нам і не снилось!

– Антоне! – вона гримнула суворо, але тут же розсміялась.

– Ну добре, живи.

Він поцілував її в скроню і відпустив.

І пішов далі так, ніби нічого й не сталось, рівним кроком, байдуже озираючись по сторонах.

– Ми маємо до обіду вже явитись… – мовила Ірина, злегка поправляючи зачіску. – Ти що думаєш робити?

– Так схожу до Панаса за підводу… Може, буряка наношу та води скрізь натягаю. Там би юшку яку зварити – може, зварю, хазяїнам нашим.

– Та хай я сама.

– Маєш чим зайнятись і так. Я все одно без діла.

– До комір не хочеш крутнутись?

– Що я там не бачив?

– Та казали ж на поминках, що Поголовний шоферів збирає на сьогодні.

– Іро, я Поголовного не бачив? – він подивився їй в очі.

– Антош, ти знаєш… – вона трохи зніяковіла. – Я ж не те, щоб… вибач.

– Та чого ти вибачаєшся, сонце? – він всміхнувся лагідно і наче навіть винувато. – За мої приндики тобі вибачатись нічого. І сам знаю свій характер… Але бачити там ні-ко-го-не-мо-жу, – проговорив на розспів впівголоса, немов долаючи внутрішню бурю. – Хай, може, трохи часу…

– Так і я ж… – Ірина зітхнула полегшено. – Я ж про те й кажу. Я тобі давно за те місце в сільпо, до речі…

– Товар возити?

– Ну так, там не дуже й завантажують.

– Я ж тобі казав – я тільки за. Просто поки те та се, поки колгосп остаточно… Зараз уже бо все ясно. Ну, а як вже… – він розвів руками. – Як вже засяду у тебе на шиї або ще й розіп’юсь, хе-хе… тоді сам бог велів тобі мене турнути куди подалі.

– Ну… – вона й сама розвела руками. – Це хіба вже як не захочеш бути моїм утриманцем… тоді вже котись на всі чотири сторони.

– Я вже й так років три як твій утриманець, – він потягнувся на ходу. – Як зарплату перестали давати, так і… Не надоїв?

– Нє, – вона легенько крутнула головою.

Як минали гаражі та колгоспну контору, то вгледіли там знов якихось не наших, а аж далі по двору гаража ті не наші лазили по будівлі столярної – видно, знімали шифер. Напроти столярної через дорогу пустувала будка пожарки, що вже встигла обрости лопухами й полином за се літо.

Ірина, зиркнувши скоса на чужих, зітхнула і опустила очі. Антон промовчав. Так ото мовчки і вийшли на Роменську трасу. Напроти їх під продмагом із сільповської машини саме вивантажували якісь товари – експедитор та Інка, продавщиця, поздоровкались з Іриною, кивнула й вона їм.

– Добре, хоч ваша кантора не хиріє, – всміхнувся до дружини Антон. – Мо’ скоро одне сільпо останеться на село…

– Та не плануй козаче… – зітхнула Ірина.

– Бог переіначе, – докінчив за неї Антон.

Од сільради до автобусної зупинки переходили через трасу двоє жіночок – бухгалтерша та землевпорядник. На самій зупинці нікого не було. Антон з Іриною поздоровкались із жіночками й пройшли в будку зупинки. Ждали автобуса мовчки. Антон зиркнув на годинник і закурив цигарку. Годинник у нього був пам’ятний, хоч зараз уже такий і стидно кому показувати. Радянський електронний, один із перших – він купив його в 88-му в Ташкенті, як повертався зі строкової. Тоді все більше імпортні купували, «монтану» там… а йому цей сподобався, хоч і був значно простіший.

Він сховав руку в кишеню і окинув поглядом пасовиська за селом, куди з цієї вулиці ганяли череду. То також були болота з меліораційними каналами та шлюзами. Онно, як вглядітись, так видно і обмілілий Сухий Ромен, що неспішно несе свої тихі води в далеку Сулу. По болоту бур’яни та отава, подекуди чагарники, а аж вище, майже на обрії – лісосмуги, що обрамляють колгоспні поля, їхнього колгоспу «Прогрес» поля, нині вже остаточно покійного. А там он аж далі, в гаях та дібровах, розкинулась над болотами Фесівка – невеликий охайний хутірець; як вглядітись, то можна навіть розрізнити людські хатки з городами, садочки, вершечок водонапірної башти і смужку асфальтованого шляху через хутір. Колись у шкільні роки хтось із учителів казав, що той хутірець достеменно утворений одним карабутівським чи то селянином, чи то посполитим козаком на прізвисько Хвесь. Хтозна, чи то правда… Та й яка, врешті, різниця – скоро й сам Карабутів хутором зробиться, і хтозна, чи пам’ятатиме тоді хтось хоч про його засновників, не кажучи вже про рядових жителів – таких от, як вони, Антон з Іриною? Він відігнав досадну думку і ще раз затягнувся цигаркою, вглядівся востаннє в осінні простори боліт та хутора – хоч і правда світліло й тепліло по вулиці, як передбачала Ірина, але світ лився вже якийсь геть не літній, якийсь такий… печальний. Має ж бути ще бабине літо… Чи й буде?

На крайньому фесівському городику Антон розрізнив білу плямку диму – хтось, видно, палив там бадилля. Добре, хоч вони з Іриною встигли картоплю вигребти до сих усіх подій, а буряки наче ще й ранувато.

– Антоне…

– Їде?

Він і не помітив з тими роздумами, як підійшов автобус – старенький «Ікарус». По обласних маршрутах вже ніби й імпортні стали з’являтись, а тут поміж селами досі ото таке ходить. Ну хай.

Легенько поцілував Ірину в щоку і поклав руку на плече.

– Ну, шуруй, – всміхнувся. – По барах там не надто швендяй.

– Вже як вийде, – одрапортувала вона і зайшла в автобус.

Антон бачив, як вона пройшла між рядів і всілась на вільне місце з протилежного боку. Жіночки з сільради пройшли за нею. Він постояв трохи, поки автобус рушив, а тоді прошепотів майже беззвучно, одними губами, якось машинально навіть:

– Бог тобі назустріч, Іро.

І в неясній задумі розвернувся до зупинки. Там, на внутрішній її стіні, різнокольоровою мозаїкою були викладені дві химерні панночки в національних костюмах – росіянка та українка. Вони обидві тримали в руках якусь квітку, а росіянка ще наче трохи й заступала українку, а чи лише прикривала її своїм широким сарафаном. Такий самий мозаїчний напис повідомляв:

«В лоні матері держави

Розцвітає і зоріє

Дружба давня, дружба славна

України і Росії».

* * *

Той напис і те зображення стосувалися далеких подій 1654-го року. Тоді наприкінці грудня 1653-го московське посольство на чолі з боярином Бутурліним, що прямувало на Переяславську раду, досягло околиць Корибутова, сотенного містечка в ті часи. Корибутовим воно звалось на честь його засновників та колишніх власників – литовських магнатів Корибутів-Вишневецьких, родичів того самого Байди Вишневецького, оспіваного в народних піснях та думах першого козацького гетьмана. Отож московське посольство досягло околиць містечка і було урочисто зустрінуте там місцевими козаками на конях та зі знаменами. У храмі Святого Миколая на околиці тоді гості та місцеві одстояли урочисту службу, де молились за здоров’я московського самодержця Олексія Михайловича і, мовбито, навіть плакали на радості. Так у всякому разі те дійство описують дослідники.

Самого храму давно вже немає, і навіть не достеменно ясно, що з ним сталося. Дехто зі старих людей говорить, що під час війни він сильно постраждав від нальоту німецької авіації, що, можливо, й правда, бо туди далі од нього до кладовища і досі є глибокі яри, нібито від бомбових ударів. Але достеменно відомо, що храм, вже чи цілий, чи його рештки, в п’ятдесятих роках розібрали місцеві активісти і з того самого дерева збудували перший сільський клуб. А храм нібито був добротний – дерев’яний, зведений за давнім козацьким звичаєм без єдиного цвяха, і простояв, виходить, вже з триста літ.

І клуб той старий також простояв літ двадцять точно – на початку восьмидесятих розібрали й його, а поруч звели чималий цегляний, з кінотеатром, танцполом та бібліотекою, з великим написом «Миру – мир» червоною цеглою на білому тлі. А там, де був храм, землю розрівняли, зробили рівненький пагорб, насадили парк. Все те спочатку спричинило певні клопоти місцевим, адже як рівняли горб, то, либонь, не врахували, що коло храму був цвинтар, і декілька років по тому, як весняні потоки вимивали з пагорба глину, то з тої землі напроти вулиці стирчали труни та їхні перегнилі рештки. Тоді тому вже якось там дали лад. Крім цього, ліквідація храму породила навіть і одну легенду: мовбито землю з-під самого храму використовували на побудові нового мосту через Сухий Ромен на Роменській трасі, і місцина та тепер проклята, і там часто стаються автомобільні аварії. Воно хтозна, чи й часто, але щонайменш дві вантажівки там за цей час і справді перевернулись, один водій загинув, а коло того місця також років із десять тому на смерть збило легковою машиною дочку місцевого вчителя. Але ділянка дороги коло мосту там і справді така, що… словом – може, то й просто випадковість. Крім цього, існує іще одна легенда: ніби то прокляте місце, бо там якось втопилася дівчина через нещасливе кохання…

Землю на вершечку пагорба, там, де стояла сама церква, розрівняли і звели там бетонну стелу метрів у тридцять висотою, зі своєрідним мідним щитом нагорі, зі здоровенним написом «Навіки разом» та мідною ж стилізованою грамотою внизу, де було красивими закорючками написано про возз’єднання України з Росією в тому далекому 1654-му році. Не так давно мідну грамоту видерли на металобрухт, а в щиті на вершечку лелеки звили гніздо. Сама ж викладена бетонними плитами територія навкруг стели заростає пирієм, а довколишній парк перетворився на непролазні хащі. Раніше ще хоч інколи присилали школярів там трохи прибрати, але кілька років тому перестали, тож тепер там сумна і запущена місцина. А пагорб то високий, і вельми там мальовничо – з нього видно всю Роменську трасу од села аж до дамби. Бетонні сходинки ведуть од самої траси до стели, а вздовж неї по обидва боки ростуть каштани, утворюючи затінену алейку – нині ті сходинки встелені товстим шаром їхнього перегнилого листя, а липневі суховії та затяжні осінні дощі ще й нанесли грязюки.

Десь під самим фундаментом тої стели, до речі, нібито досі також зберігається запечатана капсула з посланням для майбутніх поколінь з 1980-го року – бозна, що там написано, але відкрити її мали б у 2080-му, виходить – через сто літ. Важко сказати, чи стела до того часу й доживе. Хоча – кому вона треба, як сама не впаде?

Антон кинув останній якийсь неуважний погляд на мозаїку автобусної зупинки та й рушив собі додому. Він думав нині не про химерних мозаїчних панночок, а про те, що треба буде впрошувати Панаса за підводу, а без чвертки ж тут ніяк не обійдешся. Так, а де взяти чвертку? Ні, бурячанка була в достатку – ціла майже повна сулія на хаті, Ірина вигнала ще з весни, а от саме пляшки в четверть літра на хазяйстві наче не було, треба пошукати. Антону шкода було нести до Панаса більше, а як наливати в банку, так ще й жальніш. А нести неповну наче й не солідно – може той кліщ забаскаличитись.

Дійшовши додому, Антон першим ділом перевірив невеликий смітник коло собачої буди. Собаки вони не держали вже з рік, бо Ірина дуже любила Найду і не схотіла тепер заводити нового пса. Найда була поміссю німецької вівчарки з дворнягою, і її Антон виміняв у одного приїжджого на мішок картоплі, той запевняв, що цуценята чистокровні, але, ясна річ, обдурив, паскудник, а Антон того одразу й не зрозумів. Лише як собача підросло, то ясно стало, що воно не чистокровне, хоча і дуже схоже на вівчарку. Гарна була собака – розумна, тільки от здорове левище, візьми прогодуй такого… Років три в них проживши, Найда захиріла і вмерла – хтозна й од чого. Перестала їсти, не вилазила з буди, а тоді, десь на третій день, наче повеселіла. Ірина налила їй мисочку молока – тільки-но з під корови, а потім ще й пригостила недавно спеченим пиріжком з печінкою. Думали – очуняла, ось-ось тепер поправиться. Але на другий день Найда з будки не вилізла. Ірина понесла їй їсти перед обідом, а вона там нежива. Антон одніс і закопав за садком, а Ірина потім довго плакала. І ні в яку тепер не хоче нового пса – навіть не забалакаєш з нею за те. Та ну і нехай – що в них тут сторожувати, що красти? Він сам тепер чогось став як сторож – часто погано спить, сниться всяка дурниця – то зі служби, то з юності, він ворочається на постелі, а потім, бува, прокидається, блудить поночі двором…

Коло собачої буди був тепер і не смітник, а так – складали вони туди всіляку корисну утвар, в основному скляну – пляшки, шматки розбитого скла чи дзеркала, словом – таке, що може ще й знадобитись. Але там чвертки не найшлось, були півторушки, в основному з-під ситра. У селі при Союзі був власний ситроцех, і використані пляшки можна було туди здавати – міняти на гроші або на те ж таки ситро. Чотири чи п’ять пустих пляшок, Антон вже до ладу й не пам’ятав скільки точно, – і дають одну з ситром. Бувало, Антон ввечері після роботи чекав Ірину під сільповською конторою, і вони удвох, ідучи додому, заходили по дорозі в ситроцех і брали по пляшці – коштувало воно копійки, іще дешевше, чим у магазині, та й магазин часто бував уже зачинений до того часу. Ірина полюбляла «Дюшес», а він, Антон, – «Крем-соду». Пляшки ж отак ото збирали, а як набиралось багато, то, склавши в спеціальний ящик, ішли здавати. Нині невеличка будівля ситроцеху заросла бур’янами, як і все тут. Добре, хоч не розтягують, як он сусідній дитсадок, бо ситроцех досі ж числиться на балансі сільпо. А так задумаєшся – скільки всього в селі було! Нині вже й не віриться аж…

Антон походив ще по двору – позазирав там та сям, але чвертка, як на зло, все не находилась. Ну наче посміяно, їй-бо! Врешті він поліз у сервант на веранді – там вони держали всілякий старий посуд, недоладовану одежу, та ще пак Антонові колії та решту ножів для розчинки. Антон колов свиней у себе та інколи у людей, але лише у своїх. Його навчив тому тесть, Кандиба, тоді він, правда, ще йому тестем не був ніяким. Він же, Кандиба, йому й приказував неодноразово: не здумай колоти в людей по найму! Робота, казав він, страшна і важка, здоров’я вгробиш, над тим поросям горблячись, а дяка – дадуть свіжини шматочок та чарку наллють. Сам сервант був старенький, вицвілий – його ще покійний Антонів отець купував. Скло серванта прикрашала потерта вже і засиджена мухами наклейка, що зображала карту з дорогами та деякими відміченими містами – Herat, Kandahar, Kabul… Та написом латиницею: AFGHANISTAN. Під шухлядою з ножами була ще одна секція, і Антон зазирнув туди. Ганчір’я всяке та пара старих материних хусток – Ірина оставила, мо’ носитиме по хазяйству. А під хустками…

Антон хтозна й за чим поліз рукою під ті хустки – чвертка б там точно не помістилась. Але поліз і намацав якісь бумаги. Витяг. Вирізка з газети, а під нею ще якісь. Ця верхня з якоїсь «Порадниці», інші теж із подібного. Стаття про різні народні методи лікування жіночого безпліддя. Антон повільно видихнув. Зараз почнеться. Ось-ось почнеться, лиху годину…

Він акуратно розправив вирізки і обережно, майже ніжно вклав їх назад у шухляду, прикрив хустинами, повільно, якось неприродно повільно засунув шухляду. Випрямився, кинув розгублений погляд по веранді, зробив два неуважні кроки до столу. Обперся обома руками об той стіл і почав дрібно здригатись усім тілом. Тоді заридав. Сльози текли по щоках і капали на стіл, а він їх не витирав. Ридав, як дитина, скрививши лице, схлипуючи і ковтаючи сльози.

Через декілька хвилин його дихання трохи вирівнялось і він ледь-ледь розслабив плечі. Почав тихо бубоніти сам до себе, раз од разу знов зриваючись на ридання:

– Ну перестань-бо… Ну чого ти, як..? Ок чому? Та ось досить уже! Та хай бог милує, це тільки скажи кому… Ну чого ти як дурень, ну? О, аллах акбар…

Потім він заспокоївся. Вийшовши під веранду, викурив аж дві цигарки підряд. Геть уже розвиднилось, і стояла м’яка печальна осіння днина. Світ мерехтів у листі старої шовковиці геть по-осінньому, подихав легкий вітерець. Він курив і мовчав на порозі під верандою, озираючи байдужим поглядом своє порожнє нещасне дворище. Нічого. Буває. Воно вже проходить. Вже пройшло.

Таке траплялось із ним хоча й вельми рідко, так – один-два рази на рік. А бували роки і без цього. І жодна душа за те не знала, і не бачила його таким. Ну, окрім Ірини.

* * *

То була головна причина, через яку він серйозно задумувався про їхній переїзд до Російської Федерації. Ірина лікувалася вже тут, в Конотопі, а також вони років зо два тому їздили на консультацію в столицю – там був один, так – знайомий не знайомий – з ним Антона звів один військовий лікар, земляк і товариш по службі. Серйозна шишка, ледь не з міністерства охорони здоров’я. Тоді Ірину поклали на обстеження в престижну клініку, і врешті той знайомий знайомого сказав йому, Антону, що потрібне серйозне й довготривале лікування, що треба готувати чималі гроші, але й з того невідомо чи буде лад. Тут уже як пощастить – чесно признавався він. Розказував іще про якісь там інноваційні методи лікування за кордоном та ще якусь нісенітницю… Антон потис йому руку на прощання, подякував і, виходячи з кабінету, оставив коло дверей пакет з гостинцем – дорогим імпортним коньяком та закускою, баликом, червоною ікрою… Він на той гостинець вгехав, мабуть, чотири свої зарплати, це якщо разом із зерном, що їм давали за паї. А три Іринині зарплати, мабуть, пішли тільки на їзду та її перебування в столиці – на їжу, на одежу, на всілякі дрібні процедури, купити шприц там, бинт, пройти ультразвукове обстеження… Ох і напозичався тоді Антон по всьому району! Та ще й позичати намагався так, аби Ірина не знала про те. Добре хоч Лариса виручила. Він її не дуже й просив – і так був їй винен за півжиття. Скільки разів вона гроші висилала, то вона, то тітка. Хоча – то одне і те ж, бо тітка би йому мало що висилала, аби її Лариса не впрошувала. Хто він був для тої тітки? Якийсь братів байстрюк, бозна й хто.

Ото тоді йому Лариса й сказала суворо: переїжджайте сюди, і все. Будемо лікувати Іру, треба буде, то й в Москву відправимо, в Москву або ще куди завгодно. У тітки, мовляв, зв’язки по комсомольському минулому, в міністерствах, в різних всесоюзних здравницях. Навіть і у Кремлі. Та й вже, мовляв, як ти, Антошко, такий норовливий та гордий, то, як вже на те пішло, тут ти хоч матимеш якусь змогу сяк-так все оплачувати. Вона його навіть працевлаштувати пробувала – підбирала те та се, а недавно так запропонувала взагалі нібито казкову посаду начальника служби інкасації в смоленському відділенні одного з крутих російських банків. Як вже вона їх там забалакала, з ким домовлялась, щоб бозна-кого взяти на кшталт нього… Але, мовляв, їм такі хлопці потрібні – афганець, бойові нагороди… Казала Лариса – влаштуємо всі справи з громадянством, пропискою. А що там, правда – в них онно з Іриною досі ще радянські паспорти. Та й не вони ж перші, чимало людей переїжджають і живуть же якось. А там, на тій посаді, навіть квартиру дають, в Смоленську. Двокімнатну!

Саме тому Антон і відкладав, скільки міг, оцю теперішню поїздку на Ларисине весілля. Весілля у неї вже друге за п’ять років і… він точно знав, що вона не образиться. Тобто так – він і справді ждав, що буде зі Йвановичем, як не ждати? Як їхати, коли він такий? Але була іще одна причина, чому він тягнув з поїздкою, з білетами… Він знав, що їде нині не лише на Ларисине весілля – він їде на оглядини нової Батьківщини, їде ухвалити остаточне рішення. Там, у цій північній країні, в цьому суворому краю похмурих лісів, він остаточно вирішить, за чим поїде додому – забрати речі і попрощатись чи вже аби лишитись навіки. А тепер ще й Іванович вмер, і його, Антона, наче вже тут геть нічого не держить.

А Лариса не одступиться, і він те знав. Вона, здається, досі картає себе за те, що не змогла його одмазати од Афганістану. Скільки разів лаялася тоді і після, лютувала, картала його та тітку – чого не сказали раніше? Та того й не сказали, бо Антон цього не хотів. Відмовчувався до останнього, та навіть брехав. Про те знала тільки Ірина – він їй так і написав в одному з листів: «Достойний служити в ДРА». І приказав їй мовчати. І вона мовчала. А сестра приїхала до нього в учебку в Прибалтику, з одним зі своїх тодішніх женихів, вже перед самою відправкою. Він як зараз пам’ятав – стоїть вона на території частини коло стіни до нього спиною, він її намагається заспокоїти, несе якусь юнацьку нісенітницю, а вона ото, немов байдуже, розглядає агітацію на стіні – на плакаті зображені тортури, там душмани мучать радянських солдат.

– Ларо?

Антон поклав їй руку на плече.

Вона розвернулась до нього вся в сльозах.

– Зачем? Антош, зачем? Ну зачем?..

Як зараз те все стоїть перед очима.

* * *

Насправді він багато разів говорив з Іриною за її хворобу. І говорив їй, що, мовляв, так, він, звичайно, хоче від неї дітей, але він оженився на ній не тому, що йому потрібні від неї діти, а тому, що йому потрібна вона сама, вона і більш ніхто. І це була чиста правда. Він казав їй, що є ж сім’ї і геть без дітей, казав, що з тими дітьми скільки клопоти – казав багато всілякої нісенітниці, і навіть заводив мову про всиновлення декілька разів. Але вона нічого не хотіла слухати, вірніше, просто не могла слухати, бо їй було неймовірно боляче. Антон знав, чудово знав: що би він за те не казав, і що би на те не отвічала вона – вона більш за все хоче стати матір’ю, народити їхню спільну дитину, і з цим нічого не зробиш, і треба тільки змиритись.

Але він не хотів миритися з її стражданнями, з її болем, з її розтоптаними мріями. Він знав, що знайде вихід, чого б це йому не коштувало. Росія так Росія. Значить, буде Росія. І Смоленськ, і Лара, і довгі морозні зими з завіями. Автобусна зупинка під самим домом, і зарплати вищі. Місцева говірка з ледь чутним білоруським відтінком. Значить, буде так. Ось лишень з’їздити. З’їздити і зважитись.

Антон стрів Кандиб на повороті, як виїжджав з нижньої вулиці Панасовою підводою – було вже за полудень. Вони замахали йому руками.

– Запізнюємось! – окликнув він їх весело, натягуючи віжки.

Вадим ішов трошки спереду з двома чималими сумками – Оксана з Іриною позаду. Вадим – вилитий батько, темно-русий, вже трошки лисуватий, середнього зросту, широколиций, огрядний вусань, завше усміхнений, у стоптаних кросівках та спортивному костюмі – олімпійка теліпалась, зв’язана за рукава на пузі. Оксана, навпаки, маленька, щупленька, білобриса, з «хімією», у вихідному одязі – у босоніжках, у чорній спідниці, темно-зеленій блискучій кофті, із сумочкою через плече, як і Ірина.

– Пробки! – струснув сумками Вадим, спиняючись. – Мерседес застряг.

– Сідайте, підкину, – сміявся Антон, розвертаючи коня на їхню вулицю.

– Опа-ча! – вигукнув Вадим і з неймовірною для його статури легкістю підбіг до підводи, закинув у віз важкі сумки і сам застрибнув на ходу, так що віз аж похилився на ресорах. – Здоров! – потис він Антонову руку і витер за тим рясний піт із чола.

– Костюм же новий! – докірливо пирхнула на нього дружина – вони з Іриною тепер ішли поряд з підводою.

– О! – тицьнув на неї пальцем Вадим. – Ти бач, – підморгнув до Антона, – бач, яка городська стала! Змій її матері, гидує й на підводу всістись.

– Добре ти вже сраку од’їв, то нікуди не гидуєш! – осадила його Оксана.

Вона такою й була, та Оксана: наче маленька та боязка, як ота мишка, а як гаркне на благовірного, так і небу жарко.

Ірина розсміялася своїм дзвінким голосом.

– О! – буденно зауважив на те Вадим, так само звертаючись до самого Антона. – Бач! Всі кози в золоті! Ще й на чоловіка бочку коте… Хух! – він знов витер піт з чола. – Нагрузила онно сумками ще…

– Що там у столиці? – спитав Антон.

– Та що… Стоїть, – пояснював Вадим. – Квитки вам узяли в кращому вигляді – плацкарт, нижнє і верхнє, але не бокові. А більше так щоб поруч і не було, хіба на наступне число… Я сам з Ірою ходив, поки ця ось збиралась. Потім оддзвонились у Смоленськ, словом – їдьте з богом, ото і все.

– А чого це ви без дітвори?

– Старша дітвора у школі, а за меншою баба глядить.

– Матір привезли?

– Та сама приїхала – вже тиждень од нас не вилазить, хе-хе. Батько в Жовтневому сам хазяйнує. А в нас тепер буде медовий місяць, ага Ксанко?

– Розмічтався, – пирхнула Оксана.

– Оні чтокають, – зауважив Вадим, піднявши до гори вказівний палець. – Оні нє мєстниє. Ти чого це підводою?

– Та хочу в табір крутнутись, там… висівок, коротше, насипано і… ще дещо гляну там, – Антон раптом розсміявся. – Іро, ти пам’ятаєш – ворота на футбольному полі там були?

– Так, а чого були?

Вадим знов розсміявся.

– Панас сінник будує.

– З воріт, чи що? – вона вилупила очі.

– Угу. Воротами підпер з обох сторін.

– Тю.

– А пам’ятаєш, там такий грибок був ще збоку, коло в’їзду?

– Ну?

– Викорчував.

– Оце тобі на! Нащо він йому?

– Не знаю! – Антон ще розсміявся.

– А чого це ти такий веселий, чоловіче? – лукаво всміхнулась Ірина.

– Хильнув, признаюсь, – одповів він. – Розстрілюй. Не найшов чвертки йому на могорич, то взяв півторушку. А там іще й хлопці з вчорашнього грабунку похмеляються… Словом – не однікаєшся ніяк.

* * *

Як явились до Савельєвих, то перше пообідали. Антон, як виявилось, устиг зварити в печі борщ, та ще й картоплі запік. Потім Кандиби перевдягнулись, і хазяї поводили їх по двору – показували, де що є і як те порати. Розказували, кому по скільки чого, та коли корів займають, коли пригонять…

Врешті перед вечором, з усім уже остаточно розібравшись, вони вирішили їхати-таки по ті висівки всі вчотирьох. Як виявилось, Вадим ніколи в тому піонертаборі не був, хоч Жовтневе їхнє і недалеко, і тамтешня молодь, та й карабутівська теж, частенько бігала в піонертабір на дискотеки.

– Їй-бо, ні разу не був! – клявся і божився Іринин брат. – Здаля тільки бачив деколи, як сюди до вас на автобусну зупинку йшов городами.

І справді – жовтневці частенько ходили через болото на автобусну зупинку в Карабутове, бо там у них автобус узагалі не кожного дня ходить, та й той усе манівцями та манівцями, через ту Дубов’язівку та придорожні хутори.

Ото й захотів швагро подивитись, що там осталось од тої піонерії. А Оксана його й поготів – вона узагалі з Капітановки родом, то невеликий хутірець на березі водосховища Ромен, ще менший, ніж Нехаївка, якраз напроти неї. До школи Оксана, як і всі тамтешні діти, ходила в Жовтневе, то ж у Карабутові майже й не бувала, хіба ото у Антона з Іриною в гостях.

– Я й не знала до ладу, що тут табір є, – казала вона. – Думала, що то в Шевченковому. Я малою в Новомутині була раз…

– В «Зірці»? – перепитав Антон. – Я теж бував разок. Товариші по службі! – жартівливо потис він їй руку.

– А я от узагалі ніде не був! – урочисто проголосив Вадим. – І не жалію!

– Куди тобі, нещасному? – вколола його жона. – Лишень би з пивом перед теликом валятись… Од’ївся онно, наче кнур!

Він на те байдуже махнув рукою і задоволено поплескав себе по пузу.

– Добре ти в нас іскрізь їздиш усе.

– Куди ж це я їжджу?

– В Гватемалу, – пирснув Вадим. – Через Гваделупу.

Антон, сміючись, кинув на підводу кілька полотняних мішків та лопату, потім одв’язав віжки од вишняка за хатою і вивів коня під двір, там всі й повсідались.

– Чуєш, – легко штовхнув Вадим Антона ліктем.

– Га?

– А ти ж Саньку Черничка знаєш?

– Ну так…

– Він жовтневський.

– Ну знаю.

– Він усю школу хвалився на гульках, що тут у вас в таборі на дискотеці якихось міських одлупив… Не знаєш часом, правда чи ні?

– Хех! – Антон розсміявся. – Знаю трошки, тільки я того не бачив – розказували…

– Ну? – неабияк зацікавився Вадим.

– Та драпав кущами, тільки шелестіло! Він ходив усе там доколупувався до одних, каже: «Я король села і гроза города». Хех! Ну, під мухою був… Одмантулили, та добре б тільки його. Тому то й не сильно попало, а там іще якісь ваші були хлопчаки – так отим влетіло. Добре, наші тутешні нагодились вчасно…

– Наші з вашими не надто й ладили… – зауважив Вадим.

– Ні, ну ради форсу, – знизав плечима Антон.

І дійсно – карабутівські парубки по сей день враждували з жовтневськими, чогось так повелось. Прийдуть ті, наприклад, в карабутівський клуб на гульки, ну походять з тиждень чи два, з дівчатами там перезнайомляться, і обов’язково на рівному місці щось зчиниться – хтось когось обматюхає, чи ще що, і біжать вже в чайну чи й по хатах гонці! Збираються всі карабутівські парубки і женуть жовтневських серед ночі людськими городами аж у самі береги або й на болото. Кожного ранку після таких побоїщ шкільний штахетник стояв голий. Таке ж саме робилося й у Жовтневому – один в один.

У Карабутовім навіть ходили з цього приводу жартівливі співанки на кшталт:

«Карабутове село

Золотом сіяє,

А Жовтневе унизу

Болотом воняє!»

Либонь, що подібні ходили і в Жовтневому.

– Так я і знав! – задоволено всміхнувся Вадим. – А то бреше по всьому селу – одлупив, одлупив!..

– От вже ж мужики! – похитала головою Оксана і штовхнула Ірину плечем. – Ну ти глянь, вже й порох сиплеться, особливо з мого, а тільки й давай виясняти, хто кому пику начистив у молодості та по городах ганяв. Вояки!

– Так правда ж! – обернувся до неї муж. – Чи ти не пам’ятаєш? Колись же й тобі ледь не попало до купи… Колись заскакую в клуб, – то вже до Антона, – якраз із вашими махались… а вона лазить рачки під ногами. Мала купа невелика, не хватає чоловіка! Добре, я нагодився, а то б… Попало чи ні, чого ти мовчиш?

– Та ото ж що попало, ще й як! – Оксана стукнула себе долонею по вуху і скривилась, як від болю. – Я й не стямилась, коли… У вухо мені як вмазав один козел – я тільки й покотилась!

Вона з такою кумедною інтонацією те сказала, що Ірина мимоволі пирснула і прикрила губи рукою.

– Чого ти смієшся – правда! – зойкнула Оксана й сама всміхнувшись. – В очах потемніло – як памороки мені не забило! Сказано – мужики!

– Ех! – знов махнув рукою Вадим, вкинувшись, либонь, у приємні для нього спогади. – Чого тільки не було.

– А я ні разу й втрапляв… – якось наче навіть винувато всміхнувся Антон.

– Брешеш! – одмахнувся Вадим. – Розказуй, кого з наших одлупив, мене не бійся – я вже тоді не ходив, здається…

– Так правда. Вірите, ні – інколи і руки чесались. Ходжу в клуб. Тиждень, другий, третій. Субота, неділя. Якийсь день, припустімо, пішов у суботу, а вже в неділю – ні. Щось робив або так – не схотів. Приходжу в школу – вчора жовтневців лупили, а ти де був? Наче посміяно.

Вадим зареготав на те.

– От. А як вже до вас ходив, так ваші й не чіплялись.

– Ти ж до дівки ходив, то вже не те! – засміявся знов Вадим і підморгнув сестрі.

Їхали своєю понурою вуличкою Чубаря, погано заасфальтованою, вузенькою. То там, то сям – лишені дворища, лупають подекуди пустими очицями шибок занедбані хати. А під їхніми дворами хитаються під слабким вітром висохлі на осінь трави, некошені, височенні, врівень зі згнилими, оброслими мохом лавками.

– Та-ак… – хитнув головою Вадим, позираючи на ту всю розруху. – Вимирає у вас село.

– Та є таке, – байдуже згодився Антон.

– У нас ще трохи не таке.

– У вас же «Хімія» орендує ще поля…

– Та щось там орендує, – махнув Вадим рукою. – Думаєш, я дуже стежу за тим? А! – знов махнув. – У нас на заводі скоро таке саме буде… Замовлень нема, оце стали деколи з-за кордону приходити. Для Германії, наприклад, розпірки в шахти. Оце так – їдуть фури зі своїм маркуванням, зі своїм всім. Готовий товар – склепав, зібрав, їхні ж наклейки поналіплював, усе не по-нашому. Один пацан каже: написано – зроблено в Германії, віриш? Таке наче в нас своїх шахт немає! Усе толочать по телику – обвал, обвал… Ну не цирк?

Об’їхали табір манівцями і найшли ті висівки – дві великі купи перемолочених пшеничних відходів. Оддали Ірині держати віжки, а самі – Антон з Вадимом – почали набирати висівки в мішки. Оксана в цей час пішла через табір у колгоспний сад – подивитись яблук.

Накидали вже зо п’ять мішків, бачать – їде курною дорогою через поля Пашка Маоцзедун на мотоциклі з коляскою. Спинився коло них.

– Бог поміч! – махнув до них рукою.

– Казали боги, щоб і ви помогли… – озвався Антон, недобре всміхаючись.

– Що ж воно, чи з кар’єрів згрузили?

Антон мовчав, продовжуючи загрібати лопатою висівки і скидати в мішок, що держав Вадим – той теж промовчав. І Ірина мовчала, держачи віжки однією рукою, а другою гладячи гриву коняці.

– Ох, – зітхнув Маоцзедун, хитаючи головою. – До чого довели людей, га? Що ж це робиться скрізь? Ох-ох… Так то ви гусям чи курям, ага?

Антон спинився і стукнув лопатою об землю.

– Ти смієшся чи дороги питаєш? – вирячився на Маоцзедуна, широко всміхаючись.

– Та я оце, – той проворненько видобув із сидіння мотоколяски два поліетиленові мішки, – оце думаю, чи й собі набрати? А що – кину гусям чи курям – нехай довбуть, ага ж?

І хутенько взявся за роботу й собі – Антон лише звів брови та насмішкувато похитав головою.

Наповнені мішки вони з Вадимом зав’язали та покидали на підводу, потім всілися втрьох на воза та поїхали через табір по Оксану.

– Хто то був? – спитався Вадим.

– Сусід, – сплюнув Антон. – Таке жадне – лайна другий раз не допросишся… та! Скільки вони з кумом із комір уже витягли! І все мало. Ото бачиш оту будочку? – показав далі по засміченій алейці покинутого піонерського табору.

– Ну?

– То лазня. Там за нею є така бочка на підпірках, ну, вода гріється, як влітку… Коротше – хочу її забрати собі під душ, тільки не зараз, колись, як стемніє…

– А грибка й справді нема, – зітхнула Ірина.

– Та проворний сич, – погодився Антон.

Оксана йшла в кінці алейки – несла в пазусі чимало білого наливу.

– Повно! – гукнула вона до них. – Яблук повно там!

– Я два мішки оставив навмисне під яблука… – одповів їй Антон. – Зараз поїдемо, трусонемо… Ану, тпруу! – прикрикнув на коня і натягнув віжки. – Ксанко, доганяй!

– Що ти хочеш? – не втямила Ірина.

– Ану злазьте лишень, – попросив він їх, сам зіскочивши з воза. – Сходимо в казарму на хвильку.

– Куди? – перепитав Вадим.

– Осьо, в будиночок.

Вздовж алейки тіснились будиночки, та цілі справдешні казарми – чималі, видовжені, нині засипані згнилим листям та оброслі травами.

– Тут раніше діти жили, – пояснив, прив’язуючи віжки до каштана.

– А давно він покинутий? – оглядівся Вадим по табору.

– Та давно… Вважай, як Союз розвалився, так і пустує.

– Тут раніше одні молдавани жили, – мовила Ірина.

– Заробітчани, – пояснив Антон, підходячи до ґанку. – У нашому колгоспі робили сезонно… поки той ще животів. Наробили тут ґвалту, що не розікрали – те поламали. З того часу табір у колгоспі на балансі. Зараз зайдемо, дещо глянемо…

– Як ти зайдеш? – здивувалась Ірина. – Там же замкнено!

– А в мене ключі є, – усміхнувся Антон своєю лукавою посмішкою і показав їй зв’язку ключів.

– Відки? – вражено всміхнулась і вона.

– А ти не пам’ятаєш, як я їх загубив десь, ще завгаром бувши? Оце найшов тепер.

Він із неабияким клопотом відчинив двері, і вони зайшли в затхле затемнене приміщення. Казарма та була майже порожня, а подекуди в кутках навіть росла кропива та ще якісь бур’яни. Замизкані вікна були ще й заґратовані, і по тих ґратах плелася березка й дикий хміль.

– Обережно ступайте – дошки прогнили, – попередив Антон.

Протилежна од вікон стіна, видно, була колись розмальована персонажами дитячих казок, але тепер фарба та вже сильно облущилась. Підлога противно і глухо скрипіла під ногами, де-не-де ламкі надвечірні промені вихоплювали з присмерку густу павутину і пил, що сипався з дірявої подекуди крівлі. Скраю приміщення, як виявилося, стояв зіпсований прогнилий диван, а на ньому – два розбитих облущених баяни. Валялося чимало спущених м’ячів – футбольні, волейбольні, баскетбольні – всі негодні. Та ще скручені в рулон мати і облізлі червоні доріжки.

– Тут красний уголок був, – мовив Антон і кинувся вивчати якусь купу металобрухту під вікном.

Вадим у цей час зробив крок у невеличке приміщення за боковими дверима.

– Там комірчина, – окликнув його Антон. – Обережно, не вбийся.

А до Ірини він прорік:

– Бачиш?

– Що? – нахилилась вона до нього.

Він на те видобув з металобрухту бильце ліжка.

– Ліжко?

– Угу. А отам під стіною є сітка навіть справна. Заберемо.

– Гляньте! – донісся з комірчини веселий голос Вадима.

Він вийшов звідти з оберемком якихось портретів.

– Що то? – зачудовано всміхнулась Ірина.

– Політбюро? – всміхнувся й Антон.

– Нібито, – кивнув Вадим і кинув портрети собі під ноги.

Став перебирати.

– Генсеки є… Ось. Ось дивись, Черненко. Ось Щербицький. Товариш Тихонов. Та-ак… Товариш Устинов. Громико! А ось дорогий Леонід Ілліч. Андропов Юрій Володимирович, та-ак… Хто тут у нас? Гречко? Гор-ба-чов! Хе-хе! Язов…

– Це чи з клуба? – розвів руками Антон. – Тутечки наче й не було.

Він зиркнув запитально на Ірину, й вона лиш ніяково всміхнулась.

Сітку ліжка на підводу вони скинули удвох із Вадимом, а бильця принесли Оксана з Іриною. Потім ще й прикидали те добро мішками з пшеничними висівками. Треба було їхати трусити яблука, вечоріло.

Антон пішов усе позакривати і про всяк випадок зайшов зачинити й комірчину – хай як було. Портрети членів Політбюро лежали на згнилій підлозі корпусу, де їх і кинув Вадим.

– Антош, ну де ти там? – окликнула його Ірина з присмерку вулиці.

– Зараз іду! – озвався він.

Потім нащось узяв ті портрети і одніс назад у комірчину, поставив там під стіною як попало, скидав один на одного. Потім, вже виходячи, спинився в дверях. Нерішуче розвернувся в комірчину. Він стояв у дверях, як статуя – у своїх поношених спортивних штанях з лампасами, картатій сорочці, у своїй старій блакитній тільняшці під нею. Тьмяний вечірній світ лився з вулиці, мерехтів у замизканих вікнах і падав на купу облізлих лиць оцих вождів померлої країни.

Антон стояв так і дивися на них зо хвилю чи дві, а потім вміло завчено випрямився, накрив долонею лівиці своє тім’я, а пальці правиці повільно приклав до скроні, і так ото й стояв, дивлячись на вицвілі лиця, лукаво, ба навіть хижо всміхаючись.

IV

«Привіт, дорога Іринко! Сьогодні неділя, вирішив написати тобі невеликого листа, другого листа з Афганістану. Напишу трошки про себе, про свою службу. Здоров’я у мене чудове, чого і тобі, Іринко, бажаю. Сьогодні зранку були на стрільбищі, тільки-но приїхали, тепер ось сиджу в ленінській кімнаті і пишу листа. Ось сиджу, і навіть не знаю, що тобі написати, сиджу і думаю, а треба швидше, бо скоро підемо в столову на обід. Годують тут нормально, та я уже й звик до армійської їжі, багато не треба. Іринко, тут дають хліб дуже смачний, білий, чорного тут немає. Хліб печуть тут же на солдатській пекарні. Цей хліб схожий на наш домашній, такий колись ще в дитинстві баба Маня пекла. Погода тут тепла. Днями сонце, спека, ще не бувало такого дня, коли б сонце закрила хмара, небо синє-синє. Вночі, щоправда, тут холодає, а в горах так узагалі морози сильні. На горах видно, як лежить сніг, вершини всі білі, я перший раз у житті побачив гори так близько».

Остання ніч перед їхнім від’їздом видалась такою ж сумною і вітряною, як і та, коли вмер Йванович. Глухо підвивало на вулиці, і віття старої шовковиці противно шкребло по вікнах.

Савельєви вляглися в залі, як і завше, а Кандиб поклали в першій хаті – Вадим стеребився на піч, а Ксанка не схотіла і спала тепер на м’якому матраці на полу. В Антона ж і було в будинку лише дві перехідні хати, як ото мовилось у селі. Як він оженився та поки ще жива була мати, то все планував перегородити залу тонкою стіною з ДСП – був у нього і тесля знайомий, тут же в колгоспі, котрий брався те все зробити, вважай, за пляшку самогонки. Прикинули навіть такі двері всередині стіни, на коліщатках із підшипників, щоб виїжджали, як ото в ліфті – і місця ж менше займає, й зручно. Думав Антон зробити в тій меншій кімнаті дитячу, але – пропала потреба. Спочатку несподівано від раку вмерла мати – звільнилась ціла половина хатини, а потім… Потім за дитячу краще було вже й не заводити мови.

Антон знов не міг в ту останню ніч заснути – все ворочався з боку на бік, тоді забувся дурним, неспокійним сном і проспав, а чи скоріше продрімав усього з годинку, і знов збудився, причому збудився з якимось неусвідомленим ледь чутним стогоном:

– Прекратить огонь!.. Тю, блядь… – отямився і крутнув головою.

Ірина мирно сопла поруч, і він довго лежав, незворушно вслухаючись в її сопіння. Вітер тужно завив, і віття шовковиці затарабанило по склу. Антону раптом схотілося, бозна як схотілося поцілувати дружину в оголене плече на подушці – вона лежала на животі, обнявши ту подушку руками, і сорочка сповзла з одного плеча… Та він чогось думав, чогось достеменно знав у цю хвилю, що вона обов’язково прокинеться від дотику його сухих обвітрених губ до її тіла, і тому лише тихенько висковзнув, викотився з-під ковдри, взяв зі стільця штани і тільняшку, а одягся вже в першій хаті коло грубки.

Вадим хропів на печі, Ксанка внизу наче також спала міцно. Антон одягся і нечутно прочинив двері сіней, там накинув на плечі куртку. Вийшов у вітряну вересневу ніч, пройшов притихлим двором. Повівало з заходу, ворушило Ірині айстри в городку, а там аж далі, за хащами пустирів та самотніми вуличками села, за піонерським табором та фермою, за далиною викошених полів та миршавих лісосмуг палала в захмаренім небі примарна заграва – то мертвенним тривожним світом горів полуночний Конотоп. Немов яке страшне пожарище на обрії.

Антон присів навпочіпки серед двору і торкнувся рукою землі – спориш був вогкуватий, бо зі смерку спала роса, а сам ґрунт холодний, липкий, тягнувся за рукою. Антон підвівся і витер руку об полу куртки, витяг із кишені цигарку та прикурив од сірника, потеліпав далі по двору, по росяній стежині. Знову піднявся вітрюга, як він вибрів на вулицю, аж довелось йому одягти куртку, щоби не спала. Він неспішно пройшов під берестком до дороги. Високий давній бересток – він пам’ятав його, скільки себе. А як оженився, то навіть украв якось коло комір довгий міцний запасний пас із комбайну «Колос», показав Ірині, думав причепити до сього берестка – була б гарна гойдалка дітям. Десь, певне, досі валяється той пас на хліві, а чи мо’ кому оддав – бог його зна.

Він пройшов розбитою дорогою трохи далі од двору. Добре, хоч устигли заасфальтувати сей шматок вулиці, поки ще Союз був. Бо далі по вулиці на Капкас дорога ґрунтова, і розмиває її кожну весну так, що й грузові машини застрягають часом. Ото аж по саму Полтавку таке, відти аж під самим ліском починається короткий шматок дореволюційної бруківки, обсадженої яворами, зарослої польовими травами. Якось їздили отак само восени з Ірою удвох грузовою машиною в Дубов’язівку на тік, Антон зерно віз, а Ірина так – за компанію, та може, ще в магазин зайти за чим. І ото під тою дореволюційною дорогою Антон звернув трохи вниз і об’їхав її, як і всі тутешні шофери.

– А чого тудою не їдеш? – зиркнула Ірина в вікно.

– Бо розтрясу півкузова зерна, от чого. Ти її бачила?

– Цікаво, відки вона взагалі тут? – задумалась Ірина.

– Бозна, – знизав плечима Антон. – Певне, ще твої родичі клали, в Дубов’язівці-бо таким половина вулиць мощені. Коло цукрового заводу, та й узагалі…

Ірина на те лиш легенько та замріяно всміхнулась.

А тоді як їхали назад уже пустою машиною, то Антон спинився коло тої дороги, і вони вийшли подивитись. Рушили під старезні явори неспішно, наминаючи по брикету морозива, що купили в Дубов’язівці. Спадав уже вечір на болота, і з поля повівав легенький вітерець, шелестів очеретом вздовж канави.

– Диви, як шарахнуло!.. – вказав Антон на один із яворів – скоріше, на його вигорілі останки.

– Чи… блискавкою? – здогадалась Ірина.

– Ну, – кивнув він, плямкаючи. – Все нутро вигоріло, а він стоїть хоч би тобі що.

– Справді.

Ірина пройшла під явори і огляділась. Всього шмат дороги під глухим хутором, по якій ніхто не їздить.

– Воно ж не для машин… клалося? Чи як? – стукнула підошвою кеда по шматку бруківки.

Антон повів бровою.

– Які тоді машини? Для… для підвод, карет усяких, ізвозчиків, хе-хе.

Ірина теж усміхнулась. Потім присіла навпочіпки і доторкнулась до бруківки рукою.

– Гріє, – усміхнулась.

Антон і сам усміхнувся ненароком, те згадавши. Ірина дорога – так і казав він потім, як їздив цими глухими місцинами, повз цей зотлілий уламок чужого примарного віку.

А оцей? Оцей шматок асфальту на вулиці Чубаря – чи згадає хто коли за нього? Чи знатиме що? Чи мо’ так і він колись стоятиме серед поля, як той, якимось неясним уламком минулого? Литимуть затяжні осінні дощі, летітиме згори зів’яле, зжовкле листя, местимуть нічні хуртовини по полю… І лиш вовки, та лисички з ближніх лісів, та якісь дрібні миші-полівки порушуватимуть час од часу його замогильний спокій.

Онно, наприклад, отам була стара криниця. Ще до тієї, що нині. Нині один горбик, оброслий кленками, а колись там уся вулиця брала воду. Потім вчинився в ній плавун, та такий, що ось сусід, дядько Микола, як поліз його чистити, то казав, що там внизу на глибині можна грузову машину розвернути, дуже навіть просто. Обгородили той колодязь тинком та й бросили, та й то аби лиш корови не влізли й не провалились під землю. Тинок той із часом згнив, а кленки розрослися.

А осьде й самого дядька Миколи пуста хата, пусте дворище. Антон приглядає за ним, аби не розікрали, хоча там і красти нічого – все вивезли. Так ото, аби шибки не порозбивали шибеники які. Дядько Микола вмер давно, а тітку Раю діти забрали доживати вік аж у Роменський район. Спочатку ще садили трохи городик той нещасний коло хати, а пару років тому взагалі бросили. Антон тепер посіяв на ньому люцерку свиням.

А отам далі по вулиці була мазанка Самійлових, котру розкидали ще як Антон був дитиною. Вже трохи старшими хлопчаками вони розкопали тамтешній погріб і втворили там справдешню землянку, вкравши полін із колгоспної конюшні неподалік. Якось весною всі вони були в школі, а трактор заїжджав сюдою до баби Раї орати город, і наїхав, не відаючи, на ту їхню землянку, і провалився туди. Витягати довелось аж гусеничним, котрий пригнали після обід з тракторного стану. А їх, хлопчаків, тоді добряче одчитали і вдома, і в школі. Хоча – чого самих хлопчаків, була серед них одна дівчинка, Михайленко Оля, їхнього віку, котру вони всі звали хазяйкою, а вона і дійсно старанно хазяйнувала в землянці – то підмете там, то принесе з дому кусень сала і підгодовує їх. А як вони починали гратися в партизанів, то Оля була в них зв’язковою і мала шастати по вулиці, немов без діла, видивляючись при цьому хлопчаків з іншого кутка, на котрих тутешні чатували в хащах у засаді. Тих хлопчаків тутешні при наближенні обкидали грудками землі, обстрілювали з луків, та навіть видраними з гнізд пташиними яйцями або протухлими курячими обкидали, якщо такі вдавалося знайти. Якось чужі, певне, розгадавши Олине прикриття, підстерегли її, як вона йшла зі школи сама, і всю дорогу насміхались над нею та по-всякому обзивали. Вона тоді геть не плакала, а йшла мовчки, зціпивши зуби – хлопчаки на велосипедах їздили навкруг неї, скалячись. Вдома вона також нічого не розказала батькам, а прийшовши ввечері в землянку, розплакалась там і все повіла хлопцям. Тоді тутешні хлопчаки вчинили мужній рейд на інший куток і там усіх тих насмішників порозганяли – а серед них було ж навіть двійко старших. А на другий день Антон зі ще одним хлопцем знайшли в школі головного з тих насмішників, заламали в коридорі і примусили вибачитись перед Олею.

Чудні дитячі спогади! Антонових однокласників вже майже немає в селі, а Михайленко Олі нема й на світі – після школи вона вступила в столицю в технікум на кондитера, а потім промишляла десь за кордоном – чого її туди понесло? Опісля, казали, лежала вона один раз у нарковідділенні Роменської психіатричної лікарні, і, мовляв, держали там її заледве не примусом, а запроторили її туди нібито самі ж батьки. В усякому, так казала одна карабутівська дівчина, що працювала тоді у психлікарні, вірніш – була там на практиці, й бачила Олю. А потім, через рік чи два, її не стало – мовбито був скромний похорон, тільки для своїх, поховали в райцентрі. Балакали, що скололась вона, а чи навіть підчепила СНІД, хто його зна. Може, просто не найшлось на цей раз відважних партизанів, що зуміли б її захистити.

І чого воно лізе те все до макітри, відки ся надоїдлива пам’ять? Антон крутнувся по вулиці і знов повернув до свого двору. Вітряно, темінь, рання осінь. Чого воно лізе в голову все? А от чого. Бо він, Антон, прощається. Того й виліз ніччю в цей пронизливий тужний вересень, на цю безлюдну вуличку в сонному глухому селі. Ось завтра він поїде, і що? Він наче питав, наче хотів спитати у вулиці дитинства, у всіх, хто поневолі меркнув у його пам’яті – в дядька Миколи, тітки Раї, хлопців, Олі, у живих і мертвих – ось я поїду, їхати мені чи ні? То їхати чи ні? Що ви скажете? Скажіть – і я поїду. Скажіть – і я останусь. Вив тужний надсадний вітер ранньої осені над сонним і принишклим, глухим селом. Не виднілось по вуличці жадної живої душі, і мертві не одзивались.

Він лиш важко зітхнув і викинув недопалок у ніч. Тоді й почув легкі кроки у себе за спиною. Різко, трохи навіть злякано розвернувся. Ірина. Розхристана, в самій лиш нічній сорочці й накинутій на плечі великій пуховій хустині Антонової матері, взута в зношені Антонові черевики. А очі зблискують в нерівному світлі, що падає од веранди.

– Іро… чого ти?… – спантеличено вимовив Антон.

– Я люблю тебе! – схлипнула вона.

І повисла у нього на шиї.

* * *

Погода в день їхнього від’їзду трошки помінялась. Перед ранком трохи розвиднилось, але не те щоб дуже – хмари в вишині над селом поплили рвані, перисті, а вітер так і не стих до світу. Савельєви думали встати і помогти Кандибам поратись, але ті на них лиш прикрикнули – мовляв, самі вправимось, лежіть ото, висипайтесь собі, вам ще весь день мотатись. Вони й вляглись. І проспали так майже до обіду.

Тоді Оксана зібрала їм поснідати, а Антон, поки те та се, вийшов на поріг подиміти з Вадимом.

– Вітряно, – озвався той. – Із самого світанку таке. Але тепло. Мо’ вже бабине літо почалось? – всміхнувся.

– Раннє сей рік, раз так, – знизав плечима Антон.

– Та сей рік і осінь якась придурошна… – махнув швагро рукою. – Із самих жнив, із серпня таке бозна й що… Ти надумав що чи ні?

– Об чім ти?

– Об тім, об чім… З кінцями їдете?

– Цей раз ще ні…

– Що ти мені цей раз та той раз? Партизана мені корчиш тут… Надумався їхати?

– Вадя, не ятри душу, – просто сказав Антон і присів навпочіпки.

– Та що ви як турки меченські обоє… – викинув свою цигарку Вадим. – Одної не допитаєшся ні біса, другий тут сидить, нюні розпустив… Дивись, хлопче, це твоя рідня – тобі й вирішувати, звичайно… За себе я тобі казав двісті раз – аби мені таке, то я б уже там був. От сієї хвилі, щоб ти знав. Це як за мене… А так…

Він знов закурив.

– А так… Погано, звичайно, що далеко – бачитимемось мало, і таке… Та вам же не ради нас жити, врешті-решт. Всіх родичів гарбузових глядіти, чи що? Ви ще молоді, вам тільки жити.

– А Ксанка що каже? – раптом поцікавився Антон.

– Каже, що ти мемелик безтолковий – от що вона каже. Така можливість є, а ви сидите тут гибієте.

– Каца-ацапщина, Вадя… – сумно протягнув Антон і обхопив долонею чоло.

– Риба шукає, де глибше, – повчально зауважив той, – а людина – де лучче. Ти вже в колгоспі своєму дорогоцінному наробив?

– Ось іди не капай.

– Іще й не таке скажу… Осьо мене благовірна пиляє вже котрий рік – аби я не сидів та не лигав на КЕМЗі одно, а шурував куди на заробітки. Хлопці, які молодші, то їздять… У Росію в основному, а хто так і далі – в Польщу онде, в Португалію… На будівництво в основному, там то те, то се будують, не те, що тута. А мене ж ти знаєш – я ж і маляр, і штукатур, і плиточник, і що захочеш. Як пляшка є, хе-хе… А там хлопчаки шмаркаті – після школи! І їздять – хоч би тобі що. Це в нас іще не позвикали… А я онно гуцулів знаю – з Колочави, там хлопці робили в одного крутелика ремонт, ну і я принеси-подай… Так у них отак їздять із самого малку. І нічого. Баби вдома по полонинах сидять, а мужики їздять, і то хіба ж так! Палаци там такі поодстроювали, що куди…

– У них там земля погана, що ти хочеш? Я колись, ще при Союзі, один раз зерно туди возив аж під Воловець…

– Зате в тебе тутечки земля гарна, і кому вона на чорта здалася? А там хлопці їздять… І заробляють нічого так. Мене та змія одно пиляє, одно пиляє, вже дійшло до того, що або їдь, або розходимось. І дітей ділимо – мені старше, а їй менше, хе-хе. Прийдеться їхати, либонь, а що? Двоє дітей придбали, а хата розвалюється, і одітися ні в що, і сидимо в тісноті… Черга на квартиру літ десять вже… якраз на мені як стала, так і з кінцями. А що робити?

– Вадя, ти мені за чим це все розказуєш?

– За тим, дурень, що я туди кріпаком поїду, а ти як додому.

– Додому… – перекривив його Антон, гірко скривившись.

– Додому! – не вгамовувався той. – І на все готове. Хоч ви поживете… Я щось не втямлю – чи ти думаєш, я тебе випихаю? Та жалко ж вас, молодих та дурних, е!.. – він важко махнув рукою.

Посиділи ще з хвилю мовчки, і на веранду вийшла Оксана – позвала чоловіків їсти. За столом балакали мало та більше про всілякі дрібниці, те та се, потроху жартували. Потому Антон з Іриною закрились у кухні помитись – Оксана нагріла їм на грубі чималу каструляку води. Тоді збирали сумки – одяг та трохи домашніх гостинців Ларі.

– Треба буде в Конотопі наших цукерок їм купити, – сказала Ірина. – А то в них там такі вже негодні…

Од російських цукерок у Іри навіть була один раз алергія, чи щось на кшталт… Як виявилось – у тамтешні цукерки часто додають антибіотики, аби вони не псувалися довгий час. Так їм потім розказували, у всякому разі.

Врешті вони повністю зібрались, а часу все одно оставалось вдосталь. Тож вони стали вбиратись у нову одежу. Антон у джинси, темну сорочку та кросівки, а Іра в свою улюблену світлу джинсову спідницю, теплу кофту та туфлі на невисокому підборі. Потому Антон ще раз перевірив документи, а Ірина нафарбувалась. На вулиці було чутно, як Вадим грюкає відрами, а Оксана впускає корову до хліва.

Глянули на годинник – оставалось іще більше години до автобуса. Тож вони отак в новій одежі, узуті і причесані, просто собі вляглись на диван – Антон приобійняв Ірину, а вона притулилась до нього головою. Ламке передвечірнє світло лилося в кімнату над ними і вихоплювало пилинки з-під стелі.

Через хвилин десять у хату зайшла Оксана і всміхнулась, глянувши на них:

– Чого лащитесь? Вставайте, посидимо на доріжку. Вставайте, вставайте – посидимо, а не полежимо, давайте.

Довелось підкоритись, і вони всілися на дивані, а Оксана на кріслі. Увійшов Вадим і всівся на дивані коло них. Тоді одразу ж мовив:

– Ну, з богом.

І, взявши в обидві руки по сумці, рушив на вулицю.

Всі рушили за ним.

* * *

Автобус прибув у той вечір майже вчасно – ну, запізнився на десять хвилин. Остання ходка. Вадим зняв з велосипеда їхні сумки і навіть заніс до салону, тоді вийшов. Антон з Ірою пообнімались із родичами, вислухали їхні напуття та й полізли в автобус, там всілися близько до входу – Антон коло вікна, а Ірина скраю, бо її, бувало, трошки вкачувало в транспорті.

Автобус ішов майже пустий. Вадим з Оксаною помахали їм із зупинки, ті у відповідь. Рушили. Старенький ЛАЗ закректав і покотився по Роменській трасі. На вечір ще трохи розхмарило, і видно було, як сонце хилиться до полів за селом, червонить своїм ламким промінням усе довкруги. А от вітер не стих, ба навіть підсилився.

Автобус котився собі селом, і Антон байдуже поглядав у замизкане вікно. Осьо тобі фермівська вісова коло прогону, він сам тут важив інколи жом, як віз його на ферму – заганяєш машину в будочку, сам вилазиш на хвильку… Нині будка тої вісової вже встигла за се нещасне літо порости бур’янами – лобода, полин, чортополох… Вікна вибиті, а самих вагів давно немає – демонтували. Онде поворот на саму ферму – навіть і дивно, як там усе вспіло так занехаятись за якесь нещасне літо? Перший од дороги сарай розібрали, і стоять одні голі стіни, вищерблені, облущені… А цей же сарай сам Антон помагав будувати трошки – тут телят колись держали. По обидва боки під’їзної дороги – непролазні хащі кропиви та того ж полину. Там аж далі виситься кістяк силосної ями, з котрої познімали бетонні плити.

Минули ту ферму. Показався вдалині тракторний стан, у дворі якого колись на смерть покалічився його, Антонів, отець. Що там осталось? Одні стовпи підйомника висяться над заростями. Самі ж селяни й розібрали те все добро – Антон пам’ятав, як дехто навіть колунами розбивав бетонні фундаменти в пошуках арматури. Отам була заправка – не осталось од неї геть нічого, лиш широкий асфальтований плац, оброслий пирієм. А колись же тут навіть кукурудзник сідав і заправлявся! Присилали з району обприскувати поля, і літачок приземлявся на отій самій дорозі од села до тракторного стану, відти ж і злітав. Один раз навіть катав дівчат-ланкових і поперелякував їх ледь не до смерті!

Остання вулиця села, далі вже витолочені поля їхнього рідного колгоспу «Прогрес», чи то пак – тепер уже СТОВ «Батьківщина». При виїзді – тополина алея. Чогось згадалось Антону, що вона кілька літ після розпаду Союзу стояла занедбана, а тоді туди примусово зігнали школярів – усіх, які були, ну хіба окрім найменшеньких. Зібрали лінійку і наказали нести з дому по сокирі, тоді з самого рання пошикували їх у колону і пішака ж погнали вирубувати хащі – приводити до ладу ту алею. Нібито дорогою повз село мав їхати сам Кучма на днях. І дійсно їхав – все порозчищали, всіх порозганяли, навіть Роменську трасу трошки підлатали, так – аби хоч не розвалилась. Антон за те пам’ятав, бо хотіли спочатку і їх, колгоспників, запрягти, та ті не дуже були охочі до тих витребеньок – тоді вже кілька років зарплати не платили, або хіба дадуть пару гривень, наче на сміх… А школярів же запрягли – їх вічно запрягали то на те, то на се. То колгоспним автобусом на ланки попруть, ось ми, мовляв, купимо в школу музичний центр, а ви поки сапуйте тії буряки, сапуйте. Або колоски обрізайте, й зовсім задарма. Та тоді, як той Кучма їхав, так узагалі з села позганяли всіх, хто хоч якусь зарплату отримував, а значить, од когось залежав. Ірина тоді ходила од сільпо білити дерева, а потім приїжджали з району чи навіть із області і дивились, кого виставити вздовж дороги вітати президента. Щоб, мабуть же, не кривих та не самих злиденних. Врешті вигнали все сільпо, сільраду та декого з колгоспу – багато було й таких, що самі зголошувались, звичайно. Дивина ж яка – сам президент!.. Ірина Антона тягла, та він не схотів. Сиділи вони того дня з хлопцями в гаражі та випивали – що гріха таїти? А міліція бігала скрізь попід дворами, аби ніхто раптом з-за паркану не визирав, бо, мовляв, підстрелять іще. А чого й ні, онно на цій же крайній вулиці жив один дід – Климчук, так у нього перед тим днем увечері коза одірвалась, він на околиці села ж її й припинав. Ну одірвалась, значить, дід і пішов шукати – забрів у лісосмугу над дорогою, а тоді – лишенько!.. Сам розказував – вилазить якийсь чорт із листя, весь у камуфляжі, у маскхалаті, певне, так що й пики до ладу не видно, з гвинтівкою… Каже йому: «Котись, діду, одвідси на хер!» Той і втік, добре хоч коза до смерку сама додому прийшла.

А той день, як їхав, видався хмарний, осінь, здається, була так само, може, навіть і пізня. Те все Ірина Антону розказувала. Мовляв, їхала купа машин у кортежі, і все якісь іномарки, декілька маленьких автобусів, швидка, міліція… А посередині два великих автобуси, Ірина таких ще й не бачила ніколи, і в одному з них сидів Кучма, і він до них махав рукою, і Ірина ж махала. А тоді, вже опісля, їм сказали, що то ніякий не Кучма був, а якийсь підставний чоловік, а Кучма, мовляв, їхав позад нього, в другому автобусі з тонованим склом. Мовляв, ото як будуть стріляти, то по тому підставному, а президент живий останеться. Ірина тоді сильно засмутилася через те, що махала рукою бозна-кому, і все допитувалась Антона, чи може таке бути, як їм ото сказали. Той пирхав: я, мовляв, відки знаю? Може й таке…

За витолоченими полями покійного колгоспу «Прогрес» одразу починалась земля радгоспу «Шевченківський». Тут навіть знак раніше стояв, як з Конотопа їхати: «Колгосп Прогрес», а там – «Радгосп Шевченківський». Антон завше, з райцентру їдучи, було, звеселявся, що то вже землі його колгоспу. І одразу за лісосмугою – іменне поле Сашка Максименка. Тут був такий хлопець, також афганець, сам шевченківський. Служив він раніше Антона, та й так Антон його не знав зовсім, ні його родичів – мало бував у тому Шевченковому взагалі. Максименко призивався в 83-му, служив у мотострілковій частині. Під час бою за якусь висоту його ще з кількома бійцями оточили, самого його поранили, але він продовжив вести вогонь з кулемета, відбив декілька атак, аж поки не закінчився боєкомплект. Тоді він спробував перелізти до сусіднього укріплення за боєприпасами і там був поранений ще раз. Продовжував вести вогонь з автомата, а коли і в ньому не лишилось набоїв, зірвав кільце з гранати Ф-1 та зачаївся. Моджахеди, либонь, вирішили, що набоїв у нього геть не залишилось, оточили і неспішно підходили, щоб узяти живим. Той підпустив їх якнайближче і підірвав разом із собою.

Поховали хлопця тут же у селі, назвали його іменем поле, котре він сам орав, бувши трактористом ще до служби, зробили в рідній школі куточок пам’яті героя-афганця, а Президія Верховної Ради СРСР ще й посмертно нагородила його Золотою Зіркою.

Справа від дороги над тим полем невеликий виступ, і на ньому в оточенні берізок і одненької тополі є лавка і низенький пам’ятний знак у вигляді камінної брили з табличкою. Дехто говорить, що той камінь привезли з самого Афганістану, але то, певніш за все, казка така. В усякому разі, місцеві так і кличуть це місце каменюкою. Ото як їде хто автобусом, так і: «Спиніть коло каменюки», або: «Мені в Шевченкове, до каменюки, почім?». То тиха така місцина, трохи печальна. Там часто на день виведення військ збираються довколишні ветерані-афганці, бував кілька разів і Антон. Ірина його все випихала їздити на ті зльоти, а він часто однікувався, поки врешті чесно їй не сказав, що не хоче, не може там уже нікого бачити. Він навіть і на мітинг на День Перемоги до братської могили не ходив – там читали і його прізвище разом з іншими воїнами-інтернаціоналістами, уродженцями села, а орендатори інколи давали по мішку зерна їм та ще живим ветеранам Вітчизняної.

Зліва подалі від дороги вже видніється й Шевченкове – од села до пам’ятного знаку тягнеться курна дорога понад полями. Антону подумалось раптом: а що, аби Сашко Максименко якимось чином раптом воскрес і повертався тепер додому з Афганістану? Чи впізнав би він рідні місцини? Може б, і впізнав, бо майже все тут зосталось таким, як і п’ятнадцять років тому, в усякому разі – по Роменській трасі. Осьо зліва тягнеться село, а там далі міст над каналом, болотиста місцевість. Справа поворот на Торговицю, не дорога навіть, а так – стежина. Там серед лісу хуторець однойменний, усього з п’ять хаток, онде і крівлі вже їхні видніються з-за дерев. Хати Шевченкового уже впритул до тополеньок над дорогою, і ось перехрестя – наліво в центр села, а направо поворот на Дубов’язівку, затінена асфальтована дорога. За нею зразу автобусна зупинка з мозаїчним портретом Кобзаря. За зупинкою вуличка села, зліва і справа, справа ще поворот на тутешню ферму та елеватор. Вуличка це крайня, околична, хоч і лежить вздовж Роменської траси. Тут чимало покинутих занедбаних дворищ, старенький цвинтар, а поодинокі городики вже сягають безкраїх полів у тіні віддалених лісосмуг.

Раніше село звалось Гирявка, так його й досі багато хто зве. А перейменували його вже після революції на честь, ясна річ, Тараса Григоровича Шевченка, котрий бував тут проїздом. Вже після заслання в 1859-му році він повертався з Києва в Петербург і гостював тут у своїх друзів, братів Лазаревських. Є чимало місцевих легенд про ті гостини – як Тарас Григорович походжав тут по селу – воно тоді було скоріше хутором, як і про що він розмовляв з кріпаками, як малював портрети хазяїв… Є навіть свідчення, що саме тут він написав одну з редакцій свого вірша:

«Ой на горі ромен цвіте,

Долиною козак іде

Та у журби питається,

Де та доля пишається?»…

* * *

Од самих околиць Шевченкового і майже до самого Підлипного таке хтозна й що… Самі лиш скошені сиротливі ниви. Потім промелькне справа під дорогою гайок Мокра Долина, а зліва на обочині – невеликий смітник із сухим листям та обривками поліетилену. Відси вже недалеко і Конотоп. Покажеться спочатку сумовите Підлипне – онно воно там, в далині, невелике село, що вже бозна й коли приросло до міста, стало заледве не окремим його районом. Тільки й того, що числиться окремо, а туди ж навіть і міські маршрутки доходять. Підлипне те з дороги майже й не видно. Покажеться спочатку такий похилий ярок, дорога пірне в нього, і ось вже блищить у призахіднім світлі невеликий ставочок справа від дороги та видніються перед ним поодинокі сільські городи. Городи нині вибрані та викошені, дехто навіть палить онно на обніжках бадилля, й низький дим стелеться вздовж дороги.

Антон відволікся – якась зграйка розхристаної молоді чкурнула через дорогу од городів, автобус трохи пригальмував. Двоє хлопчаків та троє юнок пробігли через Роменську трасу, сміючись, та й згубилися в диму. Призахідне сонце ховалось за високовольтними лініями, сліпило очі.

– Не вкачалась? – спитав Антон у примовклої Іри.

– Та ні, – мляво всміхнулася та.

Минули ярок, показалась зліва курна дорога кудись на віддалені села, а справа промелькнула перша підлипенська вуличка. Осьо й зупинка їхня, справа від дороги, така ж мозаїчна, як і скрізь, під високими тополями. Тільки й видніється напроти неї те вечірнє Підлипне, за широчезним лугом з дикими травами, в рідкім мереживі стежин. Самі дахи хатинок та садки подекуди. А ще зліва од дороги, трохи подалі – підстанція. Величезні електроопори висяться вздовж Роменської траси, плетуть над нею своє залізне павутиння. Антон згадав, як казала, бува, забобонна баба Маня – мовляв, є така Біблія… Чогось, по її, якась особлива Біблія є, і вона ніби схована бозна й де. Так от – у тій Біблії, мовляв, написано, що перед кінцем світу землю окутає залізне павутиння і літатимуть сталеві птахи. Ото так потрясала баба Маня пальцем і казала – перед кінцем світу. А в тій Біблії, мовляв, усе начисто написано, що й коли буде. Тільки її мало хто читав, от що. Десь вона там захована, еге ж.

Антон насправді не знав, чи та баба Маня й звичайну Біблію коли держала в руках. Він пам’ятав один випадок з тої пори, як їхній Валерка ходив до школи ще. Сама ж баба Маня розказувала, і не раз. Отож були в неї, баби Мані, ікони ще від покійної матері, вона їх привезла аж з-під Охтирки, відки була родом. Йванович там служив в армії в тих місцинах і привіз до Карабутова бабу Маню, а вона привезла дві ікони, що їй дала мати. Жили вони з матір’ю в тому селі під Охтиркою вкрай бідно і самі – батька їхнього не стало в голод, а разом з ним і всіх баби Мані дідів-бабів… Так вона сама розказувала. І ото поставила вона ті ікони в хаті на покуті, як вже побралися зі Йвановичем. Ну як побрались – як і всі тоді, ніякого вінчання не було, а так ото – розписались у сільраді, та і все. А ікони ті баба поставила на покуті, Антон і сам їх бачив – на одній Ісус Христос вже великий, а на другій маленький, на руках у Божої Матері. Ну й стояли вони так на покуті кілька літ. А тоді якось підійшов у школі на перерві до баби Мані їхній завуч, побалакав за те та за се по роботі, а тоді ніби між іншим спитав, всміхаючись:

– А кажуть, Маріє Юхимівно, у вас дома й ікони є?

Видно, мабуть, що Валерка десь пробалакався, малий ще був. Баба Маня тоді бозна-як перелякалась і, прийшовши додому, ікони з покуті зняла, закутала в скатертину і сховала аж на горище. І більше так ніколи й не ставила, аж і по сей день. Антон колись і казав їм – мо’ б поставили, а вони все – та нехай…

Нині-то всі вже богомільні стали – це вже точно. Баба Маня сама й казала як коли:

– Раніше всі Бога за бороду брали, а тепер богомільні!

І кидалась розглагольствувати:

– Ну нехай… нехай то Ленін зі Сталіним докерувалися, що бога одмінили. А тепер одно депутати в церкві – де ж вони раніш були?

Йванович на ті її розглагольствування лаявся одно:

– Тебе не спитали, великорозумну! Плеще ото язиком…

Така вже вона була по натурі, забобонна та боязка. І трусилась одно перед тими попами та матушками чи на Великдень, як піп приїжджав на шкільному стадіоні святити паски, чи на чиї похорони-хрестини… Одно чути:

– Батюшка те сказав, батюшка се сказав…

І що хреститись треба правильно, а то нечисті сміються, і що до церкви задом не стають, і що в той празник роблять, а що ні… Ніяких вона ні постів не додержувалась зроду-віку, ні ікони на покуті більше не ставила, а ото тільки – батюшка те сказав, матушка се…

А тоді, ще раніше, як Антон ішов у армію, то вона йому хрестик дала простий – приховали удвох із матір’ю в його комсомольський квиток під палітурку, так Антон його всю службу й проносив. Після армії вже його в партію прийняли, а трохи пізніш охрестили, і батюшка йому новий хрестик дав.

То та ж баба Маня його й підбила хреститись. Так прямо не казала, а все було – той хрестився по селу та цей… Ніби між іншим розказувала. Ну хай. Охрестили Антона в Жовтневому – привезли попа якось хрестити Вадимову старшу та ще двійко дітей по селу, і Антона похрестили разом з тою малечею, просто серед Кандибиної хати, в якійсь мисці, приказали роздягтись до трусів, і ото охрестили. Йому й дивно, і смішно по сей день – ото така малеча грудна верещить тут, і він – такий вже здоровий дядько. Мо’ б і не хрестився, та чогось йому все муляло, що жона його хрещена, а він, виходить, ні – може, то якось не по-людськи? Ірину ж ще малою охрестив якось старий дід Кандиба, поїхав з невісткою в Глухів до якихось її родичів, сам зголосився, і там ото охрестив дитину. Так і було – приїхала мати і каже сину винувато, мовляв, так і так, батько охрестив Ірину. Той в лайку одразу:

– Діду! А змій вашій матері, та на біса ж? А як мене тепер з роботи знімуть?

– Цить! – тільки й гримнув дід на те. – Не така врічлива буде.

Та, правда, ніхто його й не зняв нізвідки. Певне, що ніхто й не знав по селу. А Ірина тоді після Антонових хрестин іще довго з нього кпинила, мовляв – осталось нам, чоловіче, ще й обвінчатись.

– Правильно! – вторила їй баба Маня. – Щоби й в раю разом бути. Так матушка казала…

В раю… А де ж вони тепер зі Йвановичем стрінуться? В раю чи не в раю? Обоє нехрещені – аби отой пузатий аспид із кадилом за теє взнав, так, либонь, не схотів би Йвановича й одспівувати.

* * *

І чого воно лізе в голову та дурниця? Бог його зна, чого. Онно вже й встає на обрії Конотоп в пломенях осінньої заграви. Стелиться на весь виднокрай. Роменська траса поневоленьки пірнає в нього, в оце скупчення панельних будинків, електричних стовпів, машин, трамвайних ліній… Вікна в деяких квартирах вже горять, а на верхніх поверхах зблискує по склу заграва. Печальне осіннє сонце поволі зникає, згасає в далечі міських мікрорайонів.

Автобус звернув до двору «Сільгосптехніки», там на дворі стояли комбайни, декілька стареньких «Нив» і он один «Джон Дір», а чи «Кейс»? Ні – «Джон Дір». Джондіри були американські, а кейси нібито німецькі. Антон і ті, і інші поки бачив лише здаля. Лише чув про них всілякі небилиці – дехто казав, що там у них всередині самі комп’ютери і він, комбайн, молоте по самій програмі – ото як наклацаєш, так і йде. А хто казав, що керуються вони такою ручкою самою, мов ті винищувачі. Хтозна. Антон і сам трохи встиг поробити помічником комбайнера, як тільки вернувся з армії, одне літо, але на звичайному радянському «Колосі».

– То нові комбайни такі? – мовила Ірина, немов почувши його думки.

– Ага, – кивнув Антон задумливо.

– Так то вони вже купляють такі? Чи їм присилають відки?

– Ні… – він крутнув головою. – Орендують нібито. Не знаю… Розказували недавно, що в Юрівці, у Беседи, знаєш?

– Ну?

– Ну він орендував у минулі жнива один «Джон Дір» нібито. Тутечки. І, словом, Вітя Никон, ти його не знаєш, словом, їхав на ньому поночі врізаний і… Отам, де до школи в них поворот… Де стадіон, знаєш?

– Ну-ну?

– Ну і він там перевернувся на ньому…

– Та ти що?!

– Ну. Комбайн в принципі цілий остався, так, дещо там побив, дещо погнув… Ну, але на ходу. Так приїхали до Беседи якісь братки на другий день, мало того, що комбайн забрали, так іще ж і грузову машину, в оплату.

– Оце тобі й на… Хай би він того Никона оштрафував тепер.

– Та що ти з нього візьмеш, злиденника?

По вулицях снували люди, транспорт деякий вже блискав фарами. Показався чималий цвинтар під самою дорогою, а за ним вдалині коробки дев’ятиповерхівок житлового масиву – над ними дотлівала заграва.

Антон зиркнув на годинник.

– Наче встигаємо, – прокоментував.

– Та часу ще повно, – Ірина поклала руку йому на коліно.

Автобус спустився під залізничний переїзд, і в салоні на хвилю стало темно, як поночі. Потому повернули до залізничного вокзалу. Тут вийшло більш ніж півсалону. Антон пропустив Ірину до виходу, взяв в обидві руки по сумці, почовгав до дверей сам. Ірина хотіла на зупинці забрати в нього одну сумку, але він на те лиш крутнув головою.

– Дай хоч за одну ручку візьму… – запропонувала вона.

– Одстань!

Переждали, поки проїде автобус та декілька машин за ним. Антон подивився вслід одній іномарці – сірому БМВ. Так, у райцентрі іномарок все більше й більше, а раніше то дивина була, ще й яка.

Минули по зебрі пішохідний перехід, потім трамвайну лінію та привокзальну площу, де тирлувались таксисти. Сіра масивна будівля вокзалу нависала над тим усім, мов яка скеля. Вони зайшли в двері вокзалу, мов у яку печеру серед тої скелі, і повернули в зал очікування, всілися там на вільну лавку. Людей було не те щоб багацько, але вистачало.

– Ох, посидимо, покуняємо… – зітхнула Ірина. – Тут чогось душно так – дихати нічим!

– Треба води буде купити… – вголос подумав Антон.

– Точно! – вона сполошилась.

– Що?

– Ларі цукерок наших… Забули! Треба було на базар зайти по дорозі, – Ірина поривалась встати.

– Підожди, я сам схожу. Треба ще цигарок купити б. А де гроші?

– В поясі вірності, – шепнула Ірина ледь чутно. – А де? А дріб’язок осьде в гаманці, – і вона полізла по купюри.

Пояс вірності – то вони так називали хитрий поясок, котрий носили навперемінки, як куди їздили далеко. Його Іра зшила сама з медичного еластичного бинта, і він був од того навіть вельми зручний. Надягалось те чудо під одежу ледь не на стегна, а гроші вкладалися в хитру кишеню зі сторони тіла, причому ту кишеню Ірина ще й нашвидкуруч зашивала тонкою ниткою. Поясок мав уберегти їх від кишенькових крадіїв і, відверто кажучи, ще ні разу не підводив.

Поки вони ото так говорили, до них тихенько підсіла якась молода дівчинка в темно-синій хустині і з сумочкою. Всілась вона з боку Антона, тому і звернулась так, наче до нього.

– Вибачте, ви маєте час? – ніяково спитало дівча.

– Дивлячись для чого, – всміхнувся Антон у відповідь.

– Я пропоную таким молодим людям, як ви, – зачало дівча відпрацьованою скоромовкою, – дізнатися, яке грандіозне майбуття простирається перед нами, перед усім людством…

– Машалла… – байдуже кивнув їй Антон, і дівча запнулось.

* * *

Базар розташовувався поблизу вокзальної площі. То був далеко не найбільший конотопський базар, хоча й вельми пожвавлений. Не критий, так – декілька рядів палаток, декілька яток, декілька ларьків… Турецьке і китайське шмаття, апельсини-мандарини, різноманітні напої та яскраві дитячі іграшки… Антон купив у бабці коло розкладного столику дві пачки цигарок, дві пляшки мінеральної води в ларьку і крутнувся рядами у пошуках цукерок.

Коло ятки з аудіокасетами товклась зграйка підлітків, видно, не зовсім тверезих. У самій ятці куняла на розкладному стільчику розпатлана дівчинка з сережкою в брові та булавкою під губою, вдягнена в водолазку та кумедну вовняну безрукавку. Вона геть не звертала уваги на п’яненьких підлітків, що роздивлялися розкладені на імпровізованому прилавку аудіокасети. З двох динаміків, розташованих просто над головою дівчинки, між тим голосно лилася якась вкрай нудна пісня про осінь та зрусифіковані міста.

– А можна оцю послухати? – спитав у дівчинки один із хлопчаків і простягнув до неї касету.

Вона підняла на нього сонний задурманений погляд і байдуже вивела:

– Або купуйте, або відвалюйте.

– Але ж ми не знаємо, що тут… – знітився підліток.

– Або-або, – відрізала юнка і знов заплющила очі.

Антон проштовхався через спантеличених підлітків та перейшов на інший ряд, там і знайшов ятку з цукерками – то був вантажний контейнер, перетворений на цілий невеликий кондитерський магазинчик.

Антон присів навпочіпки, роздивляючись асортимент цукерок у яскравих коробках. Продавщиця, огрядна фарбована жіночка, з приязною усмішкою перехилилась до нього через прилавок.

– Молодиці? – спитала вона у нього, мружачись.

Той піднявся і оправив штани.

– Молодиця вже наїлась, – одповів, усміхаючись. – Сестрі в кацапщину на гостинець.

– Оці подивіться… – вона вказала на пакунок.

– Е ні, мені б вітчизняні, – нахмурив Антон чоло, – нема?

– Осьо гляньте.

Узявши коробку «Пташиного молока» та попросивши ще красиво запакувати розвісних, Антон рушив у вокзал. Ірина сиділа на тому ж місці, сектантки поруч не було.

– Подула одразу ж, як ти вийшов… – пояснила Ірина. – Ну що, купив?

Він показав їй покупки, тоді спакувались і посиділи ще з півгодини мовчки. Тріскучий голос оголосив прибуття потягу з запізненням на десять хвилин, повідомив платформу. Вони й пішли собі.

Полишивши вокзал, пройшли в підземний перехід – відти долинав брязкіт гітарних струн. По переходу туди та сюди снували люди, а під одною стіною стояв хлопчина в спортивній куртці та джинсах – перед ним картонний ящичок із дріб’язком. Хлопчина, обпершись спиною об плиточну стіну переходу, ліниво награвав боєм та витягував гунявим голосом:

– … Домой пришли в солдатских цинковых гробах.

Развеет ветер над обелиском белый дым…

А люди все снували й снували по переходу.

V

«Привіт з ДРА! Привіт, дорога, мила Іринко! Тільки-но отримав від тебе листа, знайшов у тумбочці – від тебе і Лари, хлопці говорять, що це вчора була пошта, а я якраз був у наряді в офіцерській столовій. А ще раніше, двадцять восьмого, я отримав також від тебе листа, але було вже пізно і я не написав відповіді. А вранці двадцять дев’ятого я поїхав у Кабул супроводжувати колону, там ми переночували в своєму БТРі, наступного дня, тридцятого ввечері, повернулись назад до себе. Тут переночували, а вранці довелося знову їхати в Кабул, думали, на один день, а не встигли виїхати – дорога вже закрита, довелося знову ночувати. Вранці встали, приготували собі їсти з сухпайків. Ми стояли неподалік від військової частини, і я випадково зустрів хлопців, з якими був в учебці. А взагалі за цей час багато їздили на Кабул. Взагалі Кабул досить велике місто, багато поверхових будинків, правда, більше в центрі, а то якщо є, то два-три поверхи. Здивувався, коли побачив тролейбус. Тут на центральній вулиці їздить тролейбус. Ти, мабуть, здивуєшся, але в Афганістані більшість жінок ходить в паранджі. А в Кабулі вже є ходять без паранджі, та це в основному ті, хто навчається. А магазинів повно на кожній вулиці, в них вистачає всього, починаючи від різноманітних фруктів до одежі та всіляких дрібниць. Багато закордонних речей. Ну от і все про мою службу».

Над курним, малоосвітленим пероном конотопського вокзалу розпливався синюватий, такий аж наче бузковий осінній вечір. Дуженько похолодало, але вітрюга неначе трохи притих. Пасажири метушились по платформах – хтось біг на посадку, хтось навпаки – в підземний перехід, аби встигнути на останній трамвай чи маршрутку й не переплачувати таксистам. Таксі тут досі, як і в радянські часи, було скоріше розкішшю. А от ті, хто був тут лише проїздом, виходили з душного потягу покурити чи й просто подихати спраглим вечірнім повітрям забутого, загубленого в глушині країни провінційного містечка. До послуг таких пасажирів була ціла купа торгашів газетами-кросвордами, прохолодними напоями, м’якими іграшками комусь на гостинець. Вони шмигали по платформі в нерівному світлі поодиноких ліхтарів, підбігали до дверей потягу то там, то сям…

– Мягкие игрушки, напитки, кроссворды, сканворды, горячие пирожки… Покупаем сканворды, мягкие игрушки в подарок…

Ірина з Антоном взяли в торговки зі здоровенною кравчучкою по круглому пласкому біляшу з лівером. То були особливі біляші, і вони їх любили – пекли такі лише в одному місці на весь Конотоп, а саме в їдальні Конотопського електромеханічного заводу «Червоний металіст», ото там само, де працював Ірин брат. Він їм колись і порадив спробувати оцих самих біляшів, ще й сміявся тоді:

– Раніше системи наведення для ракет клепали, а нині скоро на біляші перейдемо, хе-хе…

Біляші були вже холодні, певне, ще з дня ними торгували, але, як завше, дуже смачні. Антон з Іриною неспішно проходжувались по платформі, наминаючи їх. Запили мінералкою, а потім Антон ще й закурив, одійшовши од дружини трошки віддалік. До відправки їх фірмового потягу на Брянськ було ще вдосталь часу, зупинку він у Конотопі робив довгу.

Але між тим перед провідницею вже вишикувались чимала черга пасажирів із квитками. Потяг був як потяг, трохи навіть облізлий, тягнув його старенький радянський тепловоз… Словом – все, як завше. А провідницею в їхньому вагоні була худорлява втомлена жіночка з крикливим макіяжем, що неабияк контрастував з її отою втомленою мімікою.

– Підемо? – спитала Ірина.

– Пішли, – кивнув Антон.

Вони стали в край черги.

– …напитки, кроссворды, сканворды, мягкие игрушки…

– Нижнє та верхнє бокові, в самому краю вагона, проходьте-проходьте, не затримуйте… Квитки показуємо!

Як і казав Вадим, Ірині з Антоном дістались нижнє та верхнє місця. Вони пройшли вельми душним вагоном і дістались свого напівкупе, там на протилежній нижній полиці уже сидів їхній мимовільний сусід – якийсь чоловічок, вже в літах, кучерявий, із залисинами і широколиций, але, незважаючи на округле лице та чимале пузце під светром, якийсь увесь хирлявий, хворобливий. У старомодному в’язаному светрі з оленями та коричневих, затяганих кримпленових брюках, він якось гидливо вип’ячував нижню губу над верхньою і все поглядав у вікно на вечорову синь над коліями. Коли ж Антон з Іриною почали розташовуватись у напівкупе і засовувати сумки під нижню полицю, то чоловічок пожвавився та навіть добродушно всміхнувся.

– О, молодые люди! – приязно прорік він. – Видимо, нам по пути.

– Вероятно, – стримано одізвався Антон і також ледь-ледь посміхнувся.

– Как же вас величать, позвольте..?

Антон всівся коло вікна, ніяково озираючись, а Ірина тут же примостилась до нього, просто і безцеремонно поклала голову йому на плече, невимушено всміхнулась. Взяла його праву руку в свою лівицю, зчепивши пальці замком, а правицею ще й накрила зверху.

– Антон, Ирина… – вказав Антон на себе й на дружину.

– Григорий… да Гриша, просто Гриша! – розв’язно махнув рукою чоловічок і одразу простягнув ту руку Антонові.

Тому натомість не хотілось вивільняти свою руку з Іриних.

– А по батюшке вас?.. – всміхнувся він до того Гриші, немов трошки тягнучи час.

Але Ірина в ту ж хвилю підняла свою правицю і награно церемонно простягла її до чоловічка – той потис її за самі кінчики пальців. Ірина повернула руку на місце, і Антон аж трошки розм’як, одчувши знову її тепло.

– Никаких батюшек, Антон, господь с вами… – він знов замахав руками. – Такой вздор… Если хотите знать – я уже лет двадцать как Григорий Максимович, но я вот прошу вас, Антон, на правах случайного попутчика… Гриша, и не более того! Договорились?

Антон здвигнув плечем.

– Далеко же путь держите? – не вгамовувався випадковий подорожній.

– До Брянську, – просто одповіла Ірина.

– Местные? – примружився той Григорій Максимович.

– Да, – коротко буркнув Антон.

– А я, знаете ли, коренной киевлянин. Хех. Но вынужден жить на два города, вот – дочь выскочила замуж и… Еду к внукам, так сказать, в столицу нашей бывшей родины.

Як поїзд рушив, то вскочила провідниця, і Григорій Максимович попросив у неї чаю. Антон з Іриною і собі попросили. Потому вона спиталась за постільну білизну, і Антон замовив один комплект для дружини, а сам не схотів.

Провідниця напрочуд швидко принесла чай та міграційні карти для них з Іриною, а їхній випадковий подорожній усе тараторив, майже не вмовкаючи:

– Вот, приходится теперь мотаться через границу, это представить себе только – через границу! Ко всему еще жена болеет…

Антон неуважно поглядав у вікно і бачив там самі скорботні лісопосадки, автомобільні переїзди, подекуди вибрані ниви та полустанки в осінніх полях. Інколи десь віддалік спалахували вогні якогось хутірця чи околичні райони глухого містечка. Те все меркло, тьмяніло разом з останнім примарним світом згаслого дня.

* * *

– Вы кто же по специальности, молодой человек?

Антон відволікся від якогось журного заціпеніння та одвів погляд од вікна. Григорій Максимович сидів напроти нього і жував уже відкись видобутий бутерброд з ковбасою, так само раз од разу приязно всміхаючись.

– Работал шофером в колхозе… – ніяково звів брови Антон. – Пока тот не обанкротился.

Пройшло вже трохи часу, як вони оформили свої карти, і провідниця принесла Ірині постіль. Антон хотів було постелити їй внизу, але вона легким рухом припинила його, кивнувши на їхнього випадкового подорожнього та ледь помітно підморгнувши.

– Оставляєш на поталу? – спитав він її ледь чутно.

Вона на те лиш приклала пальчик до губ.

Дядечко все одно нічого не слухав навкруг – просторікував ото, та і все. Ірина пішла до вбиральні і передяглась там у спортивні штани та футболку, потому постелила собі на верхній полиці і полізла туди з якоюсь книжкою, певне що з бібліотеки.

– Да-да, – просторікував далі дядечко. – Я понимаю, смутные времена. Эх, молодой человек, если бы вы знали… Ведь я же всю жизнь проработал учителем в средней школе. Всю свою жизнь. Литинститут Горького, русский язык и литература. Благословенные времена! Я учился с такими людьми… Эх, да что говорить! – він знову взявся за бутерброд, але тут же його й опустив. – Когда это все только начиналось… Верите ли – половина преподавательского состава точно с ума посходили! Только и слышно вот это все – гласность, независимость… Откуда-то взялись эти крикливые люди в сорочках… непременно в сорочках! Чорновол этот… Вы знаете, откуда он взялся? Вот и я не знаю. Да и знать не хочу, откровенно говоря. И везде вот эти все, эти глупейшие разговоры о том, сколько у нас всего украли, и сколько мы могли бы построить, и сколько бы себе оставили хлеба… Как будто кто-то из них до этого голодал! И еще какое-то немыслимое национальное возрождение, да – непременно грядет, вот сейчас же, сию минуту! Посмотреть бы на всех этих крикунов теперь, черти б их взяли, впрочем – многие из них неплохо устроились…

Антон перехилився через столик і зиркнув на верхню полицю – Ірина дрімала на боці, розкрита книжка лежала коло її грудей. Він опустився назад і знічев’я вглядівся в вікно – тьма і тьма, і лиш в далині над німими нічними полями вгадувались бліді холодні зорі ранньої осені.

– А то как же, устроились… Бандитизм, произвол, грабеж. Стрельба на улицах среди бела дня. В девяносто четвертом при мне, на моих глазах убили человека, прямо под парадным, застрелили в машине, прямо у нас во дворе! Тихий, неприметный дворик на Оболони, я прожил там всю свою жизнь! Никогда там ничего подобного не было, и вот, пожалуйста… Меня даже допрашивали в милиции. Впрочем, я мало что видел, признаться… Что-то такое… вроде детских хлопушек, а потом лязг стекла, сигнализация. Еще что-то… Ах да – визжала та женщина в машине. И потом еще долго визжала, как будто бы даже выла, неприятно так… Почему-то ее они не убили.

Чоловічок задумався над чимось зі свого життя і на хвилю примовк.

Поїзд летів перегонами.

– Да, о чем это я? Эти крикуны! Они неплохо устроились, да! Некоторые из них, во всяком случае. Когда это все только начиналось, то они еще только говорили о гласности и суверенитете, о правах человека непременно, о восточном Берлине и ограниченном контингенте войск, да-да! Читали взахлеб какие-то запрещенные книги, все сущий вздор – все, все! Сплошные пасквили каких-то столичных неудачников да беглых полоумных, какие-то чудовищные молодые поэты с непременным хамством, какие-то бесконечные вульгарные девицы! Профессорские сынки!

Чоловічок стукнув порожньою склянкою по столику.

– И где это все делось? Спросить бы их теперь – где?! Впрочем, некоторые из них и вправду… Как-то внезапно это все произошло, вы не находите? Скажите, вот вы, молодой человек, вы ведь комсомолец? Ну то есть в прошлом, я имею в виду, конечно, в прошлом…

Питання прозвучало для Антона так несподівано, що… Точніше, не так – несподіваним для нього було не те щоб саме питання, а той факт, що чоловічок перестав розмовляти сам із собою і звернувся тепер до нього, Антона.

– Член КПСС, – всміхнувся він.

– Вот!

Чоловічок простягнув до нього руку, і Антону нічого не залишилось, як потиснути її.

– Вот! – вів він далі. – Я именно об этом и говорю. Ведь эти все… – він чогось перейшов на награний шепіт та заозирався. – Они ведь тоже все комсомольцы и члены – все до единого! И я их знал, рос с ними, учился, работал. Я видел их каждый день, молодой человек, каждый божий день – на улице, в школе, на собрании, на газетных разворотах и по телевизору. Некоторые из них были в сорочках и тогда – это конечно. Они в них рассказывали о социалистическом реализме и единении со старшим из братских народов, а еще непременно о своем босоногом детстве, но это все чушь, я сейчас не о том… Я говорю – вдруг. В какой-то момент. Они все. О-со-зна-ли! Да! Это верное слово. Именно – осознали. И осознали они себя частью некой общности, некой совершенно отдельной… Вы не слушаете?

Антон нехотя одвернувся од вікна і втупився не те щоб у чоловічка, а скоріш кудись повз нього.

– Конечно, партбилеты они выбросили. Впрочем, не все и не сразу. Мало ли куда могло повернуть. Но вот в какой-то момент они начали говорить о некой загранице, преимущественно почему-то о Канаде. Да. У половины из них внезапно там оказались родственники, о которых никто слыхом не слыхивал ранее, ну это ладно. Почему-то стало очень важно иметь родственников именно в Канаде, ну… на худой конец в одной из западных областей. Это было уже не насколько престижно, но пусть, пусть! И это, молодой человек, это было не что иное, как самая первая стадия сего заболевания. Говорю вам ответственно.

Потяг летів і летів перегонами.

– Школа, где я преподавал… После того, как это все началось. Она очень внезапно, одним росчерком пера… Поменяла язык обучения, да. Стала истинно украинской школой, вот так. А я, соответственно, стал преподавать иностранный язык. Вот так. Но и это бы еще полбеды… Вдруг. Оказалось. Что… что и русская литература тоже никому в этой стране не нужна, и… Мне честно, как заслуженному педагогу, предлагали вести какие-то часы так называемой иностранной, да. И еще пару часов какого-то добавочного русского, впрочем, скоро и он куда-то делся. Я ушел на пенсию.

Тьма і тьма за вікном.

– А вы говорите, молодой человек, – промовив він, захитавши головою, хоча Антон нічого й не говорив, та й узагалі на нього не дивився, – куда они все делись? Они неплохо устроились! Они… Знаете, они ведь соорудили эту свою… оперетку? Хех, да, пожалуй. И они существуют как бы в пределах нее… Никому в мире они, конечно же, не нужны, помилуйте. Но они делают вид, скорее делают вид, что они нужны друг другу здесь, и вот-де, вы у нас будете главный… скажем, святой. А вот вы совесть нации. Теперь об этом надобно издать декрет совнаркома и отправить по всем образовательным учреждениям, и вот тогда-а… это станет свершившимся фактом! Я буквально на днях… вот где-то здесь, вчера или позавчера, слышал от одной вздорной дамы, я вам клянусь – по центральному телеканалу! Говорит, и главное, так вдохновенно: Стус – это второй Шевченко! Ни мало ни много, верите ли?

Перегон, перегон, перегон.

Поїзд летів у тьму.

– Чего вы так вскочили вдруг? Я, простите, может быть, чем-то задел ваши чувства?

Антон нависав над випадковим подорожнім – той сидів на полиці, як і раніше, а він, Антон, стояв коло столику.

– Ні, – промовив він спокійно і встромив до зубів цигарку. – Просто я не люблю людей, що багато балакають. Даруйте.

І він, вийшовши з напівкупе, посунув у напрямку тамбуру.

* * *

У вікні тамбура тьма і тьма. Та мигне час од часу одинокий ліхтар якого дому над полустанком. А зорі, холодні осінні зорі й геть не видніються в вишині – певне, там знов захмарило.

Антон курив коло вікна – на протилежному боці тамбура сидів навшпиньках якийсь худорлявий неголений парубок у картузі, у спортивних штанях та брезентовій курточці. Він часто щось відсьорбував з квадратної розцяцькованої пляшки, але що то, Антону не видно було. Він узагалі не дуже й дивився – одразу пройшов до вікна, закурив і одвернувся.

– Братиш, а сигаретки не найдется? – неголосно прохрипів, наче навіть просичав парубок із пляшкою.

Антон нехотя повернувся – парубок сидів там же навшпиньках і всміхався до нього золотозубою посмішкою. Антон подав йому цигарку.

– Благодарю, – одразу просичав той і підкурив власною запальничкою. – Будешь? – протягнув до Антона свою розцяцьковану пляшку.

Антон крутнув головою, не дуже на нього й дивлячись.

Той мовчки хильнув ще зі своєї пляшки та затягнувся сигаретою.

– Я тут недалеко… По месту еду, – нащось заходився пояснювати парубок. – Без билета, – знов заусміхався золотозубою посмішкою. – Проводница, добрая душа…

У цю хвилю в тамбур ввійшла заспана Ірина в футболці, спортивних штанях та кросівках, з розтріпаною зачіскою пучком – пасма темно-русого волосся, що межували зі світлими, спадали їй на очі. Вона морозко здригалася від осінньої нічної прохолоди тамбура. Підійшла до Антона.

– Я говорю, проводница, добрая душа, приютила, – докінчив свою фразу хлопчина з пляшкою. – Вот…Сходить, что ли, к ней?

І він, загасивши недопалок об вогку підлогу тамбура, повільно, навіть із пересторогою піднявся і вийшов у вагон. Антон зиркнув йому вслід.

– І нащо ти йому нагрубив? – спитала Ірина суворо.

– Кому? – не втямив Антон.

– Григорію Максимовичу, – протягла Ірина, але вже інакшим тоном, трохи глузливим.

– Підслухувала, сяка-така?

– Не забалакуй, – вона, всміхаючись, штовхнула його кулаком в груди. – Не забала… Ну!

Він піймав її руку і потягнув до себе, потім згріб всю її в оберемок і обійняв, аби вона не так мерзла. Вона тепер стояла спиною до нього і задумливо всміхалась, а він обіймав її за плечі, трохи похиливши до неї голову.

– Ти димиш, – тихо простогнала Ірина.

Він витяг цигарку з губ і одвів у бік руку, в якій її тепер тримав.

– Певне, виправдовувалась перед ним за мене? – задумливо спитав Антон.

– Та зараз же! – пирхнула Ірина і взялась обома своїми руками за руку, котрою він її обіймав.

– Не бреши.

– Не брешу. Він сидить як помиями облитий.

– Хай сидить.

– Ти не вмієш поводити себе з людьми.

– Не вмію.

– Того й сидиш вовком у селі.

– Сиджу. Іро…

– Що?

– Я вирішив. Ми переїдемо в Смоленськ.

Вона обережно вивільнилась із його обіймів і глянула на нього широко розкритими очима. О, ці її неможливі очі з поволокою, що глядять, глядять з жахної немислимої глибини, глядять на нього з жахом, у цьому прокуреному тамбурі фірмового потяга серед сирої безвісті осінньої ночі… і він падає в їх безодню.

– Я працюватиму. Лара допоможе.

Він говорив машинально, не чуючи власного голосу, він падав у їх безодню…

– А ти будеш лікуватись. І я нічого не хочу чути, ти зрозуміла?

– Антоне…

Вона поклала руки йому на плечі.

– Ти зрозуміла?

– Так.

Він дивився на неї, а вона на нього, він тримав долоні на її талії, незчувся, коли й опустив руки, а вона свої на його плечах. Її долоні. Тепло, тепло… ЇЇ тепло по всьому його тілу.

Він розгублено глянув у її зволожені очі.

– Прости, я не мав так… – він запнувся. – Господи, я тебе люблю!

Він сильно обняв її і притис до себе, і сам притиснувся до її тіла.

– Боже, прости. Я щось плету, я розгубився, я не можу.

– Ні-ні-ні, – м’яко, але впевнено проказала вона. – Перестань, нічого не кажи. Перестань, перестань…

Вона гладила його голову, а потім поцілувала в уста, раз і ще раз.

Він замовк і тихо опустив чоло – доторкнувся до її і так вони й стояли чоло до чола, а потяг похитував їх.

– Говори, – сказав він їй тихо. – Говори про це. Говори все, що ти думаєш, що завгодно, кохана, говори…

Вона ще раз поцілувала його в уста і тихенько мовила:

– Ти знаєш, що я зроблю усе, як ти скажеш, ми поїдемо, куди ти скажеш, і все буде, як ти скажеш. А зараз, коханий, – вона знов торкнулась чолом до його чола, – давай просто поїдемо на Ларине весілля. Давай просто вітати її, радіти за неї, ти ж бачиш, яка вона зараз щаслива! Перецілуємось зо всіма, погуляємо містом, потім… нап’ємось врешті-решт, ну!

Вони обоє легенько розсміялись.

– А вирішувати щось будемо вдома, вже вдома, коли приїдемо. Я скажу тобі все, що думаю, ми довго будемо говорити, рідний, обговорювати все, але потім. Так? Ну давай, давай просто відпочинемо. Ти згоден?

Антон подивився на неї і так ото по-циганському примружився.

– Лара права, – сказав він.

– Тобто? – Іра запитально всміхнулась.

– Ти значно розумніша за мене.

– Та ну тебе! – вона вдарила його по грудях розкритою долонею. – Що, так і каже? – спитала через хвилю.

– Ти знала, не придурюйся.

– Їй-бо, ні.

– Ну, значить, я пробалакався.

– Ні, дійсно… – вона задумалась. – Дуже хочеться подивитись на цього її красеня. Просто страх як хочеться!

– Видно, й ти вже влюбилась, не знавши.

– Ні, ну… – вона засміялась. – Невже й тобі не хочеться?

– Ти ж знаєш… – Антон здвигнув плечем. – Вона завше була влюблива. Але щоб аж так… Цікаво й мені, що ж там за щастя – не втаю. З іншого боку – я ж тільки радий, ти ж розумієш.

– Та так! Просто цікаво… Я й не второпала, хто він із себе, якщо чесно, де працює? Якийсь військовий?

– Я й сам до ладу не втямив. Щось вона мені лепетала – таке як син якихось дідових знайомих по службі… Але начебто він сам не військовий, чи то міліціонер… Чи то СОБРовець якийсь? – Антон наморщив чоло. – Такий молодий, а вже підполковник… Синок чийсь, а там хтозна. Побачимо.

– Оце дійсно цікаво… – задумливо всміхнулася Іра.

– Ти побалакай мені ще, – вщипнув її за носа Антон. – Так я ось із Брянська обратним потягом назад відправлю. Щоб знала, як чужими мужами цікавитись.

– Почалось, – зітхнула Ірина.

– Ото мотай на вус.

– Так точно, товаришу старшина, – вона ще раз, зітхнувши, приклала пальці до скроні, віддаючи Антону честь. – Пішли спати вже.

– До пустої голови не прикладають, – усміхнувся він.

– А я… отак, – вона накрила голову другою рукою.

– До пустої… – Антон вдавано постукав їй кулаком по чолу і вдавано ж прислухався до дзвону, – голови не прикладають, я кажу!

– Ах-ах-ха, дуже смішно! – вона опустила руки і струснула головою. – Ідеш чи ні?

– Іди, я тут ще трошки простовбичу.

– Точно?

– Все одно скоро митниця.

– Ну як знаєш. А я б ще мо’ поспала з годинку.

– Давай, добраніч.

– Добраніч, – вона зворушливо всміхнулась йому через плече і зачинила за собою двері.

* * *

Антон докурював третю цигарку, коли до тамбуру ввалилась трошки якась розтріпана і начебто ще більш втомлена провідниця, вона на ходу пригладжувала зачіску і ліниво мовила до нього:

– Повертайтесь до вагону на своє місце. Хутір Михайлівський, зараз наша митниця буде. Повертайтесь…

Вона мовила те останнє слово, позіхнувши, а потому розвернулась у вагон і пішла, не причинивши двері, – Антон бачив, як вона поправляє спідницю, йдучи. Дивно якось вона це сказала – «наша митниця», немов наче із якоюсь теплотою в голосі, чи то, може, зачумленому в цю хвилю Антону так здалося лише. Хтозна.

Він прочинив двері вбиральні і кинув в унітаз недопалок, струснув головою і посунув до вагону, пропустив на вході двійко якихось гамірливих хлопчаків, що противно підсміювались, немов ото один над другим. Зі спортивними сумками, в куртках та кепках – і чого їх поперло кудись перед самою митницею? Чи мо’ які безбілетники також?

У вагоні було якось надто вже тихо, як на плацкарт у таку пору – люди то спали на полицях, то просто валялись на них боками, мляво зиркаючи в прохід. У принципі, так буває, коли збираються в одному вагоні люди чужі і не надто компанійські. Або не надто охочі до пиятики, що в принципі одне і те ж. Та ще ж пак у вагоні було бозна-як душно, і це всіх неабияк розморювало.

Ірина спала на своїй верхній полиці з розкритою книжкою, але тепер книжка лежала на подушці аж коло вікна, а сама Ірина спала навзнаки на животі, злегка обнявши руками тую подушку, витягнувши ноги в білих шкарпетках аж за полицю та трохи їх розкинувши, повернувшись лицем до стіни. Антон легенько всміхнувся, зиркнувши на неї – з положення видно, що спить вона нині міцно, вже безо всяких викрутасів. Вона завше переверталась на живіт у глибокому сні, і якось при цьому розслаблено, розніжено розпластавшись, немов усім тілом припавши до перини.

Але Антон всміхнувся навіть не од цього, просто вона інколи в такій позі могла ще й так смішно щось бурмотіти уві сні і завше якусь кумедну нісенітницю на кшталт:

«Оце тобі й на…»

«Антошка пішов на город… Ось».

«Ой лишенько…»

Або недавно він чув, як вона печально зітхнула так ні з того ні з сього:

«О-ох… додомку пора», —

І засопла собі далі.

Антон пройшов до свого місця і відкинув полицю, аби достати сумки для догляду. Його мимовільний сусід так само сидів на своїй полиці, коло нього лежала постіль, та він її не розстилав чогось. Він кинув на Антона недобрий погляд і втупився у вікно, а Антон і геть на нього не дивився, достав ото сумки та й всівся на місце. Потяг уже гальмував та й спинився, десь спереду світились вогні, а тут тільки видно було шматок неохайного розбитого перону – хтось пробіг по ньому туди та сюди та зойкнув десь в далині чийсь високий голосок, немовби крізь сон:

– Покупаю гривны…

Пасажири на бокових та в сусідньому купе сонно засовались, Антон знічев’я зиркнув на столик і вгледів там паспорт отого Григорія Максимовича, а під ним наче ще якийсь документ – таке наче якийсь бланк згорнутий, а чи поштовий конверт. Паспорт був новенький, український, з блискучим гербом під прозорою палітуркою. Антон легенько зітхнув про себе і вклав обидва своїх – його та Ірин, до нагрудної кишені сорочки, обидва ще радянські, вицвілі й червонясті, і також із гербами, лише потертими й некрасивими, безо всякої палітурки. Він вклав їх до нагрудної кишені й трохи посунувся сам до краю полиці, ближче до проходу.

Од тамбуру пройшов один прикордонник в камуфляжі «дубок» з АКСу за спиною, тоді другий, а третій, митник, трохи пізніше підійшов до них у напівкупе, молодший лейтенант, у самій сорочці без кітеля, але в фуражці і з папкою в одній руці, з пістолетом у кобурі, з вигляду молодший за Антона років на п’ять щонайменше, високий і стрункий, усміхнений.

– Доброї ночі, – сказав він до них неголосно. – Документи приготуйте.

І відкрив свою папку, щось у ній дивився, тоді витяг звідти кулькову ручку. Потому він узяв у Григорія Максимовича паспорт, спитав, куди той їде.

– К дочери, к дочери в Москву… – затараторив той, запопадливо киваючи головою. – Вот и письмо заказное от нее есть, – він простягнув до митника конверт.

– Не нужно, – відмахнувся той і писав щось у своїй папці, видно, заносив дані паспорта абощо.

Тоді повернувся до Антона.

– Ваші документи, будь-ласка, – мовив ліниво і дещо неуважно.

– Ось, – той подав паспорти. – Мій і жони, – показав пальцем на верхню полицю.

Тоді трошки ніяково всміхнувся до митника.

– Мо’ б не будив, земляче? Тільки-но заснула… Ми до сестри їдемо в Смоленськ. На весілля, – якось зітхнув важко і опустив очі.

Лейтенант взяв паспорти і мовив так само не надто уважно:

– Чого не поміняли досі?

– Так недавно ж стали міняти. Не встигли якось, – розвів руками Антон.

– Та де ж недавно? – озвався митник, проте без особливого ентузіазму.

– Та якось хтозна… Те та се, – виправдовувався Антон.

Митник вклав паспорти в свою папку і узявся знов щось записувати, тоді піднявся навшпиньки і зазирнув до Ірини на верхню полицю. Зацікавлено зиркнув на обкладинку її книжки і неголосно прокоментував:

– Александра Р. ріплі. «Скарлет», – тоді зиркнув на Антона і докінчив всміхнувшись: – Отак от.

Він дописав ще щось у своїй папці, а тоді, коротко зітхнувши, зовсім байдуже спитав у Антона:

– Зброя, контрабанда, наркотики, інші заборонені речовини?

– Почім? – спитав і той, легенько всміхнувшись.

– Щасливої дороги, – всміхнувся й митник, віддаючи йому паспорти.

Григорій Максимович поглядів услід молодшому лейтенанту, а тоді, кинувши знов короткий і недобрий погляд на Антона, одвернувся до вікна. Антон і собі одвернувся.

Через якихось хвилин десять чи двадцять потяг знов рушив, показались вогні станції Хутір Михайлівський, останньої української станції перед кордоном, і поїзд посунув собі вперед в предковічну російську ніч.

* * *

Пройшло небагато часу, й провідниця знов показалась в їхньому напівкупе, коротко мовила:

– Станція Зерново, під’їжджаємо… Зараз їхня митниця буде.

І ото знову чи так Антону лиш здалося, чи вона дійсно вивела те «їхня» якось насторожено. Зрештою, поїзд скоро спинився, і ота російська митниця ввалилась всередину – до них підійшли двоє, один з автоматом, другий в зеленуватій формі з орлами. Той, що перевіряв, був цього разу капітан – сухий і злегка зарослий щетиною чоловік, чорнявий, із чіпкими темно-карими очима, що позирали холоднувато. А отой другий, прикордонник, був узагалі з німецькою вівчаркою на повідку, такої жовтуватої масті, рослою. Вівчарка стала передніми лапами на Антонову полицю і принюхувалась тепер до Іриної ноги, що звисала трошки згори, прикордонник ту собаку наче навіть і не осмикнув.

– Мой и жены, – мовив Антон, подаючи паспорти та міграційні картки, як до нього дійшла черга. – Служивый, не буди, а? Нам скоро сходить…

Чорнявий наче не слухав його і, взявши паспорти, грубо шпортонув Іру за плече. Антон зиркнув на нього скоса, але той навіть не дивився – втупився в розкритий Антонів паспорт, а прикордонник із собакою, навпаки, нависав над столиком напівкупе, широко розставивши ноги, і на Антонів погляд, немов ото знічев’я, легко забарабанив пальцями по цівці автомата, що звисав над його грудьми наперевіс.

Іра збудилась і, опершись на праву руку, сонно позирала навкруг, вона звісилась з полиці і втупилась на вівчарку, та на неї.

– Найда? – здивовано вивела Ірина сонним голосом, а собака на те приглушено, грізно загарчала.

– Фу! – осмикнув її прикордонник.

– Почему паспорта старые? – спитав другий, митник, невідомо у кого, і, не дожидаючись відповіді, гаркнув: – Багаж показываем!

– Ось, – кинув, злегка скривившись, Антон і напрочуд вправно посунув обидві сумки до нього одною ногою.

Іра ще й досі лупала по вагону сонними очима і якось незграбно пригладжувала волосся, а тоді голосно позіхнула.

– Открываем сумки к осмотру, – нетерпляче проговорив чорнявий капітан. – Куда едете?

Антон заходився розстібувати блискавки на сумках.

– В Смоленск.

– Цель поездки?

– На свадьбу к сестре.

Митник кинув обидва паспорти на столик, тоді нагнувся до першої розкритої сумки, другий підвів собаку.

– Это что у нас?

– Конфеты.

– Почему так много?

– Сколько много – две пачки… Гостинец.

– Это…

– Это наша одежда.

– Сядьте на место!

– Я сижу.

– Это что?

Митник витяг із другої сумки вишивані сорочки в пакетах і кинув їх на стіл до паспортів.

– Подарок. Сестре, – нехотя пояснив Антон.

То був і справді подарунок – ото такий вони тільки й надумали Ларі подарунок. А який ще? Купувати щось дороге – в них грошей нема, та й чи треба те дороге Ларі? Таким її не здивуєш, чесно кажучи. І ото думали-гадали, ще з літа, та де – з весни, як надумала Лара знов заміж виходити. Що б їй подарувати? І якось згадав він, Антон, що Лара одного разу, ще як він був школярем, приїжджала до них із матір’ю в гості, і була у вишитій сорочці, тільки такій ото – фабричній. Десь тут же і купила її нібито. Вона взагалі була модниця знатна, та Лара, і вдягатись уміла завше, але та от сорочина так вже їй личила, така вона у ній якась була гарна, що не описати… У світло-коричневій довгій замшевій спідниці з розрізом, високою талією, що туго облягала її стрункий стан, з широким поясом в колір спідниці, у босоніжках на шпильці… Її хвилясте руде волосся було зібране в хвіст, навмисне трохи неакуратно, і спадало на праве плече. Хтозна, може, то лиш Антону так здавалось тоді, але сорочка так уже їй пасувала, до всього – до оцього яскраво-рудого волосся, до м’яких рис обличчя, які бувають у струнких, але по природі схильних до повноти людей, до її густого ластовиння, до теплого погляду великих світло-карих очей, до ніжної усмішки одним кутиком пухких губ, з неодмінно примруженим поглядом в особливі хвилини, точно таким, як ото й у Антона.

Так, Лара завше була красивою, і не просто собі красивою – привабливою, хоч це, може, й не те слово. Просто вона саме приваблювала до себе людей, вона приковувала до себе сторонні погляди, легко зводила з розуму чоловіків, а жінки або неодмінно хотіли з нею потоваришувати, або ж навпаки – знічувались при ній, похмурніли чи навіть відверто заздрили. Ну, словом, як колись він охрестив її при розмові з Іриною… Це було трошки кумедно, Ірина розпитувала в нього про сестру, бо ще не зустрічалася з нею, а він намагався якось вичерпно і коротко про неї сказати коханій так, щоб вона напевне зрозуміла.

– Ну яка вона? – не вгамовувалась Ірина тоді.

Вона вже чула од деяких карабутівських дівчат якісь фантастичні і, може, трохи заздрісні оповідки про неї, але сама ще не бачила, і її просто-таки розбирала цікавість.

– От взагалі, з себе? Ну, що за людина, що за характер, ну…?

Антон задумався, а тоді бовкнув перше, що прийшло в голову, і воно, оте що він бовкнув, як це часто буває, мабуть, і характеризувало Лару краще за все.

– Ну вона така, знаєш… – він задумався і випалив: – Серцеїдка. От.

Він був тоді ще парубком із вітром в голові, і сам потім довго дивувався, як зумів так влучно охарактеризувати сестру. Але то була либонь що чиста правда.

І от при всьому цьому та сорочка їй пасувала дужче за все. Антон навіть сказав їй тоді про це, і вона задоволено зашарілась. Почути таку похвалу від мовчкуватого і сором’язливого Антона було справдешньою нагородою, а сам він надовго запам’ятав той день. Зрештою й не дивно – то був один із найщасливіших днів його життя, яких, либонь, не так і багато на те нещасне життя й випало і про які завжди приємно згадувати. Його мати була ще жива, були саме літні канікули, стояла тепла й безхмарна пора, але не спекотна, якось так несподівано приїхала Лара, сестричка, котру він любив і котра, окрім матері, тоді була єдиною його рідною душею на всьому білому світі. Це було вже після обід, він, впоравшись удома з тим та сим, приводив до тями старий мопед, котрий зі Йвановичем недавно виміняли в Нехаївці на його, Йвановича, розбиту гармошку та пляшку самогонки, і тут загавкав пес у дворі. Антон, до пояса голий, в самих штанях, брудний, як мара, з ніг до голови в солідолі й нігролі, пропахлий бензином, вийшов у двір, думаючи: кого там раптом принесло… І тут стоїть у хвіртці Лара в отій вишитій сорочині, радісно всміхається. З маленькою шкіряною сумочкою на плечі і з чималою важкою в руках. Він аж вкляк, така вона була красива. А вона поставила тяжку сумку на землю і хотіла було його обійняти, та він гукнув:

– Ларо, я брудний!

І вона натомість поцілувала його в щоку, залишивши слід своєї червоної помади. Вони пройшли до вмивальника, а той, як на зло, був порожній, і Лара просто зливала йому з відра, а він умивався і розказував усе про той дирчик, що виміняли з Івановичем на гармошку, вона сміялась на те.

– Покатаєш? – допитувалась.

– Ось підлатаю… – кивав Антон, пирхаючи холодною колодязною водою. – Може, ввечері прокотимось. Ти ж останешся в нас на ночівлю, правда?

– Так, – вона закивала.

– Там цепок ще трохи прокручує… А воно таке як велик, тільки що з моторчиком. Старий апарат.

Лара широко всміхалась, і він став розпитувати, як вона доїхала, та як там тітка, та чого не написала, а то б він хоч стрів. Тоді він утерся і вони нарешті міцно обнялись, а тоді він запросив її тут же до столу, а вона не схотіла. Він став наполягати, мовляв, з дороги, а вона собі, мовляв, хай тітка Тоня як прийде, я вам тут і гостинців трохи привезла, ковбаса, сир, шпроти, і навіть банани є… А ще для самого Антона магнітоальбомів декілька: Rainbow, Iron Maiden – вона минулого разу привозила бозна-звідки взяту справдешню заграничну платівку останніх, і Антону дуже сподобалось.

Тоді Антон накинув більш-менш справну картату сорочку, і вони вдвох пішли до Антонової матері в медпункт. Розмовляли про те та про се, Антон спитав було за Ларине навчання, але вона одмахнулась – що там, мовляв, те навчання… І стали говорити про всяке, більше Лара розказувала – то де вона тусувалась недавно, то що там у столицях слухають, які фільми цікаві є. Ну ясно, Антону про село особливо й нічого було розказувати, а те все, про що розповідала вона, йому було неабияк цікаво самому, та й оповідач з Лари чудовий – вона як почне говорити другий раз, так не спиниш. І ще вона постійно, з самого дитинства якось несвідомо навіть переходила, з ним, Антоном, розмовляючи, на українську, але таку кумедну – зі страшенним акцентом і багатьма помилками. А розказувала вона й справді багато цікавого – тоді вона усе каталася то в Москву, то в Ленінград, і крутилась там серед всіляких артистів, а хлопець її грав аж в цілому столичному ансамблі, нібито ще й офіційно забороненому. І вона повідала про цілі підпільні концерти з міліцейськими облавами, і про виклики в КДБ, і про такі дивні і захоплюючі для Антона речі, що він тільки зачудовано лупав очима.

Вона якраз сказала, що там серед решти є й запис тієї групи, де грає її теперішній хлопець, хай, мовляв, Антон послухає і скаже їй тоді або напише в листі, як йому, а він тоді сказав, що їй дуже личить оця сорочка і вона в ній дуже красива. Тоді вони зайшли в медпункт до Антонової матері, і вона також дуже зраділа Ларі і обнялася з нею, бо також її любила. Після того вони пішли вже втрьох додому, зайшли ще в продмаг по дорозі, мати купила ще те та се на стіл, хоча Лара й відмовляла її, кажучи, що привезла ж ото продуктів. Потому вдома вони всі втрьох ситно пообідали, чи вже повечеряли – бозна, і Антон таки завів той мотик, і вони удвох з Ларою поїхали купатись до Сухого Ромену, потім пішки пройшли до стели, Антон вів мопед, а Лара крокувала поряд. Там, коло стели, вони сиділи на східцях, сушили голови і все розмовляли, розмовляли… Вірніше, говорила в основному Лара, а Антон слухав та питав бува те та се.

Поїхали додому, а ввечері пішли в клуб на кіно, показували якраз «В зоні особливої уваги». Антон пам’ятав той день, і особливо той вечір, коли вони йшли до клубу, а було багато людей там, і всі, ясна річ, дивились на Лару в тій вишитій сорочці і замшевій спідниці з широким пояском, і всі дивились на Лару, а він, Антон, чогось невимовно пишався тим, що в нього така красива сестра, і ось він іде поруч із нею до клуба на фільм.

* * *

Отож про той такий уже невимовно далекий день її приїзду й згадав чогось Антон, як вони з Іриною обговорювали, що б таке подарувати Ларі на весілля. А Ірина тут же й загорілась – давай, мовляв, сорочку їй і подаруємо, справдешню, одну їй, а другу її мужу. Антон засумнівався – яку ж то сорочку? Фабричну, ото таку, як та, що на ній була тоді? Але чи й продаються нині такі? Щось він не дуже й бачив нині такі сорочки на кому… Все більше імпортне шмаття – і на чоловіках, і на жінках. Нині таку сорочину, либонь, і стидався б хто вдягнути. То раніше дуже носили, особливо Антон з дитинства пам’ятав, що носило усе сільське начальство – і колгоспне, й партійне. Фабричні сорочки також, але й гарненькі, різнокольорові, і в його, Антонового отця така була з різнокольоровою машинною вишивкою – і зеленим, і жовтим, і червоним, і чорним… Він на ній на всілякі збори колгоспні ходив та на празники, у місто їздив. Після батькової смерті, правда, бозна, де вона ділася, може, мати оддала кому? Але таку якусь і дарувати за чим – ширпотреб. А щоб продавались де які нові, так наче Антон і не бачив ніде, ні на базарі, ні в магазинах. Ну ясно – ніхто не хоче одягати, то й не продають. А раніше були не лише сорочки, а й такі ото накладки з вишивкою, нашивались вони на рукава та на комір. Але й такого, мабуть, нині немає ніде. Щоправда, є ще сорочки в клубі, і чоловічі, й жіночі, для виступів, там і спідниці є, і шаровари червоні. Сільський ансамбль народної пісні раніше в тому всьому виступав, та й нині деколи виступає, на день визволення села та на обжинки всілякі… Але куди вони, ті сорочки, годні – тим більше на подарунок. Ні, таке не годиться.

Та Ірина тоді припинила його роздуми – вона сказала, що вже знає, що зробить. Є в неї дві справдешні полотняні сорочки самоткані, бозна-скільки їм вже літ, але виглядають вони чудово. А що ж то за скарб такий? А виявляється, ще Іриної баби – як вони з Кандибою, отим інженером по меліорації приїжджим, розписувались, то були в тих сорочках вбрані, так вже покійній бабі Вірі схотілось. А пряла, ткала й вишивала їх, мовляв, іще навіть не вона, а її мати, для себе й для мужа, також на весілля. І гарні такі сорочки, повіла Ірина – жіноча з оборочками, з червоно-чорними ружами на широких рукавах, а чоловіча того ж кольору, і теж квітчаста, тільки квіточки маленькі і плетуться такою наче змійкою. Краса, повіла Ірина, і валяються досі на горищі, пилом припадають, мати якось хотіла узагалі на ганчір’я звести, та батько не дав, ледь не єдині то були йому спогади про покійну бабу Віру та його власного непутящого отця.

– То, може, не варто? – засумнівався Антон.

– Ось замовч! – лишень одмахнулась од нього Ірина. – Завтра ж підемо в Жовтневе.

Так і зробили. Був вихідний, і вони зрання, нашвидкуруч впоравшись, пішли пішака через болото в теє Жовтневе і, не встигши навіть перецілуватись із батьками, полізли на те горище, вірніше, Ірина полізла, а Антон ждав унизу. І як вона показала йому сорочки, то загорівся й сам.

– Ти подумай, яка Лара буде в ній гарненька, – сплеснула в долоні Іра. – Ой!

І правда – кращого подарунка й не знайти. Ірина ще вдома тоді їх доладувала трошки, випрала та… ну, осучаснила, чи що. Жіночу вкоротила та трошки наче звузила на Ларин стан, а чоловічу не вельми й чіпала – фігури Лариного нареченого не знали, то ж вирішили, що й так пройде. Лише де-не-де підшила там, бо розтьопалось за літа.

Лежали тепер ті сорочини в целофанових пакетах на столику в напівкупе фірмового потягу, і Антон краєм ока помітив, як їхній мимовільний сусід, отой балакучий вчитель Григорій Максимович кинув на них короткий недоброзичливий погляд. Митники ж обдивилися речі, сорочки нашвидкуруч перемацали, але, правда, вже не стали розпаковувати. Завершився врешті й весь той марудний обшук.

Коли вже вся та катавасія покинула вагон, Ірина ще раз голосно позіхнула й протягла, немов знічев’я:

– Й чом це сьогодні такі люті? – мляво всміхнулась. – Минулого разу як їздили, так наче такого не було…

– Минулого разу й оцих папірців не було, – здвигнув плечима Антон.

– Та де? Були вже.

– А мені наче ні… давно вже ми їздили.

– Давно.

– Какая-то контртеррористическая операция, или что-то вроде того… – трохи наче якось винувато мовив їхній сусід, звертаючись до самої Ірини. – Я по телевизору что-то такое слышал. Смотрю ОРТ по привычке, и вот на днях… что-то там в связи с Северным Кавказом, кажется. Может, потому и…

Він осікся і замовк з певним презирством, виставивши нижню губу.

– Можливо, – хитнула головою Ірина.

Вона сиділа нині на своїй верхній полиці, звісивши ноги трошки збоку від Антона і впершись кулаками в тую полицю.

– Наш митник твою книжку читав, – хихикнув Антон.

– Тобто? – здивувалась вона. – А що, вже наша митниця була?

– Ні, наша в Брянську буде.

– Та годі тобі!

– Ну а чого ти дуркуєш?

– Бо сонна. То що?

– Каже – хороша книжка.

– Нічого вона не хороша, – скривила губи Ірина. – Така дурниця…

– А чого ж читаєш?

– Просто. Щоб дочитати.

– Ти в бібліотеці брала?

– Ні, у Тамарки, – вона знов позіхнула.

– Про що? – спитав знічев’я Антон.

– Про Скарлет О’Хару, – прорекла Ірина таким тоном, наче то очевидні речі і на біса питати. – Але писано недавно і другою жінкою, так як продовження… А! – вона махнула рукою. – Срав, дрімав і потихеньку плакав. Коротше, я спати, добраніч.

І вона якимось одним різким рухом закинула ноги на полицю, одвернулась до стіни і вкрилася ковдрою. Антон мигцем підняв очі на сусіда, той позирав на Ірину трошки спантеличено, і отой його новий вираз обличчя так звеселив Антона, що він легенько всміхнувся і так, всміхаючись, і одповів Ірині:

– Солодких снів.

– Сам би влягався вже, – пробурмотіла вона до нього згори.

Він посидів ще з хвильку мовчки, а тоді й справді влігся, роззувшись. Думав, що не засне, але стукіт і похитування потяга заколисали його, і він досить швидко задрімав та навіть побачив сон. Йому приснилось, що він їде додому в якісь тісній і душній металевій коробці, а поруч із ним і над ним такі самі коробки, з такими ж самими, як і він, людьми всередині – осьде просто над ним коробка з Ірою, і ті важкі металеві коробки одно собі торохкочуть.

VI

«Привіт з ДРА! Привіт, моя дорога Іринко! Напишу трошки про себе. Справи йдуть нормально, вірніше, служба. Зараз в основному сидимо на базі. Погода тепла, навіть надто тепла, я втомився і згорати на сонці, і загорати також. Недавно їздили недалеко від бази в кишлак, бачив – уже цвітуть абрикоси, а у нас, напевне, в цей час ще сніг лежить, та і холодно. Так, завтра вже ж восьме березня, свято для всіх жінок і дівчат. І для тебе також. Дуже хочеться в цей день бути поруч із тобою, поздоровити зі святом і взагалі бути поруч із тобою завжди. Нічого, скоро і в нас вдома настане справжня весна. Шкода, що це весна не та ще, на яку я так чекаю. Ну от і все. Передавай вітання рідним. Так, Лара писала, що десь в десятих числах заїде до матері проїздом в Київ. Вона хоче й до тебе заїхати – напиши мені тоді, побачились ви чи ні. Обіймаю, твій Антон. Вибач за почерк».

Як під’їжджали до Брянська, то в вікні стояла тьма і тьма, лише перед самим вокзалом замигтіли ліхтарі якоїсь автомобільної дороги внизу, а тоді через хвилю показалась протяжна новобудова на узвишші, начебто на пагорбі, поверхів у десять-дванадцять висотою, певне що шматок якогось із околичних спальних районів, вікна там світились лиш подекуди, воно ж і не дивно – ранній ранок, досвітній час, а по суті-бо ще й глупа осіння ніч стояла на дворі.

Сонний Антон зацікавлено вглядівся в новобудову, але вона вже сховалась за якимось лісистим масивом, парком чи лісосмугою. Зрісши в селі, він із самого дитинства з певним захватом сприймав міські поверхові будинки, особливо чогось панельні брежнєвки в десять поверхів і вище, скупчені, збиті одна до одної в типовий мурашник житлового масиву. Йому часто уявлялося, як живуть люди в тій чи іншій квартирі, особливо на верхніх поверхах. Он в тій новобудові, він помітив, світилось одне чи двоє вікон поміж колодязів під’їзду. Що за люди там живуть? Чого їм не спиться поночі? Хтозна й чого це нині цікавило Антона, і він уявляв, що, може, там, в тій брянській новобудові, живуть такі самі люди, як він з Іриною, точно така сама молода пара. Хто ж вони такі? Бозна. Звичайні молоді люди, такі ж, як і вони, тільки що росіяни. Є в них діти чи нема? Може, й є. Скільки ж тих дітей? Може, двійко. Чого ж двійко? Бозна й чого, так йому, Антону, схотілося. ТОМУ Антону схотілося, а ТА Ірина взяла й народила – що тут, на бога, такого вже незвичайного? Але чого ж їм не спиться поночі? Та мало там чого – бо вони ще молоді люди і кохають одне одного, от чого. А тепер, може, вони вийшли в глухий передранішній час на кухню чи на балкон, ввімкнули там світло і говорили тихо, аби не збудити дітей, і позирали зі своєї висоти на освітлену ліхтарями автомобільну дорогу, на залізничну лінію в далині та смужку лісу за пустирями, на будки гаражів і дитячий майданчик під домом, на пусті лавки під під’їздами, на мертвенну заграву нічного міста в пелені передранішньої мряки. Ось вони стоять там, ЦЕЙ Антон вже чітко бачив, стоять там і помічають фірмовий пасажирський потяг, що неспішно підповзає до їхнього сонного міста.

– Агов! – окликнула його Ірина і помахала рукою, йдучи з тамбуру вже вбрана в джинси, ту саму теплу кофту і чорну куртку спортивного покрою з капюшоном, взута в кросівки. – Об чім задумався? – всміхнулась.

– Та так… – струснув він головою сонно. – Холодно там, як думаєш?

– А що там думати? В тамбурі вікно одкрите – холодно і сиро…

Вона сіла коло нього.

– Вдягайся, – мовила твердо.

– Та мо… – забелькотів він мляво.

– Одягай светр, – мовила так само вона і полізла в сумку.

Антон зітхнув і став розстібати сорочку, зняв її і надів натомість поверх тільняшки сірий теплий светр, що подала йому Ірина.

– І куртку, – зауважила вона.

Він зітхнув і підкорився, накинув на плечі ще й осінню куртку, таку імпортну зеленувату штурмівку на липучках – колись та ж Лара й прислала її йому на день народження. Зручна річ – і легка, і тепла водночас, непоказна, схожа чимось на спецівку навіть, але й між люди по-своєму нарядна.

Антон переклав ще цигарки й дрібні гроші з кишені сорочки до куртки, а документи Іра поклала в сумочку, «пояс вірності» також у неї остався. Наче запакувались повністю, нічого не забули. Тепер сиділи ото на нижній полиці з готовими сумками одне коло одного, Ірина одно позіхала.

– Не виспалась? – спитав Антон.

– Та наче й виспалась… – повела вона плечем.

Вони обоє глянули перед собою – сусід спав безпробудно, ледь не з головою накрившись ковдрою. А мо’ й не спав – біс його зна…

– Брянськ-Орловський, – шепнула їм провідниця, зазирнувши, – під’їжджаємо.

Вона вже й казала раз перед тим.

– Пішли? – спитався Антон у дружини.

– Хо-одімо, – позіхнула вона знов і дуже прудко як на свою сонливість ухопила до рук одну сумку.

– Оддай, – штовхнув її плечем Антон.

А вона на те лиш показала йому кінчик язика і рушила до виходу.

З цього вагону зійшли в Брянську наче вони самі, і на платформі було малолюдно, лиш проходжувались поодинокі міняйли з своїм:

– Покупаю гривны!..

Платформа була чи то четверта аж – вони вирішили не плестись до переходу, що був далеченько, а пройшли через колії, пропустивши перед тим довжелезний товарняк із цистернами.

На вулиці дійсно було прохолодно і вкрай сиро, аж летіла в нерівному світлі ліхтарів над перонами ото така дражлива передранішня мряка – дощ не дощ, туман не туман. Їх обох добряче зросило тією мрякою, поки зайшли у вокзал – хоч голови суши.

– Чого капюшон не накинеш? – пробурчав Антон вже майже коло дверей.

– А ти чого? – одповіла йому Ірина і вони обоє легко всміхнулись.

У вокзалі також було не надто багато людей, пора-бо ще рання, глуха. Вони пройшли в зал очікування і там усілись на сидіння – Ірина знов дістала книжку і зосереджено втупилась в неї, а Антон байдуже розглядав стелю з намальованими гербами міст Брянської області.

– Ой боже, та що ж це?.. – протягла Ірина, знов протяжно позіхнувши.

– Таки не виспалась? – мовив Антон. – Спробуй тут подрімати, обіпрись об мене.

– Та де не виспалась, спала ж, як бидлина… – крутнула вона головою, ізнов позіхнувши. – Їй-бо, пристріт напав.

– І хто ж зурочив? – здивувався Антон.

– Мо’ Григорій Максимович, – буркнула Ірина, смішно надувшись, од чого Антон хихикнув так різко і голосно, що деякі люди в залі очікування на них заозирались.

– Давай пошепчу? – спитав він напівжартома.

– Давай, – просто кивнула вона.

То була у них така наче гра. Баба Маня навчила Антона перед армією двом молитвам – одна на кров, друга на пристріт. Було се так – баба Маня їх прочитала один раз і сказала, що він має ото так з одного разу й запам’ятати всі слова, аби молитва «передалась». Правда, потому вона йому їх іще й передавала на папірці через матір, як та приїжджала до нього на присягу в Прибалтику. Але Антон наче і справді запам’ятав їх з одного разу, хоча, може, то лиш тепер за давністю літ йому так здавалось. Баба Маня ще приказувала, щоби він не шептав нікому, окрім себе, поки молодий, а як постаріє, то, мовляв, тоді вже можна й чужим людям. Своїм, казала баба Маня, шептати можна – дітям чи жоні, то нічого. Отож, уже після служби, весілля, Ірина якось несильно урізалась ножем – було се на паші, перед вечором, вони якраз пасли корів і перекушували коло меліораційного шлюзу, вона одрізала кусень сала і ото врізалась. Воно й не дуже, а медикаментів ніяких не було, ні бинтів. Антон хотів було сходити в село, або хай би вона сходила сама, але Іра відмовилась, мовляв, рана – дурничка, а скоро вже й так череду назад гнати… Вона лишень промила ранку чистою водою з термоса і заходилась перев’язувати шматком ганчірки. Тоді Антон ради сміху запропонував їй пошептати на кров. Ну й пошептав – ту молитву він запам’ятав краще всього, бо була вона напрочуд коротка:

– Ішла Божа Мати калину ламати,

А назустріч Ісус Христос:

«Не йди, Божа Мати, калину ламати,

А йди, Божа Мати, рабі Божій Ірині рану шовковою ниткою зашивати,

Кров замовляти».

Поможи, Господи!

Ірина запевняла тоді, що кров на очах перестала іти, хоча Антон і не вірив, хіба мо’ вона сама собі навіяла, що те шептання помагає. Ото після того він і шептав їй декілька разів на кров, а пару разів і на пристріт. Навіть сам став трошки вірити, що воно помагає, бо й собі став інколи шептати. І наче навіть помітив, що чим більше шепчеш, тим дужче помагає. Хоча все одно й досі до кінця не вірив, так ото – напівжартома. А баба ж Маня так і казала, що чим більше шепчеш, тим дужче «сили набираєшся», лишень застерігала не шептати кому попало, бо все, мовляв, пропаде.

Ото і зашепотів він сам до себе тихенько, лиш ворушачи губами, в майже безлюдній залі очікування Брянського вокзалу:

– Пристріту, пристріту,

Чи чоловічий, чи жіночий,

Чи парубочий, чи дівочий,

Чи панський, чи міщанський,

Чи попівський, чи дяківський,

Чи вітряний, чи сонцевий,

Чи подуманий, чи погаданий,

Чи запущений, чи занехаяний,

Я тебе викликаю, визволяю,

З твого хребта, з твого поперека-живота,

З твоїх почок,

Ручок,

Плечей,

З темно-сірих очей,

З буйної голови,

Темно-русої коси.

Тут тобі не стоять,

Жовтої кості не ламать,

Білого тіла не сушить,

Для серденька не тошнить.

Йди собі на очерета,

На болота,

На густі лози,

На тихі води.

І скоро зачав позіхати сам, сильно позіхати.

– Ну що, шептуне? – спиталась Ірина.

– Брешеш на Максимовича, – одповів Антон. – На дівочий позіхається.

– Та ну?

Так воно й працювало. Хто зурочив – на такий пристріт і позіхалося. В усякому – мало так бути.

– І хто ж то? – задумалась Ірина.

– Мабуть, провідниця, – хитнув Антон головою. – Позаздрила оцій красунечці писаній, – він поворушив її волосся.

– Бовдур! – буркнула вона на нього, злегка зашарівшись і разом з тим тамуючи смішок.

– Ну що… – прорік він. – Піду я, мабуть, тобі ще одних ліків найду.

– Яких то?

– Скляночку кави, наприклад. Я б і сам випив.

– Кафе тут закрито ще, я бачила, як ішли, – задумалась Ірина.

– На вулицю гляну. Там наче ларьок десь був неподалік. Покурю разом. Сиди, я швидко.

* * *

На вулиці було ще сиро і прохолодно, але дражлива мряка спала і небо над вокзалом трошки просвітліло. Хмари в вишині пливли рідкі, купчасті, подихав легенький сльотавий вітерець. Антон озирнувся навкруг по невеликій заасфальтованій площі перед вокзалом і запримітив-таки трохи збоку ларьок, котрий пам’ятав ще з минулої поїздки сюди. Коли ж то було? Років п’ять тому?

Насправді він дуже скучив за Ларою. У неї було, ясна річ, своє життя всі ці роки, і вельми насичене, але йому, Антону, там завше знаходилось місце – вони списувались, зідзвонювались, вона приїжджала, коли могла. А от він мало їздив. Так, звичайно, це пояснювалось нестачею грошей – скільки він там у тому колгоспі заробляв, а Ірина в своєму сільпо? А як Союз розвалився, так йому узагалі перестали платити, а Ірині платили копійки. Років зо три тому вони посміялись, як йому заплатили за місяць чотири гривні з копійками. А в попередні ж місяці так узагалі не платили, хіба ото лиш зерном. Але не в тому була річ. Чи не лише в тому. Зрештою – Лара присилала їм гроші, і на поїздку присилала. Антон, звичайно, в основному відмовлявся, одного разу, як прислала вже через міру багато, то навіть одіслав назад і трошки полаявся з нею. Після того вона його послухалась і стала слати менше і рідше, але… Скільки там врешті треба на ту поїздку?

Ні, справа була не в цьому, і навіть не в тому, про що казала Ірина в поїзді – так, він був не дуже балакучий і товариський по натурі, але з-за цього ж не вмирають? І не сидять роками в глухому, богом забутому селі подалі від трас обласного значення.

Справа в тому, що те кляте село затягувало, ув’язнювало його в собі, і він те чітко одчував. Це важко було описати словами, це звичка багатьох літ, десятиліть, багатьох сльотавих весен з неодмінним отелом корів, вигоном скотини на пашу, виводом теляток на луги, лупленням маленьких гусят, оранкою та садінням гектарів городів, посівною в колгоспі та святінням пасок на шкільному стадіоні, це звичка багатьох жарких літ з їхнім неодмінним сапуванням-повірянням, із сінокосом, із жнивами-обжинками, мішками глухої кропиви та полину на своїх плечах, збиранням жуків з картоплі та бризканням городів дустом, одбуванням пастівні та Іриним днем народження з неодмінними застіллями в Жовтневому та купаннями в водосховищі пізніми вечорами, це тужні похмурі вітряні осені з лінійками на перше вересня та мітингами на день визволення села, їдким димом од бадилля на людських городах, од стерні та отави на далеких колгоспних полях. Це глухі нескінченні зими з відлигами, з колінням поросят на слизькому, втрамбованому снігу до Різдва чи Нового Року, з довгим поранням, напуванням скотини, короткими морозними вечорами з різкою загравою, рубкою дров та курінням димарів по вулиці, з високими ясними зорями Чумацького Шляху, з новорічними ночами у нечисленних друзів раніше або лиш удвох з Іриною тепер, з якоюсь нудотною сливовою наливкою, перед телевізором в очікуванні виступу президента. І знов сльотаві весни і жаркі безконечні літа, літа.

І він, Антон, мінявся з тим усім, мінявся єством, своїм змореним серцем, що все частіше й частіше незвично, глухо поколювало у впалих грудях, особливо зрання або довгими безсонними ночами. Він мінявся, мінявся, і все менше в ньому оставалось од того спритного хлопчини, що в далекому 1988-му повертався зі служби додому ледь не через весь Союз, у парадній формі повітрянодесантних військ із саморобними аксельбантами, з брязкальцями нагород і зі спортивною сумкою в руках – до Лари в Москву, так вже вийшло, а тоді в село до Іри та мами. Все менше оставалось того хлопчини, він тонув, згорав у безконечних літах, а проступав через нього, все чіткіше, ясніше – звичайний сільський мужик з натрудженою спиною, порепаними руками, обвітреними губами і впалими грудьми, задишкою, глухим бронхітним кашлем в теплі та буркотливим, вайлуватим норовом.

Але за Ларою він так само скучав. І нині, чим ближче наближався він до Смоленщини, підіймалось у ньому щось світле, якась радість, легкість, і губився десь той ниций страх од перемін, од того, що прийдеться врешті зважитись – тепер чи тоді. Ось він її побачить знов, ось-ось. А з нею він завше робився веселішим, якось розганяла вона його тугу, самою усмішкою, самим своїм гортанним голосом.

Він роззирнувся по майданчику перед вокзалом: людей ще майже не було в таку пору, лише пройшов хтось у тіні коло зупинки маршрутки та проїхала «дев’ятка», різко зблиснувши протитуманними фарами. Все поволі світліло, десь там, за обрієм, уже займався осінній світанок, і в далечині над ріденьким парком все чіткіше проступали на тлі передранішнього неба блоки панельних будинків.

Антон прокрокував до ларька і, навіть не надіючись, спитався в огрядної жіночки з «хімією» про каву. Вона кивнула і проворно заварила йому розчинну з цукром і сухими вершками, подала два одноразових стаканчики. Він повернувся до колон на ґанку вокзалу і поставив скляночки на сходинку, присів сам там і закурив. Задивився на двійко молодих людей на зупинці – парубок і дівчина, парубок хворобливий, якийсь аж сухий, у спортивній куртці, простоволосий, а дівчина в короткій шкірянці, джинсовій міні-спідниці та рваних колготах, її смоляне волосся на кінцях якесь зеленувате. Антон, затягуючись, зиркнув на годинник і навіть присвітив кнопкою, аби ліпше було видно. Ні, ще ранувато, маршрутки ще ходити й не починали. Чого ж вони тут тирлуються? Курять, коротко перемовляючись… Бозна й чого. Він відсьорбнув кави, тоді ще. Зиркнув над собою – небо все собі світліло і по ньому тягнувся ледь помітний інверсійний слід.

Йому згадалось, як років зо два тому вони ходили з Ірою весняними ночами надвір – дивитись на комету. Про комету розказали по телевізору, і Антон, відверто кажучи, очікував, що вона буде інакшою. Йому дивно було, що комета наче геть не рухається на небосхилі, вона немов застигла над берестком та шиферною покрівлею їхньої хати, трохи нижче метрової телевізійної антени з велосипедних ободів, саморобної. І дивитись-бо особливо ні на що, так – плямка, як не вглядітись, то не помітиш і хвоста. А от Іра була захоплена і все говорила йому:

– Дивись, дивись, запам’ятовуй! Ти уявляєш, що ми такого, може, більш і не побачимо ніколи… ніколи в житті!

Подихав легенький прохолодний вітерець ранньої весни, шелестіла вітами береза над ворітьми, а Іра зачудовано позирала в теє матове зоряне небо.

– Балакають, що вона може значити кінець світу, – проговорила Іра, але не боязко, а скоріше зацікавлено так.

– Ти вже як баба Маня… – пирхнув Антон і присів навпочіпки.

– Ну! – вона відмахнулась від нього і позирала далі.

Він сидів мовчки, вона дивилась.

Тоді розвернулась до нього.

– Ти й не дивишся!.. – розчаровано всміхнулась.

– Чого? Дивлюсь.

– Куди?

– На тебе, – всміхнувся й він.

– Нащо?

– Запам’ятовую.

* * *

– Де ти так довго швендяв?

– Стояв курив. Ось на, ти ж гарячої не любиш.

– О, каву знайшов? Де ж?

– В ларьку.

– А собі чом не взяв?

– Свою вже випив. Ну, як твій пристріт?

– Одпустило.

– Не бреши ото!

– Їй-бо!

Антон всміхнувся. Придурюється, аби йому приємно було. Та ну й нехай.

Він сів коло неї.

– Довго ще до маршрутки?

– Довго. Пий ото, зігрівайся.

– Та я не змерзла.

Він задумався, а тоді, трошки завагавшись, сказав їй:

– Іро, ти не задумувалась ніколи… – знов помовчав з хвилю, – нащо ми живемо?

Вона злегка повела бровою.

– Тобто? Нащо живемо в селі?

Він знов завагався, знітився.

– Ні, тобто…

Одчув якось самою потилицею її проникливий погляд і трохи вспокоївся.

– … Нащо люди узагалі живуть?

– Не знаю, – вона зворушливо всміхнулась. – Щоб світ не пустував.

Він мовчав, видавався якимсь зажуреним, втомленим, зніченим.

– Вибач, – видихнув, аж наче простогнав.

– Чого?

– Та забудь.

– Антоне, – вона обняла його руку, – А-антоне, – поклала голову йому на плече. – Що сталось?

– Та нічого, старію, певне… – він мляво всміхнувся.

– Який ти ще старий?

Він лиш понуро мовчав.

– Не мовчи, – ніжно, але й твердо мовила вона. – Розказуй мені.

– Що ж розказати?

– Об чім ти думаєш.

– Став… ти тільки не лякайся.

– Ось перестань!

– Став чогось смерті боятись.

– Смерті?

– Угу. Ніколи наче такого не було, а тут на тобі…

– Ти вмирати зібрався? – серйозно спитала Іра.

– А скільки того життя? – він якось байдуже махнув рукою.

Іра поглянула йому в очі.

– І як це буває?

– Тобто?

Вона зітхнула, але не роздратовано, не зло, а якось ото скорбно, тужливо, але й лагідно разом з тим.

– Можна Я тобі розкажу? – спитала в нього.

– Що? – він трохи здивовано зиркнув на неї. – Тобто… так, звичайно розказуй, – мляво всміхнувся знов.

Вона взяла його руку в свою і знов ото так, в замок. І накрила другою.

– Ти мене одчуваєш?

– Тобто?

Тепер вже він дивився на неї здивовано, запитально.

– Я хочу сказати… – вона завагалась. – У тебе буває так, що… Ось дивися, – видихнула. – Я нині держу тебе за руку, так? І от… я не знаю. Не знаю, де кінчаюся я і починаєшся ти.

Вона задумалась, тоді зиркнула йому в очі.

– Розумієш?

Ще помовчала.

– У тебе буває так?

Тоді всміхнулась, всміхнулась якось печально і гірко.

– Господи, рідний, скажи, що буває, скажи, що в тебе буває так само, а то я помішаюсь, я нині з глузду з’їду…

Вона опустила голову, і чубчик темно-русого волосся, перемежованого зі світлими пасмами, опав на її очі.

– Інколи я бачу, – проказав він тихим голосом, – різні речі… або себе твоїми очима.

Вони обоє мовчали з хвилю.

Тоді вона мовила:

– Значить, ти розумієш… що ти болиш мені. Болиш в мені. Ти можеш не говорити, і я не знатиму, відки сей біль, що се за біль В МЕНІ. Та він нікуди не дінеться, він болітиме МЕНІ.

– Боюсь не смерті, боюсь, що якось закрию очі і все згасне, – він заговорив скоромовкою, – боюсь, що не побачу більше тебе, але боюсь не смерті, ні, боюсь, що все було марно, що жив бозна нащо, що нічого не повториться і не останеться, що пам’ять меркне й згасає, і скільки всього, і нащо ж воно? – він став, як в дурмані. – Нащо люблю тебе так страшно, Іро? – він глянув в її очі, і погляд його був затуманений, примарний, немов навіжений. – Ти така красива, що я, бува коли, боюсь на тебе глядіти… бо серце розривається у грудях! Нащо ж ти така красива, як все дарма?

– Я не знаю, – мовила вона. – Я не знаю, чи все дарма, чи ні, не знаю, Антоне! І не знаю, нащо я живу, і не думала за це, і… Я просто знаю, вірніше одчуваю, ЧОМУ я живу…

– Чому ж, Іро?

– Бо твоє… – вона поклала йому вільну руку на груди, – оце твоє серце б’ється в мені, як ти не розумієш? – вона мов задихалась. – Твоє серце жене мою кров, як ти не втямиш, ти?

Вона легенько вдарила його по грудях отією рукою і нахилилась до нього, а він ледь торкнувся сухими обвітреними губами до її темно-русого волосся зі світлішими пасмами і прошепотів їй на вухо:

– Іро…

– Що?

– Нічого. Просто вимовляти твоє ім’я… хочеться. Іро… Іро…

Вона важко дихала, а тоді раптом підняла його руку, котру тримала ото в замку. І поцілувала.

– Іро…

– Ну що?

– Твоя кава схолола.

* * *

Над Брянськом займалось холодне вересневе світання, коли вони вийшли до автобусної зупинки. Холодний, сирий вітерець знов розгулявся навсібіч і погнав по вишині над містом рвані хмари, їхні краї вже рожевіли в перших променях світання. Але самої зорі ще не виднілось, і небо в зеніті ще синіло безмірною глибиною, а все округ ще було якимсь тьмяним, хворобливим. Дражливий, хворий російський ранок.

На зупинці вже тирлувалось кілька людей – певне, що всі до одного з вокзалу, такі ж самі пасажири. А може, й ні, бо Ірина пізнала лише двох, що сиділи в залі очікування, як і вона. А Антон і взагалі на них не подивився. Вони удвох одійшли од того гурту трошки вбік, ближче до ларька з кавою, кроків за двадцять од самої зупинки.

– А скоро буде маршрутка? – спитала Ірина неуважно.

Антон, поставивши свою сумку, закотив рукав куртки і ввімкнув підсвітку на годиннику.

– Навряд, – задумався. – Мо’ через півгодини, але давай краще почекаємо тут.

– Та ясно, – вона так само поставила сумку і всміхнулась, закинувши голову. – Я вже всю задницю собі оддавила…

Антон звів брови і осудливо похитав головою, на неї дивлячись.

– … і вивчила всі райцентри Брянської області, – поправилась вона винувато.

Він засміявся. Одійшов од неї на крок чи два і достав цигарку, розминав її в руці.

– Чуєш, – мовив, вставивши цигарку до зубів і прикурюючи.

– Оу?

– Я тебе давно хотів спитати… – він видихнув хмарку диму. – От ти у нас особа благородних кровей…

Він хотів здатися серйозним, але не втримався і трошки всміхнувся.

Вона склала руки на грудях і ліниво, з погордою відхилила голову в бік.

– Ну так, – кивнула і, піднявши правицю, байдуже так махнула п’ятірнею… – На відміну від усіляких холопів, присутніх тутечки… Не будемо показувати пальцем…

І вона, неуважно відвівши погляд, тицьнула в Антона пальцем.

– Не-е будемо, – махнув і Антон, він уже заледве здержувався. – Але все ж ви праві-с…

– Я б попросила, – суворо зиркнула вона на нього.

– …ваше високородіє, пресвітла моя жона!

– Більш-менш, – примхливо оцінила вона.

– Ну так от, я усе хотів спитати, ну ви, ваша ласка, що як ляпнете коли…

Вона приснула та закрилась рукою.

– Ну прямо там, ну задниця… – неголосно проговорила.

– А там у поїзді?

– А що в поїзді? – вона запитально зиркнула.

– Як я спитав за книжку.

– А що за книжку? Я вже не пам’ятаю.

– Годі тобі!

– Ні, справді. А що за книжку?

– Ну я спитав, як тобі книжка…

– І?

– Не придурюйся!

– Їй-бо, не знаю!

Він прокашлявся, нахилився і прошепотів їй на вухо ту саму коротку характеристику.

Ірина залилась багрянцем.

– Що, так і сказала? – соромливо зиркнула на Антона.

– Слово в слово.

– А…

– Григорій Максимович був у захваті, – Антон вже ледь не реготав.

Ірина ж ще дужче почервоніла.

– Боже світе!.. – видихнула.

Антон неголосно сміявся.

– Ну-у… – вона винувато простогнала.

– Ну що?

– Ну я сонна була!

Вона стояла засоромлена і позирала на нього печально, винувато, але й насмішкувато разом з тим.

– Господи, – він врешті заспокоївся, – інколи мені здається, що я саме за це тебе й люблю.

– Тю на тебе!

– Ну, – він окинув її з ніг до голови, – не лише за це.

– Тю на тебе ще раз!

– А стосовно твоїх постраждалих принад, – він зітхнув, – зваж, що прийдеться ще й півдня в автобусі труситись.

– Так уже й півдня?

– П’ять годин тобі не півдня?

– Чого мені мерещиться, що ми той раз на автобусі не їхали?

– Не той раз, – Антон струсив попіл, – а, мабуть, позатой раз… Господи, я поплутав уже. Тоді якийсь прямий потяг був.

– Чи пересадка зручніша.

– Щось таке. Добре, хоч недовго там на вокзалі киснути.

– Я оце думаю… А як білетів раптом не буде?

– Та ну… – він відмахнувся, – завжди були.

– Коли завжди? П’ять літ тому?

– Не швидени… – Антон махнув рукою. – Там побачимо.

– Та так, – Ірина легенько зітхнула. – Противно як, сиро.

Світанок повз по небу, розпалюючи його.

Постояли з хвилю мовчки.

– Чуєш! – Ірина штовхнула Антона в плече.

– Оу? – він викинув недопалок подалі.

– Я тобі все не розкажу, як Маоцзедун порося колов… – вона приснула. – Мені Тамарка розказувала.

– Ну? – Антон зацікавлено позирав на неї.

– За що купила, за те продаю. Наче малий їхній у школі розляпав…

– Та ну кажи вже!

– Ну тебе ж він не просив.

– Розігналась! – Антон хихикнув. – Та я би до нього й не пішов.

– Ну. А сам же нестелепний…

– Він зазвичай Льоню Слуцького наймав, – задумався Антон. – Коли се було?

– В цю зиму.

– Я взагалі не чув, щоб він в цю зиму колов…

– Та слухай же, – Ірина знов пирснула. – Він узяв акумулятор з грузової машини…

– Що? – Антон вирячився.

– Угу. І… ну, я не дуже в тому тямлю… Послав у загороді резини чи толю, облив водою, підключив клеми до загороди…

Антон прикрив губи рукою і одвернувся до ларька.

– А тоді як дав струм, свиня в загороді підскочила…

Антон ледь чутно вилаявся, заливаючись і присів навпочіпки.

– … і з усім проламала загороду.

Ірина заговорила вже ледь чутно і поспіхом:

– А там же в нього за сараєм сечова яма під шифером…

Антон мілко здригався прикривши губи рукою.

– … і вона туди в сечу шубовснула і там верещить.

Антон пересміявшись встав і повернувся до Ірини.

– Ну і витягти ж ніяк. Вона там вся в сечі… Позвали ніби Льоньку, а він сказав, що ні за який могорич туди не полізе. Довелось звати Микитівського з рушницею, а він стріляв згори і двічі не попав.

Антон знов прикрив губи рукою, сміючись.

– А тоді як попав уже, то вони її за ноги прив’язали і витягли. І потому вже обмивали… Називається, заколов порося.

– А коли це Тамарка тобі розказувала? – спитав Антон, зовсім пересміявшись.

– Та оце вже. Малий у школі розляпав, а той же Маоцзедун – щоби ніде нікому…

– Та ну ясно, – Антон всміхнувся.

– О-ох… – Ірина зітхнула помовчавши. – А там автобус той хоч стає по дорозі?

– Раз чи два, – знизав плечима Антон.

– Як його й видержати? – мовила вона.

– Там сидіння такі відкидні… Той раз були. Відкинеш – подрімаєш. Дорога там гарна. Тут узагалі якісь дороги ліпші, ніж у нас.

– То ти ліпше подрімай. Я виспалась, а ти, либонь, узагалі не спав.

– Та трохи спав, – він струснув головою. – У Лари в Талашкіно одіспимось, як приїдемо. Вони ж там будуть, не казала?

– Казала, стрінуть нас на зупинці, – протягнула, задумавшись, Ірина. – Питала, чи пам’ятаємо, де спиняти, він же там не стає. Казала, що самі спинять, як раптом забудемо.

– Я пам’ятаю цю місцину, там у них городик раніше був невеликий, соток п’ять. Як я малий ще був. Чуєш, а що вона взагалі казала цей раз, як ти говорила? Я все в тебе ніяк не допитаюсь.

– Та нічого такого, – Ірина ніжно всміхнулась. – Казала, на біса ці складнощі, казала, щоб ми взяли таксі…

– Ти уявляєш скільки воно буде коштувати звідси до відти?

– Уявляю, я однікувалась, як могла.

– «Я усе оплачу»…

– Точно так, Антоша, «я усе оплачу», – Ірина ще ширше всміхнулась. – Потому казала, що може прислати машину по нас сама або приїхати нас забрати…

Антон крутнув головою, й собі всміхаючись.

– … Потім стала розплановувати нашу гулянку, – вона розвела руками і знову всміхнулась: – Ну – Лара.

– Сестриця в мене ділова, – кивнув Антон, всміхаючись.

– Вона дуже хороша, – проникливо проговорила Ірина.

– Це правда, – погодився Антон. – Знаєш, – він покрутив між пальцями запальничку, – я дуже скучив за нею насправді.

– Знаю, – Ірина кивнула. – Я теж.

– Це також причина для переїзду, – він зітхнув.

– Я знаю, Антош. Я розумію, – вона помовчала, – але давай не зараз про це, правда?

– Так, так.

– Я просто думаю… – Ірина повернулась до зупинки і осіклась.

Антон також повернувся.

Вся зупинка, чоловік п’ятнадцять-двадцять, стояли, якось дивно вирячившись на них обох. І навіть тепер не одводили своїх насторожених колючих поглядів.

* * *

Маршрутка підійшла, як світання вже розгорілось – пузата розхитана ГАЗель. Ірина з Антоном полізли в неї останні, Ірина попереду, а Антон заносив їхні сумки.

– Скільки коштує квиток? – неуважно мовила Ірина, перехилившись через сидіння до водія.

Той сидів, розвалившись у кріслі, і відраховував комусь здачу – пузатий, неголений, із брезклим обличчям і товстим срібний ланцюжком, що виглядав з-під розстібнутої сорочки.

– Че ты там лепечешь? – ошкірився він на неї неприязно і не відриваючи погляду від купюр.

Антон поклав Ірині руку на передпліччя.

– Проходь, сідай, он там місце є.

Кивнув він назад по салону, а сам поставив сумки і нахилився до водія.

– Почем проезд? – спитав.

Водій неуважно буркнув ціну, і Антон відрахував рублі.

– Е… сидячие все! – окликнув його водій, оглядівшись по салону.

– Да я тут, в уголочке… – одмахнувся Антон.

– Только ты присядь там… заныкайся, чтоб тебя не видно было, – ще буркнув йому в спину водій.

Антон проворно доніс сумки до краю салону і опустився там навпочіпки, притулившись спиною до стіни. Ірина сиділа зліва коло нього на сидінні.

– Боже, я думала, він мене з’їсть! – просичала вона, зло глянувши в бік водія.

Антон всміхнувся і поклав руку їй на коліно.

– А що, тут тільки сидячих беруть? – спитала.

– Напевне.

– Сідай до мене на руки! – усміхнулася.

– Зараз стереблюсь, – засміявся й Антон.

Вони поїхали вже містом. Ірині боляче вдарили в очі світанкові промені, і вона примружилась.

– Скільки тут їхати? – спитала в Антона.

– Недовго, хвилин десять мо’… – прикинув він. – Чого ти все допитуєшся, ти ж зо мною того разу їздила?

– Та забулась…

ГАЗель проїжджала міст через Десну, і Ірина задивилась на коробки новобудов над річкою, на узвишші в зелені насаджень.

– Он диви, будинки які! – тицьнула вона пальцем у замизкане вікно.

– Угу, – кивнув Антон.

– Нові.

– Угу.

– Тут будують все, – зітхнула Ірина. – А в нас хіба палаци… всяким крутеликам.

– Чого? В Сумах онно, казали, також…

– Та! – вона байдуже махнула рукою.

Помовчали.

– Хотів би в такому жити? – спитала врешті Ірина.

Він лиш легенько крутнув головою – вона знов немовби прочитала його вранішні думки в поїзді. Як там вона казала? Де кінчаюся я й починаєшся… Виходить, дійсно зрослись за ці літа?

– Не знаю, – одповів він. – А ти?

– Не знаю й я, – вона мляво всміхнулась і здвигнула печами. – Я чогось часто фантазую про те, як там живуть люди, особливо на верхніх поверхах… Що це за люди, що вони там роблять? Уявляю, як вони дивляться з вікна чи балкону на нашу маршрутку… Дивно, правда?

А боже мій світе!

Антон аж наче стрепенувся.

Ірина глянула йому в очі.

– Ти теж про це думаєш, – не спитала, а просто сказала.

Він кивнув.

– І сьогодні… думав про це?

Кивнув.

– Коли?

– Як ото під’їжджали до Брянська.

– А ти думаєш… – вона завагалась. – Тобі не уявляється інколи, що там живемо ми з тобою, тільки трохи не такі?

Він мовчав.

– Тю, – струснула головою Іра. – Нас заберуть у психушку.

– Заберуть.

– У Ромни.

– Туди.

– Обох.

– Обох.

Вони тихенько посміялись.

ГАЗель призупинилась на якомусь повороті, і до неї впритул під’їхала якась інша маршрутка. Водій її щось кричав до цього, висунувшись у вікно, але було не дуже чутно.

– Пусть ждет на конечной! – проревів тутешній водій, перекрикуючи гуркіт двигуна. – Пусть ждет… Щас к этому педриле подвалят там. Так и скажи ему, да. Добро.

На автостанції вони вийшли і одразу попрямували до кас. Там навіть не було черги, і вони легко взяла квитки до Смоленська. Ждати треба було ще майже з годину, і Антон всівся з сумками на сидіння тут же коло кас, а Ірина пішла в кіоск купити газету абощо.

Газет вона принесла цілу купу і різних, штук п’ять, мабуть.

– На біса стільки? – здивувався Антон.

– Хочу бути в курсі подій… – пропихтіла вона. – І довго ж їхати.

Вона заходилась зосереджено вивчати місцеву пресу, а Антон ліниво витяг із купи товсту «Комсомольську правду» та переглядав різні скандальні історії з життя зірок.

– Диви, тут про нас! – прокоментувала Ірина, читаючи.

– Що?

– Ну ось… – вона почала бурмотіти зі своїм страшенним акцентом: – Россия против Чечни. Та-ак… По свидетельству очевидцев, присутствовавший на форуме Генри Киссинджер, недоумевавший, почему после совместной военной кампании в Югославии коллеги-европейцы вдруг слышать не хотят об американцах, получил от Григория Явлинского развернутый список претензий к единственной сверхдержаве, – ось: – …Проявив вопиющую некомпетентность в политике и дипломатии, убивали ни в чем не повинных людей именно американцы. Именно американцы нарушили все международные нормы права и, используя двойной стандарт в политике, устроили на Балканах евро-чечню – тлеющий очаг конфликтов, чреватый самыми непредсказуемыми последствиями. В-третьих, не поняв, что разжигание национальной розни обязательно ведет к национальной катастрофе, натовцы так и не осознали, что стояли на пороге бесконечного кризиса, а Борис Ельцин и Виктор Черномырдин, сами того не желая, их просто вытащили из этого пекла.

– І де ж тут про нас? – всміхнувся Антон одірвавшись од своєї «Комсомолки».

– Ну ось, тут було щось про Кучму… – Ірина забігала очима по сторінці. – Ось же: – …Данные социологического опроса, согласно которому уже тридцать процентов россиян готовы двигаться в сторону Европы. Более того, у России нет особого пути, однако именно от Запада будет зависеть число настроенных так людей, чтобы через пятнадцать-двадцать лет у нас качество жизни сравнялось с ЕС. Сказав это, московский гость выгодно отличался от президента Украины Леонида Кучмы и главы МИДа Белоруссии Урала Латыпова, выступавших с позиции привычных просителей помощи Запада. А, нє, брешу – Россия против евро-чечни, от.

– Що ти читаєш ото? – збиткувався з неї Антон.

– Газету, – здивовано вирячилась вона, а тоді знов втупилась в пресу.

Антон лиш зітхнув.

– О, ось де цікаво! – знов сполошилась вона. – Фальшивые доллары поставлял из Чечни в Москву помощник депутата Госдумы!

Антон пирснув.

– Так… Разразившийся на днях в столице скандал с чеченскими поддельными долларами получил в ночь на пятницу продолжение в подмосковном Домодедове. Сотрудники Главного управления по борьбе с оргпреступностью МВД задержали в этом городке сразу двадцать шесть, – вона наголосила: – Активных участников чеченской московской преступной группировки, поставлявших в московский регион фальшивую валюту. Как стало известно «МК», у задержанных оперативники изъяли до тридцати семи! – Ого… – тридцати семи тысяч поддельных долларов в купюрах по сотне. Возглавлял группу … тридцатипятилетний уроженец Грозного Дасаев. Во время обыска у него обнаружили удостоверение помощника депутата Государственной Думы России г-на Ковалева, семь тысяч фальшивых долларов и восемьдесят и пять грамма героина. Уявляєш?

– Ти знущаєшся?

– Ну що? – вона розсміялася й сама.

– Ти цей, як його… політолог, – він позирав на неї замріяно.

– Так, – кивнула вона гордовито. – Сам же казав, що я розумніша за тебе.

– Само собою. На ось оце почитай, – він простягнув до неї «Комсомолку». – Валерій Леонтьєв з новою шоу-програмою. Лазери і ці, як їх, голографічні екрани…

– Леонтьєв? – Ірина наморщила чоло. – А, це той, якого ти бачив в армії?

– Ні, я його не бачив, – похитав головою Антон. – Він приїжджав до нас виступати, та я не ходив.

– Чого?

– Вернулись якраз із бойового, я спати завалився.

– Ти завше такий, – дорікнула йому Ірина. – Тебе й у клуб не витягнеш ніколи.

– Та є таке, – легко погодився Антон.

Він іще всміхнувся, згадавши, що покійний Іванович також не вельми розбирався в політиці та взагалі не вельми її любив. Баба ж Маня часто просторікувала перед телевізором, і Йванович мусив те слухати. Він пам’ятав одну їхню суперечку, котра в різних варіаціях повторювалась тисячу разів. Дивлячись на розкоші можновладців, бабуся сильно розпалювалась і тут же виказувала своє обурення Йвановичу:

– От кажуть… – пихтіла вона, – кажуть, я згодна, Сталін виродок був, убивця, ідіот! Скільки людей угробив… Та в Сталіна ж один кітель був, один френч! І діти за границею не вчилися. А що ж у цих – одно палаци та машини, на літаках одно літають своїх…

– О, вже розпатякалась, короста! – вибухав і Йванович. – Що, й самій захотілося політати? Так візьми онде свої марки і йди, з марками пустять в бомбовоз…

То все Йванович допікав бабі Мані за її марки… Антон до ладу й не знав за те, знав лише, що баба Маня була остарбайтером, її ще дівчинкою забрали з рідного села на примусові роботи в Германію. А тоді мовбито, вже як Союз розпався, то таким виплачувались якісь компенсації, так по селах і казали на них – марки, марки… Антон не знав, ясна річ, скільки тих марок попало бабі Мані, але Йванович ними їй постійно дорікав. Щось таке – чи вона Валерці їх усі оддала, а Йванович проти був… Чи навпаки – якраз не оддала, а Йванович просив, щоб оддала, на квартиру в місті. Ясна річ, Антон за це не розпитував їх ніколи. Лише як Іра останнього разу їздила на лікування в столицю, то Йванович дав Антону цілу тисячу, не марок, ясна річ, а новеньких гривень, тоді вони якось тільки стали ходити. Антон відмовлявся, а дід на нього гримнув, і все на тому. Тоді пізніше Антон хотів оддати, але Йванович сказав, що не треба, і сказав так, що Антон і справді оддавати гроші перехотів. Може, то й були гроші з тих її марок?

– Об чім задумався? – спитала Іра.

– Та так… – відмахнувся Антон. – Про політику.

Він не хотів засмучувати її зайвий раз нагадуванням про покійного Йвановича і решту всього. Вона й не стала більш розпитувати, лиш легенько всміхнулась.

– Ну що, – зітхнула Ірина, – підемо на платформу вже?

– Ходім.

Вони вийшли на платформи до автобусів. Там стояли в основному квадратні ПАЗики, і людей було не те щоб дуже багато. Всілись там на дерев’яні, давно не фарбовані лавки і сумки поставили поруч.

– А що таке хот-дог? – всміхнулась Ірина, читаючи напис на невеликому контейнері під парасолькою.

– Не знаю, – здвигнув плечима Антон, – щось знайоме…

– Здається, щось на кшталт сосиски в тісті, будеш?

– Ну, сходи купи.

Вона піднялась і задріботіла до парасольки, але Антон окликнув її:

– Іро!

– Що? – вона обернулась.

– Російською, – самими губами прошепотів він.

– Как пожелаете, – мовила вона, ясна річ, із жахливим акцентом.

Іще й поклонилась, легенько присівши і трошки розвівши в боки поли куртки.

Антон лиш усміхнувся, крутнувши головою.

Зрештою Ірина принесла два чималих хот-доги, розігріті, з тоненькими скибочками огірка й помідора, гірчицею, майонезом та кетчупом.

– Смачного, – мовила Ірина з набитим ротом, подаючи Антону його хот-дог.

Вийшло це в неї більше схоже на якесь «му-му-му», але Антон зрозумів з контексту і кивнув:

– Навзаєм.

Він і сам узявся їсти.

– Ду-е-ачно, – знов проговорила Ірина, плямкаючи.

– Що?

– Я кажу, м… – вона проковтнула шматок, – дуже смачно. Треба буде купити сосисок і собі вдома зробити.

– В печі хіба? – кпинив з неї Антон.

– Ну чого в печі, в духовці.

– Ану, повернись.

– Що?

– Поверни голову.

Антон одірвав чистий шматок своєї салфетки і витер Ірі щоку од кетчупу, а потім ще дістав із кишені носовичок, наслинив його і витер ще раз.

– …акую, – кивнула вона знов, жуючи.

– Розмазня, – обізвав її Антон, усміхнувшись.

Вони доїли, і Іра встала викинути салфетки в сміттєву урну поруч.

– Ох, – зітхнула вона по тому солодко, – наїлась, мало що й знаю… Достань-но мінералки, – попросила Антона.

Він покопирсався в своїй сумці і дістав з мінералкою ще щось.

– На, випий, – протягнув Ірині пластинку з активованим вугіллям.

– Нащо?

– Мо’ не так вкачуватимешся дорогою.

Вони попили мінералки, і Антон сховав пляшку назад, тоді закурив, трохи одійшовши од лавки.

Їхній автобус подали до сусідньої платформи, і то був не ПАЗик, а цілий собі новенький високий імпортний автобус з дверима, що самі од’їжджали вбік. Вони вже йшли зі своїми сумками на посадку, коли чийсь голос позаду голосно вигукнув:

– Тоша!

Антон машинально обернувся.

До нього біг високий худорлявий чоловік у великій розтягнутій футболці та спортивних штанях, із коротко підстриженим русим пшеничним волоссям та такими самими вусиками. Він тримав у руці якісь папери.

– Капітошка? – проговорив ледь чутно Антон чи то до Ірини, чи сам до себе.

Ірина ж зацікавлено позирала на незнайомця.

– Ну, здорово! – проговорив, заледве не крикнув незнайомець, і вони з Антоном обнялись.

– Здорово, Егор, – всміхнувся Антон трошки наче ніяково.

– Это ж надо… Ну просто… Как ты здесь?

– Да мы…

– А я, веришь-нет… – незнайомець поплескав Антона по плечу, обірвавши його на півслові. – Не тебя узнал, а супругу твою. Иду там, смотрю, знакомая девушка вроде, а откуда? А потом че-то как-то – раз! И как-то сразу вспомнил!

Він кивнув на Іру і підморгнув Антону.

– Это ж та самая Ира, да?

– Да, – Антон наче якось винувато повів рукою. – Егор, это Ира. Ира, это Егор, мы… служили вместе.

– Очень приятно! – той Єгор протягнув Ірині руку, і вона потисла.

– Взаимно, – всміхнулась.

– Ты не удивляйся, – пояснив він їй. – У него твой портрет над койкой все время, я просто запомнил лицо – у меня вообще на лица память… Ниче, что я так, по-свойски, а?

– Да господи!..

– Как же вы здесь?

– Так… – Антон роззирнувся по платформах. – В Смоленск едем.

– Вот этим рейсом?

– Ну да. На свадьбу к сестре, – Антон знову всміхнувся.

– Подожди, у тебя ж… У тебя ж сестра в Смоленске, я вспомнил. Лида, да?

– Лара, Лариса.

– Точно-точно, я помню.

– А ты-то как здесь? Ты ж вроде в Москву укатил тогда.

– Как укатил, братка, так и прикатил… – той зітхнув.

– Я на твой старый адрес писал как-то.

– А нету больше адреса, – якось призадумався отой Єгор. – Да и… Да ну, че говорить! Сколько ж мы не виделись-то, Тоха?

– Да вот, с тех самых пор.

– С тех самых пор… – замріяно повторив він.

Антон зиркнув на папери в його руці і, здається, впізнав у них маршрутні листи.

– Подожди, ты… – почав було він.

– Да, кручу баранку! – повеселів той. – Так сказать, работаю по специальности теперь.

– Дак ты…

– Да, на рейсовом, людей вожу, – він широко всміхнувся. – Хоть не стиральный порошок… А ты как же сам?

– Да все так же. В деревне.

– Ты ж в колхозе работал вроде, тоже за баранкой?

– Ну, пока то да се… – Антон одмахнувся.

– А давайте ко мне, ребят! – загорівся той товариш по службі. – Я щас здесь, в самом Брянске, щас доедем… Я вот тоже семьей обзавелся, все дела. Давайте, я щас только на замену кого вызову из автопарка, тут секунда дела…

– Егор, – припинив його Антон, взявши за передпліччя, – я это… я бы с радостью, но уже посадку на наш рейс объявили… Там ждут. Ты же понимаешь… Я же не думал, что так вот встретимся, – він ніяково всміхнувся.

– Ай, – той Єгор стукнув себе долонею по лобу, і те в нього вийшло якось незграбно, нервово, – я ж забыл совсем, ты ж говоришь, в Смоленск, да, на свадьбу к сестре, да. Извини, я это…

Він зиркнув знов якось… напрочуд неуважно, хоч і всміхаючись.

– Ну ты это… Адресок, адресок-то хоть мне черкани, да? – він посміхнувся, але якось знов наче… неприродно. Не те що вдавано, але… неприродно.

– Да адрес тот же, – приязно всміхнувся й Антон, – щас. А ты мне свой.

Вони вирвали з Іриного блокнота по листку і обмінялись адресами. Потім той Єгор допоміг Антону закинути сумки в багажне відділення, а як прийшов водій їхнього автобуса, то ще й приказував йому довезти їх обох до Смоленська в найкращому вигляді.

– Это ж брательник мой, сто лет не виделись, все дела… – поплескав він Єгора по плечу. – А вам куда в Смоленск?

– В Талашкино, там… километров десять от Смоленска.

Водій автобуса закивав.

Тоді Антон ще раз обнявся з тим Єгором, і вони всілись на свої місця, Іра збоку, а Антон коло вікна.

Єгор стояв на дворі напроти вікна і ще підняв руку, як автобус рушив.

Антон одвернувся, а Іра зиркнула в вікно коло нього – отой Єгор ішов до вокзалу, вклавши руки до кишень і опустивши голову. І головою тою він усе наче якось струшував, ідучи. Струшував і струшував. Немов йому було якось недобре.

Іру легенько пересмикнуло.

* * *

– Хто то? – спитала вона Антона перегодя, як уже виїхали з Брянська.

– Пацан один, – неуважно кинув Антон. – Служили разом… Та ти ж чула? – легенько всміхнувся до неї.

– А на весіллі в нас його не було наче.

– А ти всіх пам’ятаєш, хто був? – він скептично повів бровою.

– Ні, просто здогадалася, що не було, – кивнула вона, й собі всміхнувшись.

На їхнє весілля і справді приїжджали Антонові товариші по службі, але Іра вже нині майже нікого з них не пам’ятала. Добре запам’ятала лиш одного, темноволосого, наче зовсім молодого хлопчину зі страшенним свіжим шрамом упівлиця. Ірина чула ненароком, як Антон спитав у того хлопця, мовляв, коли то тебе так, а той якось ото байдуже одповів, що, мовляв, одразу, як Антон поїхав.

А тоді він, той темноволосий хлопчина зі шрамом, одразу якось всмерть напився і проспав, як бидлина, всю гулянку в них у сінях. А на другий день кудись дівся – певне що поїхав ще зрання.

– На весілля ж в основному місцеві приїжджали. Більш-менш… – ліниво пояснив Антон. – А цей… Чула ж? Казали, в Москву подався і довго там пропадав десь. Чи в Москві, чи ще де… Я, відверто кажучи, думав, що його мо’ й на світі вже нема. Колись на зборах у Конотопі, – Антон задумався, – один клявся й божився, що оцього самого Капітошку вграли десь у поїзді, зарізали в тамбурі, сімнадцять ножових, і по сей день не найшли, хто.

– Бр-р! – Ірина струснула головою. – Ну слава богу, знач.

– Слава богу.

– Він із Брянська сам?

– З області.

– А чого Капітошка?

– Капітонов Єгор Іванович, от чого. Капітошка, – Антон знов легко всміхнувся. – То так прозивали, лагідно, не в зло.

– А тебе ж також якось… – вона задумалась, – підожди, дай згадаю.

– По-всякому, – він кумедно вигнув брови. – Сава, Савка. Хохол інколи казали.

– Там казали хохол…

– А тут кажуть кацап!

Антон засміявся. Його дійсно в селі бува прозивали кацапом, просто по батьку, але то було більше до служби. На службі іноді прозивали хохлом, а після служби – афганцем. Ну треба ж тобі!

Антон розсміявся з тих думок, а Ірині того ж і треба було.

Вона задоволено відкинулась на сидіння.

За вікном автобуса поповзли між тим понурі передмістя, заправки та скошені ниви, поодинокі села та подекуди автомобільні розв’язки на бетонних опорах. Далі на північ нив ставало все менше, а на обрії показувались дібровки та навіть цілі хвойні ліси. Ближче до обіду зовсім розхмарило, і стояла сонячна, погожа пора – чисте тобі бабине літо.

Іра чи то собі дрімала на сидінні, чи так ото просто сиділа, заплющивши очі, аби не вкачатись – Антон її не тривожив. Він усе позирав у вікно і немов усім єством відчував, як цей похмурий віковічний край поволі поглинає його. Тут ниви пахли інакше, тут шурхотіли кронами могутні ліси. Тут якось геть інакше, ніж вдома, стелились курні шляхи на околицях сіл, геть інакше повівав осінній вітерець, і під тими його подихами якось вже геть по-чужому хилились дозем висохлі польові трави. Росія.

Він втупився у вікно і вгледів там якесь невелике селище, що вони проїжджали – людські двори й геть не такі, як вдома. Забори дерев’яні, а в кого так і геть нема ніяких заборів. А хати рублені, усі як одна, а по дворищах – пустка. Хіба де-не-де коло хати ще й сарай, і також рублений, і ще більш злиденний, ніж сама хата. Ні садочка тобі, ні квітничка, ні біса. Лиш подекуди видніється таке наче клумба і там рядочок якихось айстр або ще чого. І ні городів путніх, ні покосів під сіно – чим вони хоч ту скотину годують, як і держать що? Не бачив він тут і скотини ніякої за всю дорогу, один лиш раз таке наче було припнуто під дорогою двійко телят. А й простори ж які – і все розкидане, село те нещасне так бува розпластане по пригірках та по левадах, і все якісь курні стежки між хатами, а по тих просторах так ото самі висохлі польові трави хитаються під сонним вітром. Росія.

Зате онде ледь не через один двір лежить новий зруб. Колись Антон питав у Лари, як їхали, а чи в Талашкіно вже бачили… Питав, що то воно таке? Що вони ото лаштують? То, каже, під лазню. Ото дивина! Сараїв нема, ні курника тобі, ні свинюшника, ні сінника, хай бог спаса, ні якої комори, та нема ж ні біса – а їм, бач, лазня треба! Ти бач. Такі вже чистолі. А їсти що будеш, чи й святим духом ситий? Того Антон не розумів ніяк. Вони в селі вдома звикли і в ночвах митись, а що такого? Он ще, як бог віку протягне, так украде з піонерського табору бочку, і буде їм душ на літо. А що ще треба? Як хто старіший, так узагалі онно кажуть, та ж баба Маня кажуть, раніше було, як улітку, то можна в річці помитись або й у дворі в діжці, а зимою… Та скільки там, мовляв, тії зими? Чи вони, може, ото своїми довгими нудними зимами гріються в тих своїх лазнях? Ну так, а що там грітись? Заліз ото на піч, та й вигрівайся.

Чудні думки! Онно показалось у вікні двійко подорожніх – дід та парубок вели велосипеди по узбіччі. А тоді одразу й промелькнула автобусна зупинка серед села – занедбана, мозаїчна, з викладеними по ній серпом і молотом. Росія.

Антон зітхнув неголосно. І не тому зітхав він та бурчав одно про себе, що ненависна йому була ця земля, що важко було й думати про переїзд сюди, а тому, що попри все була ця земля якась принадлива, чимось жадана. І не в тому річ була, що Антонів отець звідси родом – того отця Антон же й не пам’ятав до ладу. А в тому річ, що була в сій землі сила, була якась потуга глибинна, важка, але й велична, незрівнянна, невідворотна. Лежала вона навсібіч вздовж траси федерального значення Брянськ-Смоленськ – похмура, віковічна та неминуча Росія.

Як досягли вже Смоленщини, то небо несподівано знов захмарило і навіть заморосив дрібний дощик. Антон спитав Ірини, чи її бува не вкачало, але вона не одповіла. Тоді через кілька хвиль він спитав ще раз, і вона сонно пробурмотіла:

– Одстань, я не сплю.

І тихенько засопіла.

Антон знов втупився у вікно – тягнулось там якесь запущене поле в дрібній мряці. Тоді, вже десь перед Рославлем, їм трапився військовий аеродром. Спочатку показались хащі коло самої дороги, а попід ними похилений паркан із колючим дротом, що де-не-де й геть обвалився. Антон вглядівся в далину і розрізнив там за смужкою чагарників злітну смугу і декілька блискучих Іл-76 з російськими прапорами на хижо задраних хвостах. Один борт наче навіть повільно котився по ледь видимій звідси злітній смузі.

Затим автобус пірнув трошки в низину, і аеродром сховався за хвойним лісом, а паркан усе тягнувся під соснами, поки не перейшов у бетонний, подекуди вищерблений, оброслий мохом. Врешті в якусь мить Антон угледів у паркані ворота, звичайні металеві зачинені ворота, що часто траплялись на всіляких прохідних військових частин або на чому подібному. Ворота були вицвілі та облущені, заледве трималися купи. Ніякого посту, шлагбауму чи чого подібного поряд не виднілось, а поверх вицвілої фарби та випуклої, облущеної зірки в їхньому центрі було виведене, либонь що з ото такого балончика, чорною фарбою та великими літерами слово «ХОЙ».

VII

«Привіт, кохана Іринко! От, вирішив написати тобі відповідь на твої два листи, які я отримав недавно. Служба моя йде, як і раніше, здоров’я чудове, чого і тобі бажаю. От сьогодні приїхали з відрядження, правда, до місця призначення не доїхали. Погода різко зіпсувалась, вертушок не було, і нас не пустили в ущелину. Отож переночували і назад приїхали. Сидів у БТР, читав листа від мами. Пише, що вдома все нормально, потепліло, в клубі був концерт. Я довго не писав додому, то вона хвилюється, каже, що аби стріла Іру, тобто тебе, в селі, то спитала б, чи давно був од мене лист. Тільки ти не кажи про це нікому. Я знаю, вони між собою там інколи про нас балакають, твої й мої. Ну то все дурниці, нехай балакають. Ось приїду додому, тоді побалакаємо разом усі. Приїду, буде весна, весна 88-го року, будемо ходити в клуб на фільми, танці, будемо гуляти по вулицях. У нас тут погода нормальна, я засмаг, але ось учора стало похмуро, сьогодні ж цілий день іде дощ. А взагалі-то тепло, цвітуть абрикоси повним ходом, все зеленіє. Ну от і весь лист».

Автобус зробив зупинку на півгодини в якомусь затишному російському передмісті. Ірина дрімала, і Антон не схотів її будити – обережно перелізши в прохід, вийшов на вулицю з іншими пасажирами. Там він тинявся по забетонованому майданчику в тіні підв’ялих лип, поруч розташовувався невеликий, критий черепицею магазинчик. На вулиці тепер було сонячно та навіть трохи душно – підпарювало після недавньої мряки.

Антон викурив цигарку і попрямував до входу в магазинчик, піднявся по стертих бетонних сходинках. Там він купив ще пляшку мінералки, пакетик картопляних чіпсів зі смаком свинини та, подумавши, попросив ще два морозива в вафельних стаканчиках. Одне морозиво було жовтого, а друге рожевого кольору – продавщиця сказала, що то одне бананове, а друге полуничне. Але Антон лише всміхнувся про себе – хімікати, що ж іще, яка там полуниця? Він подумав, що оці різнокольорові морозива з фруктовими смаками з’явились не так і давно, раніше були звичайні білі…

Підходячи до автобуса, Антон вгледів дивину – водій за шкирки виводив із дверей якогось худорлявого зарослого молодика в джинсовому костюмі. Ірина, як виявилось, прокинулась і сонно лупала очима по салону.

– Де ти був? – спитала вона його.

– Ходив курив. А тут що сталось, не бачила? – всміхнувся.

– Бачила, – всміхнулась і вона. – Де ж не бачила? Отой дурник, певне що якийсь наркоман, ходив тут милостиню випрошував.

Антон не здивувався – їй усі, хто випрошував милостиню, особливо з тих, що приставали, були наркоманами чогось. Не алкоголіками чи бомжами, а саме чогось наркоманами.

Антон усівся з покупками на своє сидіння.

– Він і до мене підходив… Каже, сєстрічка, – Ірина смішно перекривила жебрака, – нє найдется немножко дєнєжек? Так і каже – нємножко дєнєжек, – вона засміялась. – А я сонна йому – га, що ви кажете? А він на мене вилупився. Тоді питає: – А ти откуда єдєш? Я й кажу – з Брянська. Він на мене знов вилупився і стоїть ото, як надолобень. Тоді водій зайшов, як схватив його за шкирку…

Ірина розсміялась.

– Тебе й на хвилину не можна оставити… – похитав головою Антон, і собі всміхаючись. – На ось, поласуй, – подав їй морозиво.

– Та прямо там! – махнула вона рукою на його зауваження і взяла стаканчик. – А нас водій не вижене, що ми їмо тут? – спитала, озирнувшись.

– Як будеш довго розбалакувати, то обов’язково вижене. Їж, поки стоїмо.

Ірина ніколи не вміла їсти морозиво потрошку, як нормальні люди. Вона вічно відкушувала великими шматками і з’їдала порцію швидко, немов який пиріжок.

– Як у тебе й зуби не мерзнуть? – усоте спитав Антон, зачудовано на неї позираючи.

– Роки тренувань, – підморгнула йому вона.

Поки вони їли, до салону потроху забрідали пасажири, і через кілька хвилин автобус благополучно рушив.

– Довго ще їхати? – спитала Ірина.

– Та наче під’їжджаємо.

– Це я знов півдня прокуняла?

– Та ти не спала, а таке ото… – Антон поворушив пальцями.

– Балакала що? – вона винувато всміхнулась.

– Та ні, – всміхнувся і він, – один раз сказала на мене: одстань, я не сплю.

– Тю, – вона легенько розсміялась. – Не пам’ятаю.

– Як твій… вестибулярний апарат?

– Тьху-тьху… – сплюнула вона через плече.

– Ну на похрусти тоді, – він простягнув їй пакунок чіпсів.

Вона взяла в руки і стала прискіпливо розглядати намальовану на пакуночку свинку.

– А я й не куштувала ніколи…

– Та я теж.

– Із чого воно зроблене? – почала читати. – Картопля, сіль, ароматизатор…

Вона розпакувала пакетик і взяла один пластівець – він був смугастий і трошки хвилястий.

– Ну як?

– Щось не дуже, – покривилась вона.

А от Антону чіпси прийшлись до смаку. Він і хрустів ними, а Ірина відкинулась на сидіння й задумалась.

– Та-ак… – вивела вона й подивилась на Антона якось замріяно.

– Що? – не втямив той.

– Цікаво, в що Лара буде вбрана?

– Чого тобі цікаво? – всміхнувся він.

– Просто. Вона завше…

– Модниця?

– Та я б не сказала. Просто… у неї є смак. Оцю ж куртку вона мені купила, пам’ятаєш?

– У Москві? Пам’ятаю.

– Так. І оту спідницю джинсову. Тут таких нарядних і по сей день нема…

Вони дійсно їздили з Ларою в Москву, отого останнього разу – спочатку приїхали в Смоленськ так само, а тоді Лара потягла їх у Москву скупитись, повезла на своїй машині. Чи то пак на чоловіковій, тодішнього її чоловіка. Він був якийсь крутелик, та, власне, всі вони в неї були, як казала Іра, кручені.

– І взагалі, – продовжувала замріяно просторікувати Ірина, – вона мені багато чого путнього радила… Каже, таке гарне довге волосся не можна ховати од людей, – вона звабливо всміхнулась набік, – і що ноги в мене довгі і стрункі, треба підбори і…

– Ну почалось, – пирхнув Антон.

– Я ж їй і кажу: аби ж не такий строгий чоловіченько… – вона печально зітхнула.

– Коли вже це я тобі хоч підбори не давав обувати?

– Мовчу-мовчу, – Ірина продовжувала замріяно всміхатись, об чімсь задумавшись.

Антон і собі всміхнувся. Він знав, що Ірі насправді подобалося, коли він, бува, бурчав на неї за коротку спідницю чи легку кофтинку (змерзнеш), або за високі підбори (стомишся), або за ходіння простоволосою в вітер (хоч би капюшон накинула ото). Правда, не те щоб Антон лише придурювався. Наприклад, тоді вони там у Москві купили з Ларою Ірині один відвертий імпортний купальник… Так Антон його по приїзді в село одразу сховав і зробив вигляд, що нічого про те не знає – може, то Іра сама його де дорогою згубила?

– Тобі, до речі, оця куртка також дуже личить, – кивнула Ірина на Антона.

– Справді, – мляво всміхнувся він на те.

– Я ж кажу. Ти плечистий…

Антон запримітив рідні місцини ще на під’їзді до Талашкіно. Рідні? Може, тепер уже і справді рідні…

Саме смт було по праву руку од дороги і майже не видиме звідси, самі якісь склади і придорожні магазинчики, новенька автобусна зупинка подалі. А от селище ДРСУ-1 було зліва, одразу за чималим піщаним кар’єром та невеликою зацвілою притокою Сожа, тутешньої заболоченої річеньки в очеретах.

– Талашкино! – гукнув водій, повернувшись в салон. – Подъезжаем…

– Давай, почалапали, – легенько штовхнув Антон Ірину плечем.

Вона спритно скочила з місця і подріботіла до виходу. Автобус поволі гальмував. Антон совався коло сидінь, спіткнувся і впустив пляшку з мінералкою додолу. Вона закотилася під сидіння і він потрудився, поки підняв її.

– Лара! – радісно скрикнула Ірина, стоячи коло водія.

Вона одною рукою трималась за поручень, а іншою тицяла в лобове скло. Антон рушив до неї.

Двоє людей дійсно йшли, та де – бігли од автобусної зупинки до автобуса. Антон зробив ще два кроки, і автобус остаточно спинився.

Двері відчинились, і Ірина зістрибнула з підніжки вниз на курний асфальт. Там її спіймала в обійми струнка рудоволоса дівчина, трохи нижча за неї… Лара.

Антон зійшов на підніжку. Дівчата стояли трошки боком до нього, Лара була вбрана в світло-сіру футболку навипуск, темно-зелені спортивні штани, але не такі ото мішкуваті, які нині носили всі, а такі якісь немов і вільні, але при цьому вони облягали, підкреслювали її стрункий стан; взута в білі кросівки, а кофта од спортивного костюма теліпалася ззаду, зав’язана за рукава на животі. Виглядала вона, немов яка спортсменка, а чи скоріше – актриса на пробіжці з американських фільмів. Її яскраво-руде, трохи хвилясте волосся було заколкою зібране у хвіст. Вона обіймала Іру за шию і одно щось до неї лопотіла, ніжно всміхаючись.

Тут вона й побачила Антона, що стояв у дверях. І Антон вловив її погляд, її схвильований, радісний погляд так чимось схожих на Антонові світло-карих очей. І той її погляд одразу затуманився, як вона взріла його. І в тих світло-карих очах зблиснули сльози.

І Антон одчув, як уся та тужна пелена клопіткої поїздки, його печальних роздумів про те та се, недавніх похоронів Йвановича, власного безробіття та Іриного безпліддя, тяжкого марудного сільського життя та неясної подальшої долі для них обох, як ота тужна печальна пелена всього на світі раптом враз спала з його очей. Він вдихнув парке тягуче повітря Смоленщини з гірким присмаком машинного масла та дорожньої куряви. Вдихнув легко, немов звільненими, враз вздоровленими легенями. І тут же видихнув:

– Ларо…

Іра, всміхаючись, обернулась упівоберту до нього, пропускаючи Лару.

Антон зробив крок уперед до них, а Лара два нетвердих назустріч йому і наче аж похитнулась од хвилювання – Антон вловив її в обійми.

– Братишка… – кволо мовила вона, коротко схлипнувши, але й усміхаючись при цьому.

– Ларисо… ну чого ти, сестричко?

Він пригладив їй волосся однією рукою, а вона ще міцніше обняла його.

– Я… это я от радости.

Вона відхилилась і поглянула йому в очі, тримаючи долоні на його плечах.

– Я дуже скучив за тобою, – просто і щиро мовив Антон.

– А как я скучила!

Вона всміхнулась, і він ніжно пригладив неохайне руде пасмо, що спадало їй на очі.

* * *

Друга дівчина, що бігла від зупинки, була Юля Токарева, Ларина подруга дитинства, котру Антон вже дуже давно не бачив. Вона була з Талашкіно родом, вірніше – з ДРСУ-1, їхній будинок був по сусідству з тітчиною дачею, чи як те назвати тепер? Словом – дружили вони з Ларою із самого дитинства і, здається – в усякому, так здавалось Антону – вона була найліпшою Лариною подругою. Юля вчилася в Ленінграді і там рано вийшла заміж за якогось чиновника, значно старшого за неї. Антон до ладу не знав, як далі складалось її життя, але мовбито вона пізніш перебралась до Москви, але чи з чоловіком, чи вже сама – хтозна. В усякому, Антон її добре пам’ятав ще й тому, що вона була ніби як його першою дружиною, жартома, звичайно. Колись давно, як батько Антонів був ще живий, а сам він навіть не ходив до школи, то вони їздили в гості до тітки Євгенії в Смоленськ, думали навіть оставити Антона літувати в них тут, в Талашкіно, але старший Савельєв тоді чогось страшно полаявся із сестрою, Антон і по сей день не знав, чого, і вони втрьох – з Антоном і мамою – швидко відбули додому. Але декілька днів у Талашкіно вони все ж пожили, і от в ті недовгі деньки Лара познайомила його, Антона, зі своєю подругою Юлею, і він їй чогось припав до душі, так ото, по-дитячому. Вона все в нього допитувалась то за те, то за се, де він живе та які ігри знає, а ще їй було дуже цікаво, як перекладаються українською ті чи інші слова.

– А как будет по-вашему подсолнух? – питала вона у нього, єхидно всміхаючись.

– Соняшник, – просто одповідав Антон.

– Вот это да! – зачудовано вигукувала дівчинка.

Вона швидко взяла його під свою опіку, бо була трошки старша, і він потому невідступно скрізь слідував за нею. І ото одного разу вона привела його в їхню з Ларою халабуду – була там така будова коло гаража Токаревих, її з шиферу і ДСП змайстрував для них Юлин тато. І ото привела вона його в халабуду, Лари саме не було – їздила з тіткою Женею в Смоленськ, привела і каже:

– Нам надо с тобой пожениться.

– Нащо? – не втямив Антон.

– Ну как это нащо? Ты же меня любишь?

– Да, – легко погодився Антон.

Юля була хороша і весела дівчинка, і він просто не розумів, чого б це раптом йому її не любити.

– Ну вот… – кивнула вона. – Взрослые люди… когда они любят друг друга, обязательно женятся.

– Справді?

– Конечно!

– Ну, раз треба, то треба, – погодився Антон. – А що для цього робити?

– Ничего сложного, – махнула рукою Юля. – Ты должен меня поцеловать в губы.

– Як то?

– Ты что, не умеешь целоваться? – здивувалась дівчинка.

– Умію, – заперечив Антон.

Насправді він щодо цього сумнівався, але ж мама цілувала його в чоло перед сном, і він ще бачив кілька разів, як тато цілує маму в губи.

– Ну так целуй, – кивнула Юля. – И мы станем мужем и женой.

– Одразу?

– Конечно.

Юля заплющила очі і опустила руки по швах.

Антон ніяково нахилився до неї і швидко чмокнув у губи.

Смак у її губ був дивний, але не те щоб неприємний.

Після цього вони, взявшись за руки, гуляли по селищу і ходили до розливів Сожу в густих очеретах, а надвечір, як і завше, розбрелись по домівках. А вдома Юля розбовкала мамі, що вони тепер з Антоном жонаті, але мама на неї не розсердилась. Бо, по-перше – то дитячі забавки, а по-друге… по-друге – Антон подобався і Юлиній мамі, вона вважала його дуже милим хлопчиком. Вона навіть тоді пояснила Юлі, що коли вони з Антоном виростуть, то зможуть оженитися по-справжньому.

Тепер Антон з Юлею по-дружньому обнялись, і він знову коротко поцілував її в губи, а потім познайомив із жоною. Юля помінялась за ці роки – вона витяглась, була нині заледве не вища од Антона, мала зачіску каре і смоляне волосся, од природи ж воно в неї було біляве. Не сказати щоб вона постаріла, але, як вглядітись, то здавалась значно старшою за Лару, особливо як мружилась від сонця – тоді у кутиках її очей збиралась тоненька павутинка зморшок. Вбрана вона була у велику розтягнуту футболку, чи то кофтинку, у шорти-велосипедки і взута в зеленуваті кеди, тримала в одній руці цигарку з білим фільтром.

– Сто літ не бачились… – мовив Антон, дивлячись на Юлю.

– Да, – кивнула вона і додала веселим, але трошки хриплуватим і надтріснутим голосом, дещо розтягуючи слова: – Не дождался меня, муженек?

– Ти пам’ятаєш?

– А ты забыл, гад? – вона вдавано пригрозила йому кулаком.

– Так ти мене перша зрадила! – одмахнувся Антон.

– Об чім це ви? – здивовано заусміхалась Іра.

– А из ревности не кокнешь меня? – підморгнула їй Юля.

– Нє, – добродушно похилила голову Іра.

– Первая любовь моя – твой благоверный.

– Справді? А ти мені й не розказував!

– О! – Юля багатозначно тицьнула в нього пальцем.

– Смали свою цигарку! – жартівливо огризнувся на неї Антон.

– Які тайни мадридського двору!.. – похитала головою Ірина.

– Ми ще дошкільнятами були! – винувато озвався до неї Антон. – Невже ж я тобі й не розказував?

А вона лишень сміялась на те.

– Так, я одна маю сумки перти? – озвалась у них за спинами Лара своєю смішною українською.

Вона, як виявилось, вже сходила з водієм до багажного відділення і забрала їхні сумки. Автобус же якраз завівся і рушав.

Антон підбіг до сестри і хотів було забрати в неї сумки, але Лара не оддала.

– Не так! – гримнула вона. – Возьми за одну ручку… А та дармоедка пусть вторую тащит, я зачем, спрашивается, ее с собой взяла?

– Затем, чтобы встретить Антона и Иру… – кинула Юля, легко вхопивши другу сумку і закинувши її на плече.

– Нет, – категорично одрізала Лара, і Юля засміялась.

Вони так ото і йшли – Юля трошки попереду, Антон із Ларою, а Іра з самою лише пляшкою мінералки слідом.

– А куди ми йдемо? – немов оговтався Антон.

– До машини, – пояснила Лара.

– Ти на машині приїхала?

– Так.

– Аби нас забрати?

– Ну а як?

– Ларо, тут два метри до дому! – пирхнув Антон. – За чим ото бензин палити?

– Нет, – спокійно мовила Лара. – Вот мы сейчас отнесем ваши сумки пешком, а потом я пешком же вернусь за машиной, так будет гораздо проще. Неси уже.

Іра позаду тихенько приснула – Лара з Антоном навіть кепкували однаковісінько.

* * *

Машина дійсно стояла на парковці коло придорожнього магазинчика – сірий «фольксваген», такий округлий, Антон не розумів їхніх марок, та й узагалі ще мало бачив іномарок.

Юля заходилась відкривати багажник, а Лара з Антоном опустили свою сумку на асфальт, і Лара, широко розставивши ноги, розслабила плечі та втомлено закотила очі, немов ото спортсменка після якої силової вправи.

– У вас там что, бомба? – спитала вона в Іри, тицьнувши пальцем на сумку.

Та засміялась і мовчки подала Ларі пляшку з мінералкою.

Лара допалась до пляшки і дудлила важкими ковтками, закинувши голову назад.

– От ваша митниця, певне, так само вирішила, – кинув Антон, підкурюючи цигарку.

– То что надо, – Лара закупорила пляшку і повернула Ірі. – Здорово обшманали? – спитала Антона.

– Та ні, не те щоб аж, але… – він махнув рукою і затягнувся.

– Как вообще дорога? – спитала ще сестра.

– Більш-менш, – похитав головою Антон.

– Сейчас отдохнете немного на даче… – кивнула Лара, забираючи в Юлі ключі і обходячи машину. – Мы что-нибудь по-быстрому вам соберем покушать и отдохнете часок-другой. Потом вечером метнемся в Смоленск, ага? Там поедим нормально где-нибудь, погуляем, заберем Игорька и сразу сюда, ага? Извините, мы как-то так на чемоданах, – вона мляво всміхнулась. – Еды-то в доме полно, но… я, как обычно, ничего не готовила.

Вона винувато всміхалась, але видно було, що вже з головою поринула в звичні справи, клопоти, плани та розплани. І говорила сама з собою, нічого вкруг не бачачи.

– А Ігор в Смоленську? – спитав Антон, ідучи до машини.

– Да на службе ж, карьерист проклятый, с самого раннего утра, – Лара одчинила передні двері і обперлась ліктями об дах машини. – Вызвали его, – вона скривилась. – Не-ну… вот это у нас теперь называется медовый месяц, да? Отпуск, да? – спитала в Юлі.

Та лишень всміхалася.

Тоді Лара печально глянула на Іру, перевела погляд на Антона і мовила ніжно, проникливо:

– Господи, как я рада, что вы приехали! Вы даже не представляете… Ну, садитесь-садитесь, быстрей, ну же! – повела рукою, знов зробившись радісною та безтурботною.

Вони й всілися так, як стояли – Лара за кермо, Антон поруч із нею спереду, Іра за ним позаду, а коло неї Юля. Виїхали на ту ж саму трасу федерального значення, але тут же, проїхавши по ній метрів двісті, повернули вліво в селище і пірнули в алейку з низьких лип та американських кленків – в’їхали, значить, в селище ДРСУ-1.

Селище те складалось із вузеньких рівних заасфальтованих вуличок та однотипних білих цегляних будиночків з однаковісінькими зелененькими парканами, під’їзними доріжками, невеликими господарськими будовами з червоної цегли на задніх дворах та типовими клумбами попід вікнами. Лише біля декотрих будинків були високі шиферні забори з важкими металевими воротами. Ті забори з воротами з’явились у селищі років скількись тому, і Антон у минулий приїзд був спитав Лари, кивнувши на двійко таких:

– Ото там не хохли живуть?

– А как ты узнал? – здивовано вирячилась вона тоді.

– Секрет фірми, – тільки й мовив на те Антон, байдуже махнувши рукою.

Цього разу Антон на диво швидко пізнав і під’їзну доріжку, і їхній будиночок під низькорослою берізкою. Берізка, майже як вдома – подумалось йому. А мо’ це вже і є його дім? Він уявив, як вітряної осінньої ночі, може, стоятиме на цьому дерев’яному ґаночку і слухатиме шурхіт підв’ялого листу… Не хотілось нині про це думати, справді не хотілось.

– А тітка Женя тут чи в Смоленську? – спитав він у Лари, неуважно занурений у власні невеселі роздуми, і тут же зрозумів, що бовкнув зайвого.

– Маман изволили отбыть на юга! – дзвінко розсміялась Лара, немов нічого такого в його питанні і не одчувши. – На второй же день после свадьбы, ты представляешь? И главное – ездит все в Крым, в какой-то один санаторий на южном берегу, в Ялту, кажется. Они все, видите ль, на суставы свои жалуются. Ты представляешь? А я уж думаю: с чего это вдруг, не курортный ли там роман? – вона знов дзвінко розсміялись.

Вони підкотились до ґанку.

Антон роззирнувся по клумбах і трошечки спохмурнів. Бозна, що там за роман, а от чого се тітка зірвалася з місця на другий день доччиного весілля, він, здається, в принципі розумів. Скоріш за все, тітка Женя просто не хотіла з ним, Антоном, перетинатись. Років десять тому йому би таке й на думку не спало, років п’ять тому він би таку думку одігнав, а нині от все більше до неї схилявся.

Насправді тітка ніколи прямо не виказувала своєї неприязні до Антона. Навпаки, у кожен його приїзд вона виявляла стриману турботу, що при її твердому, грубуватому характері було заледве не чудом. Останнього разу, ото вже років зо п’ять тому, Антон якось приїхав зі Смоленська сам, рейсовим автобусом, оставивши жінок – Іру та Ларису в місті, бо йому вже обридло таскатись за ними хвостиком по всіляких магазинах та подібних пам’ятках народної культури. Тітка Женя, як виявилось, також прибула зі Смоленська на дачу раніше і кинулась лаштувати Антону щось перекусити, він відмахувався, і вони зійшлись на тому, що удвох попили чаю з солодкими кукурудзяними пластівцями вприкуску. Це все виглядало вкрай ніяково, але при цьому і якось до болю зворушливо. І він, Антон, міг згадати ще кілька таких от випадків із життя, та ж навіть і в армію тітка Женя писала йому два рази. Хоча оте останнє, цілком можливо, що й з Лариної подачі.

Але все ж він відчував до себе приховану неприязнь із її боку. І справа тут була насправді не в ньому, а в його давно покійному отці. І ще Антон стовідсотково був упевнений, що покійний його отець навряд чи й справді так вже чимось образив сестру за життя. Просто образив він діда, себто вже свого батька, і того дійсно образив смертельно, і відтоді, з тих бозна-як далеких часів пролягло між їхніми сімействами щось на зразок лінії фронту, чи хоча б кордону, і так уже вийшло, що тітка Женя опинилась по той бік сієї межі, а він, Антон, і його покійна мама – по сей. І лише Ларі вдалося цей глухий бар’єр між їхніми сім’ями порушити, причому вийшло те в неї якось до смішного легко й невимушено, немов і бар’єру того ніколи не існувало, а то вони всі лиш собі його видумали.

І, до речі, ні він, Антон, ні Лара до сих пір не розуміли, що ж за страшна чвара там вийшла у Антонового батька з їхнім дідом. Вірніше, вони знали, звичайно, що це була якась найнікчемніша сварка на побутовому ґрунті, підігріта гарячим норовом Антонового батька і непохитним же норовом діда. Але чи то була така вже страшна образа? Певне, за давністю літ вона померкла і згасла, розсіялась у тьмі минулого, і ото остався від неї їдкий дим чи й сам його противний присмак – прихована неприязнь тітки Жені, перебільшена, успадкована від покійної мами Антонова боязка пересторога од того…

Ну що ж – нема тітки Жені й нема. Мо’ воно й на краще.

Але що там хоч у Лариного благовірного за служба така цілодобова?

Ну хай, то розберемось.

* * *

Юля з Ларою удвох занесли їхні сумки на веранду, а тоді Лара прудкенько шмигнула на кухню, Ірина за нею. Антон ще провів Юлю до Токаревих, вони й подиміли удвох, поки йшли. Будинок Токаревих був такий самісінький, як і дача тітки Жені, навіть фундамент пофарбований у такий самий зеленкуватий колір, і стояли ж вони ледь не впритул – одразу за під’їзною доріжкою висився ріденький паркан округ клумби Токаревих.

У тих Токаревих, правда, ніяких квартир у Смоленську не було, і ото вони так і жили собі в Талашкіно – батько, дядя Миша, працював весь вік у ДРСУ, а покійна їхня мати варила обіди у шкільній столовій селища. Вмерла вона рано, ще як Юлі було років десять, захворіла на звичайний цукровий діабет, і якось так неждано-негадано згасла на очах у розгубленої сім’ї, усього за якісь два літа. І дядя Миша став сам виховувати дочку. Ні на кому він не оженився аж до сих пір, а розказувала Лара, що якось, ще як Юля вчилась у старших класах, то приводив він у дім одну молодицю, з дорожнього ж управління, смоленську. Ну і пожили вони так із півроку, і молодиця з’їхала. Юля розказувала Ларі, а та ж Антону, що молодиця мала в’їдливий норов і причепилась за щось до Юлі, мо’ вона й винувата була насправді, та не в тому річ. Молодиця розкричалася, а Юля перебалакувалась завзято, що й гріха таїти – ревнувала трошки батька до його нової пасії. Ну вона, Юля, щось таке їй і бовкнула при тій розмові, щось таке колюче й неприємне. А та її по обличчю – лясь! І не боляче ляснула, та не в тому річ – ніколи ніхто Юлю не бив, ні батько, ні покійна мати. Вона зачинилась у своїй кімнаті, а тоді, як явився дядя Миша з роботи, то молодиця йому все чесно й розказала. Говорили вони, буцімто на кухні так, що Юлі чути було, але батько не втямив спочатку, що дочка в домі нині – вирішив, либонь, що побігла на вулицю, мо’ до Лари своєї за розрадою… І от, Юля те добре чула, сказав дядя Миша своїй пасії, спокійно так сказав, без крику, мовляв: «Як хочеш ти зо мною жити, то маєш знати, що дочка мені вовік важливіша од тебе буде. Так і знай. Хочеш жити, то змирись із цим».

Видно, не схотіла вона. Пішла од них, і жили вони після того самі удвох, аж поки Юля на навчання до Ленінграду не одбула. А тепер от, виходить, вікував дядя Миша сам, як билина, вийшов уже на пенсію та розводив одно кролів своїх – була в нього до них охота, ще й яка. І чогось усе кликав він їх «зайцями», а не кролями, бозна й чого. Як ще малими вони всі втрьох були – Лара, Антон та Юля, то дядя Миша, бувало, явиться з роботи трошки захмелений і веде їх до саморобних кліток за хатою, під шиферним навісом. Приговорює:

– Идемте, зайцев вам своих покажу. Во, какие у меня зайчишки! Глядите…

Водилось у нього їх у кращі роки до ста штук, бувало, брався розводити усіляких породистих, та швидко полишав те, бо породисті були надто ніжні – треба було купу щеплень їм робити, та й так – то комарів вони боялись, то холоду. А безпородні й нічого – терпеливі, хоч і не надто м’ясисті. Купляв їм дядя Миша корма в області, а літом та восени махав косою на лугах коло Сожа – косив їм траву та сіно заготовляв на зиму.

Антон і пройшов ото до них не стільки Юлю провести, скільки старого Токарева провідати. І стрів же його на клумбі – він там у розтягнутій майці та старих радянських вицвілих спортивних штанях лаштував каркас теплиці, а чи збирав, чи розбирав його, Антон і не втямив. Дядя Миша радісно всміхнувся до Антона, міцно потис йому руку, а потім вони навіть обнялись. Потім врешті Юля побрела в дім, а вони вдвох погомоніли про те та про се, обіпершись об паркан, постарикували ото так, словом.

– Дядя Миша осунувся, – зітхнув Антон, уже входячи на кухню до своїх дівчат.

Лара там вовтузилась коло холодильника, лаштуючи їм поїсти, а Іра сиділа на табуретці коло столу, немов школярка, поклавши руки на коліна та зворушливо всміхаючись.

Лара розвернулась од розчиненого холодильника, тримаючи в руці біластий картонний пакет із соком.

– Не кажи… – зітхнула й вона, якось болісно скривившись, спохмурнівши.

– Підпиває? – розуміючи, кивнув їй Антон.

Вона кивнула у відповідь, а тоді зітхнула знов, поставила сік на місце і заходилась розказувати, витягуючи з холодильника запаковану шинку. Вона повіла своєю звичною скоромовкою, збиваючись то на російську, то знов на українську, як дядя Миша оскандалився вже оце на весіллі, вірніше, на третій день його. Мовляв, були тут у них два чи три ящики з горілкою, і дядя Миша один нишком кудись приховав. Ніхто його, ясна річ, за руку не вловив тоді, та ясно було, що то він, бо більше нікому, і Юля тоді з ним полаялась сильно, а він хоч би тобі що. І вже сиділи вони всі перед вечором отут же на веранді, і людей багацько було – родичі та знайомі, і Юля ж тут. Аж раптом з вулиці заїжджає бульдозер, здоровенний ЧТЗ з дорожнього управління, з отакенним ковшем… І сигналить бозна-як ще з вулиці, і мигавки ввімкнув, а ківш піднятий чогось. І ото так він і заїхав під крильце, просигналив ще раз та й опустив той ківш, а в ковші тому спить дядя Миша, і спить же собі, як дитина – руки під голови склав і всміхається уві сні.

Тут же розгнівана Юля підлетіла до ковша і ну розбурхувати батька, а той ні в яку – лише одмахується мляво. Тоді вона накинулась на бульдозериста і вихрестила його бозна-як, мовляв, на біса батька споюєте, сякі-такі, де він горілку брав, та ще щось йому кричала, а той лише сміявся, і навіть із кабіни не виліз, і двигуна не заглушив. Юля на нього ще дужче стала кричати, та тут нагодилася Лара – вони з мужем узяли дядю Мишу попід руки та й повели до Токаревих, і ще Юлин нинішній кавалер помагав. Бульдозер ізнов підняв ківш і виїхав собі на вулицю, а Юля нагнала їх і вчепилася в батька знов, той трохи отямився і став на неї кричати, заледве що не виматюкав її, а вона потім його.

Тоді вони таки його з горем пополам вклали у Токаревих на веранді, а Юля не могла вспокоїтись аж до світу наступного дня – Лара усе її розраджувала, а вона лишень плакала, тяжко, недобре плакала.

Антон зітхнув ще, почувши ту оповідку. Він завжди якось із повагою до дяді Миші ставився, не в останню чергу через те, що він Юлю, вважай, сам виходив, виховав. Лара його, Антона, розуміла і поділяла його ставлення до сусіда – вони не раз говорили про те. Вона, наприклад, розказувала про всілякі дрібнички з побуту Токаревих, що врізались їй у пам’ять… Ну от, наприклад, бігають вони з Юлею ще малими дівчатами по хаті туди та сюди, а дядя Миша на кухні каструлями грюкає – якусь юшку варить. Або у залі праскою орудує – Юлину шкільну форму прасує. Бувало, Лара бачила, як батько Юлю до школи випроваджував чи на лінійку яку – нахилиться, то піонерський галстук поправить, то наслинить собі рукав і пилинку якусь витре на щоці їй чи на лобі. Щось було в цьому таке, казала Лара, щось… невловиме і зворушливе водночас. А один раз – це Ларі особливо врізалось у пам’ять – забігла вона до них невдовзі після смерті Юлиної мами, також чи якесь свято було у школі, чи бозна… Ну ото ж забігла вона і бачить – сидить Юля на дивані наряджена, а дядя Миша коло неї, їй бантики на волоссі зав’язує – один бантик, виходить, уже зав’язав, а другий у нього на колінах лежить, а сам він Юлі гребінцем волосся розчісує. Тоді він як побачив Лару, то знітився, зніяковів і навіть щось побурчав на дочку, мовляв, йому на роботу пора, а треба з цією лежебокою поратись малолітньою…

А особливо їм, і Антону, і Ларі, припадало до душі те, що зовні ніби не було між Токаревими геть ніяких телячих ніжностей, нічого такого. Батько частенько бурчав на Юлю, та огризалась, нечасто вони й розбалакували між собою, так ото – лише по господарству та ще чому подібному… Та одначе попри те все видно було між ними якусь РІДНІСТЬ, якийсь непорушний зв'язок. І хоч старий Токарев, наприклад, закладав за комір, та за всі роки після смерті жони не пропустив ні одних батьківських зборів, ні одної шкільної лінійки. А Юля, хоч і завіялась у своїх столицях, то в одній, то в другій, але за всі роки не пропустила ні одного татового дня народження, ні одного Нового року чи й менших яких свят – завше знаходила час і можливість приїхати.

Хотіла вона нібито, вже як оце більш-менш у Москві осіла, забрати батька до себе, але той відмовлявся. Махав рукою та казав, мовляв, всміхаючись:

– На кого я своих зайцев оставлю?

– Да собутыльников… – сумно кпинила з нього Юля.

Антон із Ларою часто говорили про це, і якось він їй сказав, що аби дав бог дітей, то, мабуть, він хотів би бути таким батьком, як оцей дядя Миша.

* * *

Антон відволікся од своїх тужних роздумів і вгледів, що й Лара, і Іра дивляться на нього якось немов занепокоєно.

– А, цей… – почесав він макітру, всміхнувшись. – Гостинці ж…

– Точно! – зойкнула Іра.

Вони удвох кинулись розстібати свої сумки, а Лара стояла трошки збоку, склавши руки на грудях та усміхнено позирала на них з-під яскраво-рудого пасма, що спадало їй на очі.

– Так… – викладав Антон на стіл пакунки. – Осьо сало домашнє, я сам коптив…

– Да ну тебя! Вечно меня раскармливаешь… – засміялася Лара.

– І все ніяк не розкормлю, – пирхнув Антон у відповідь. – Тут і м’яса трошки є… Ковбаса. Так… Цукерочки, як завжди.

– Боже, ребят… – Лара смішно зашарілась. – Я пытаюсь худеть, между прочим!

– Куди тобі худнути, дурна? – осадила її Іра, копирсаючись у сумці.

– Ну не все ж от природы такие стройняшки, как ты! – вдавано насупилась Лара.

– Ой, не починай!.. – одмахнулась Ірина. – Оце…

– Оце… – почав було і Антон з дружиною в один голос.

Вони зиркнули один на одного і приснули.

– Словом… – узявся пояснювати Антон. – Довго ламали голову, що вам з мужем подарувати… Помовч!

Він розчепіреною п’ятірнею припинив сестрині заперечення.

– Отож ось… – закінчила за нього Ірина і простягла до Лари пакет із вишиванкою. – Це тобі. А ця мужу, – показала на другу.

– Ти якось приїжджала в подібній, – прорік Антон, трохи зашарівшись, – і тобі дуже личило. Ми подумали…

– Господи! – Лара сплеснула в долоні і аж загорілася вся, дивлячись на сорочку. – Хочу! Хочу! Хочу!

Вона просто-таки вихопила у Іри з рук пакет і зникла в коридорі.

Ірина підморгнула Антону, задоволено всміхаючись.

Вони розібрали решту речей та застібали вже сумки, коли Лара вийшла до них у сорочці…

… І була вона в ній просто-таки неймовірна. Іра все правильно вгадала, і доладувала одежину теж якраз. Лара тепер розпустила своє гарне світло-руде волосся, і воно стелилось по плечах та спадало на вишиті ружі на рукавах. Самі рукава вона трошки закотила, і виднілись її тонкі бліді зап’ястя. А до сорочки вона вдягла такі матерчаті бежеві бриджі з зав’язками нижче колін, що до неї бозна-як пасували. Обута ж тепер була в легкі чорно-білі кеди… І чогось те все бозна-як пасувало до цієї привезеної ними сорочини, а може, якраз і те все, і сорочина пасували до ніжно усміхненого Лариного лиця, до її світло-рудого волосся і м’якого погляду світло-карих очей… так чимось схожих на Антонові.

Антон дивився на неї зачудовано, і немов верзлося йому в цю хвилю якесь чудне видиво – він бачив курні шляхи за селом і стиглі колгоспні ниви своєї юності, осьде молотять комбайни прогірклі хліби, і жайвір кричить в ясі:

– Лечу до бога з києм! Лечу до бога з києм!..

– Кий упустив… Кий упустив…

І падає в ниви.

Осьде сунуть машини по Роменській трасі, повні хлібів.

Осьде молотять на току коло комір, ось гурчить надсадно елеватор, а ось спішить на поля бортова машина Йвановича з обідом, і хлопці всідаються в покоси з алюмінієвими мисками, торохтять ними, сміються, і тиха спека стоїть полями, а там аж далі в мареві душного літа мигтять лісосмуги, і чути, як лисички смішно гарчать і тявкають – б’ються за здобич коло колгоспного скотомогильника, і небо голубіє до чорноти, і ні хмаринки, і сонна сарана повзе по вітровому склу…

Він бачив те. Осьде ставки в жабуринні, верба й очерет уздовж Сухого Ромену. Осьде їхня ряска, їхня мутна вода, масляна плівка од шлюзів, подихи душного літа – занурюй лице, пий і занурюй лице… Осьде вечірня заграва над водосховищем. Чумні тумани вздовж предковічних боліт. Занурюй лице. Він чув, як тріщить осока вздовж обмілілих канав, як кумкають жаби, як падають роси в принишклий пирій. Осьде полуночні вулички Карабутова, і тьма, і тьма, й тополиний пух по теплому асфальту, шурхіт берізок, немислимі зорі над сонним селом… З померклої пам’яті на нього дихнуло далеке прогіркле літо.

Він чув його запах, його полиновий, вербовий, болотяний, медовий, пшеничний запах. Він чув завивання понурих вітрів по околицях, чув ламкі голоси жінок з концерту в клубі:

– На святій неділі

На білій березі

Сиділа русалка

Та питала літа…

– Гарна дівчина? – спитала Лариса, ніяково всміхнувшись.

– Красунечка… – вражено видихнула Іра. – Ну просто… Антоне, скажи!

Вона штовхнула чоловіка, і собі всміхнувшись.

Він же лишень легенько струснув головою, зачудовано позираючи на сестру.

Лара шмигнула до ванної, і в розкриті двері було видно, як вона вихиляється там перед дзеркалом і так і сяк.

– Теперь я абсолютно счастлива!.. – видихнула вона, всміхнувшись, і вийшла назад на кухню.

Антон з Іриною стояли поруч коло сумок і позирали на неї мрійливо.

– Господи, как же я рада вас видеть!.. – схвильовано видихнула Лара і в раптовому пориві ніжності згребла їх обох в міцні обійми.

Вони теж лагідно обійняли її, а як Лара відсторонилась, то її очі знов зволожились і блищали, Ірині теж. Антон окинув швидким поглядом своїх дівчат і одчув якусь полегкість, свіжість у впалих грудях, немов ізнов вдихнув отой далекий запах пшеничних нив і прогірклого, відцвілого літа.

Й чого він мордувався? Бозна й чого. Усе ж гаразд, осьо стоять перед ним дві найближчі, найдорожчі його людини – кохана дружина, люба сестричка… І в кахельній кухоньці якось так затишно, покійно, і невеликим охайним селищем під Смоленськом стелеться тиха осіння днина, а за вікном клумба з червоними маками, й стихли надсадні вітри.

– Так… – Лара змахнула раптову сльозу. – Бутерброды с ветчиной, годится? А, нет, секунду, секунду…

Врешті вона полізла до холодильника і видобула відти дві баночки з червоною ікрою, одну почату, а одну ні, пакунок із крабовими паличками та якісь заправки – майонез, чи кетчуп, чи соус який…

Вона нарізала хліб і вміло лаштувала їм бутерброди з яловичиною, маслом та зеленню, потім зробила декілька з маслом та червоною ікрою, розпакувала крабові палички… Іра поривалась їй помогти, та Лара силоміць всадила її на стілець. Антон також всівся за стіл.

Словом, Лариса, хоч і прибіднялася, а розставила перед ними бозна-які наїдки. Шинка копчена і варена, на бутербродах і так, бутерброди з червоною ікрою і лососем, крабові палички з соусом, консервована печінка тріски і оливки, та ще якийсь делікатес у бляшанці, про який Антон і не знав… А ще був сік у пакунках та фрукти – апельсини, банани…

– Пригощайтесь, – видихнула Лара врешті.

Антон показав їй на стілець, мовляв – сідай.

Вона неуважно махнула рукою на те, але Антон схопив її за ту руку, а Іра за другу, і ото так всадили за стола. Вона й посиділа трошки з ними, наминаючи бутерброд, а тоді спохватилась і розвернулась до Ірини:

– Ах, вот же, не похвасталась…

І вона показала Ірі каблучку, золоту витончену каблучку з продовгуватим рубіном на безіменному пальці своєї правої руки. Дівчата обговорювали каблучку, а Антон позирав на них, мляво всміхаючись, тоді вони ще почаювали з привезеними ними ж цукерками, погомоніли про їхнє життя-буття в селі, і врешті Лара запропонувала їм відпочити в її кімнаті.

– Там у залі хлопці саме сплять… Ще не всі пороз’їжджались ото, – пояснила вона, сміючись.

У залі нібито відсипався Юлин кавалер та ще якийсь москвич.

Врешті Іра захотіла остатись із Ларою хазяїнувати, бо, мовляв, виспалась уже в поїзді та автобусі, а от Антона вони таки вклали – хоч і з клопотом. Він відмовлявся, але дівчата його ледь не під руки одтягли в Ларину кімнату і там оставили, міцно причинивши двері, не на ключ, звичайно, але міцно. Він усміхнувся з того і роззирнувся по кімнаті.

Ларина кімната була такою, як він її пам’ятав із самого дитинства: невелика, але затишна, з тими ж вицвілими шпалерами, подекуди розмальованими кольоровими олівцями і кульковими ручками, гуашшю. Антон пам’ятав і написи, і малюнки. Ось збоку коло дверей декілька криво намальованих олівцем п’ятикутних зірочок – Лара вчилась малювати зірку, не відриваючи олівця від паперу. А он над бильцем розкладеного дивану-малютки, просто над узголів’ям, чималий напис гуашшю «Лето 1984, август». Ось прямокутні просвіти коло шафи, не такі запилені та замацані – то висіли плакати із зірками світової естради, але Лара їх позривала, подорослішавши, а тепер над самою шафою розкидалась на півстіни картина, яку Лара любила з юності – якось вона побачила її в якомусь мистецькому журналі і просто-таки закохалась, а оцю копію зробив особисто для неї один молодий художник, з котрим вона колись зустрічалась. На картині в куточку навіть були тоненько виведені слова «Ларе. Люблю» – і нерозбірливі ініціали під ними. Сама ж картина заворожувала глядача. На ній було зображено будівлю, таку собі давню садибу, чи що, на узвишші, на березі моря. Її було майже не видно, лише виступали біласті колони вдалині, та висились над ними рядком дерева – Антон думав, що то тополі, дуже схожі, але Лара сказала, що то кипариси. А спереду ж виднілась мілка затока, і хвилі били об берег, а над хвилями – хащі, а ще лівіше – напівзруйнована стіна, облущена, обросла мохом, сухими деревцями та чахлими травами. Під стіною плелись ступені вищерблених східців, таких самих біластих, і підіймались вони до якихось воріт чи хвіртки з такого ж білого каменю, певне що підіймались аж до тої садиби – за заростями не було видно. А внизу ж східців, на березі стояла якась зажурена жінка, вся в жалобному чорному вбранні – похилила голову, дивилася в далечінь моря. Чогось все нагадувало осінь, була достеменно осінь – пожухлі трави, зжовкле листя і вітер, страшний надсадний вітрюга хилив набік аж оті височенні кипариси-тополі коло печальної садиби, аж чутно було, як він виє, тужно, надсадно, тривожний вітер похмурої осені.

* * *

Антон побачив ту картину вперше, як вертався зі служби додому в далекому 88-му. Вже прямуючи з Москви, заїхали з Ларою в Смоленськ. Лара й тоді постелила йому в своїй кімнаті, а сама з кавалером перейшла до зали, він пам’ятав те – був вечір уже, і він стояв у ламкому вечірньому світлі посеред кімнати, роздивлявся ту картину. Лара підійшла якось непомітно і поклала йому руку на плече, затим прихилилась головою до його плеча.

– Подобається? – спитала.

– Якась вона… – Антон завагався, – страшненька.

– Чого?

– Не знаю. Їй-бо, не знаю, – він задумався. – Ні, намальовано красиво, та… Якесь воно все нетутешнє.

– Це взагалі-то Італія, – всміхнулась вона.

– Не в тому річ, – заперечив Антон.

Його й самого зацікавило, чого він так реагує на той малюнок, чого він його так відштовхує, наче аж… Може, не відштовхує, а манить? Відки ж ся печаль, ба не печаль навіть, а туга неясна, щось таке холодне, далеке… мертве.

– Цвинтар, – вимовив він.

– Що? – Лара трошки відсторонилась і глянула на нього здивовано.

– Мені це нагадує цвинтар. Не втямлю чого, просто… – він присів на диванчик і задумався. – Знаєш, як буває на цвинтарі? Наче все, як і скрізь, а от… От не так якось. Там тиша, і наче… – він помовчав, – наче все спинилось, розумієш? А вони там лежать, розумієш? Всі вони там лежать унизу і гниють… і так буде завжди.

Він похилив голову на руки, а вона присіла коло нього.

– Ларо, як я з цим житиму? – раптом напрочуд спокійно вивів він, піднявши на неї погляд.

І тоді він, не знати чого, розказав їй дещо страшне, болюче, огидне, що не розказував нікому, нікому-нікому, навіть Ірі потім не розказував, бо боявся звалити на Іру ще й се. Він розказав, а Лара вислухала і нічого не сказала у відповідь, а лишень обійняла його за плечі і прихилилась головою до його плеча, і він розумів, що вона розуміє його, і того йому було більш ніж достатньо.

Вікно кімнатки було завішене жовтуватими шторами з візерунками, замацаними вже також, а напроти стіни з шафою для одежі та картиною стояла шафа вже книжкова, що займала собою півкімнати. Лара бозна як любила читати, з самого дитинства.

Антон ще роззирнувся по кімнаті. Так, він пам’ятав цю кімнату. Вони з Ларою частенько розмовляли тут про різне, коли він приїжджав, повідали один одному свої радощі та жалі, таємниці. Якось вони з самого їхнього знайомства ще малими дітьми відчули довіру одне до одного, взаємну відкритість. Дивно се було – наче й не росли разом, і Лара була трошки ж старша, а все одно – потоваришували вони, і так якось близько, немов були рідні, а не двоюрідні, і немов не жили за сотні кілометрів одне від одного, і немов не ворогували між собою їхні батьки. Чого так? Бозна.

На диванчику в безладі купчилась розстелена Ларина постіль, а скраєчку була рівненько складена чиста. На подушці ж валялась розкрита книжка, Антон підійшов і з горем пополам прочитав назву на обкладинці. Червоним по чорному там було написано «Francis Fukuyama. The End of History and the Last Man».

– Лара… – прошепотів Антон одними губами і докірливо хитнув головою, всміхаючись при цьому.

Він узяв книжку, поніс її до шафи, акуратно поставив за скло. Тут було повно книжок, і яких завгодно. Антон пробіг очима по тому багатству. Пробіг і спинився на тоненькій книжечці, заледве не брошурі, що стояла по центру на найвиднішому місці, сіренька, в потріпаній паперовій палітурці, по якій було виведено жовтуватими літерами: «Василь Стус. Золотокоса красуня». Антон знав, що це за книжка – це було перше таке видання, вельми рідкісне. Лара полюбила цього забороненого в Радянському Союзі поета десь під час перебудови, дізналась і одразу полюбила. Вона знала напам’ять бозна-скільки його віршів і часто цитувала, а одного разу, кілька років тому, Іра взяла в Тамарки нову шкільну хрестоматію, одну на цілу школу, і там було кілька віршів Стуса, і Антон тоді акуратно переписав їх на листки із зошита і одіслав сестрі листом. Вона дуже йому дякувала, бо деяких із них ще й справді не знала, а деякі знала в інших варіантах – як Антон зрозумів, більшість із цих віршів правдами й неправдами доходила з таборів уже після смерті поета, часто-густо їх просто вивчали напам’ять небайдужі люди і потім передавали родичам чи таким самим небайдужим уже тут, в Україні, через це і була така плутанина з редакціями віршів. Але вірші й справді були красиві, Антону й самому сподобався один із тієї хрестоматії – там було щось про втрачене кохання, пізню осінь і зотліле багаття на Лисій Горі.

Антон розвернувся од шафи і зітхнув – усе дійсно було, як і в їхньому з Ларою дитинстві, усе так і осталось. Воно й не дивно – дача не пустувала всі ці роки, окрім того, що тут бувала тітка Женя та наїжджала Лара зо всякими кавалерами та купою друзів, тут і так жили люди, маже цілий рік, окрім частини літа. То були якісь далекі родичі Токаревих з невеликого райцентру в Смоленській області, молода сім’я, Антон їх бачив лише раз, і то мигцем – вони працювали в місті, а на літо вертались додому, діти їхні ходили в школу в Талашкіно. З них нібито не брали ніяких і грошей, аби лиш вони гляділи за дачею та іншим майном. Та врешті – і без них із майном нічого б не сталося, бо дядя Миша тут і так хазяйнував на два двори ще з тих часів, як тітка Женя остаточно перебралась до Смоленська.

Антон акуратно склав Ларину постіль та постелив нову, тоді роздягся, аби не обробити в пір’я нову одежу, та й влігся собі. І якось одразу під мирний гомін своїх дівчат на кухні провалився в сон, спокійний, глибокий, без жахів та й узагалі без будь-яких сновидінь. Хоча було одне, таке й не сновидіння, а бозна-що. Було се так, наче він стоїть у дверях Лариної кімнати й дивиться на самого себе, дивиться, як він сам спить на боці, розкинувшись посеред Лариного дивану лицем до картини і шафи, спиною до дверей. Він бачив самого себе, чув своє хрипле сопіння, бачив свою потилицю, не надто акуратно вибриту щоку та голе плече з розпливчастим татуюванням у вигляді емблеми повітрянодесантних військ та нечітким написом «Баграм» унизу.

Він наче сам стояв у дверях кімнати, дивився сам на себе в ламкому передвечірньому світлі, на те плече з розпливчастим татуюванням. А тоді він зробив крок уперед і наче ото підійшов сам до себе, і нахилився, і поклав руку собі на передпліччя, але рука, що лягла йому на передпліччя, була не його, а жіноча, Ірина.

Тоді він і зрозумів, що воно таке – знов верзеться бозна й що, і він бачить світ очима жони. Бозна й що, одним словом. І перед тим, як ізнов провалитися в чорноту сну, він ще побачив її очима, як вона нахилилась і поцілувала його в те татуйоване плече.

VIII

«Привіт, Іринко! Служба моя йде нормально. Зараз я замкомвзвод, вірніше – виконую обов’язки. А справжній замкомвзвод поїхав тиждень тому в Союз, у нього помер брат. Через тиждень я поїду отримувати собі нову машину, я вже писав, що стара згоріла. А поїду я за машиною на кордон із Союзом, на одному березі річки Афган, на другому Союз. Будемо їхати через перевал Саланг, ти, мабуть, чула по телевізору. Ну ось і все про себе. Погода у нас спекотна, сонце. Спекотно, одним словом. Якби ти знала, як буває сумно без тебе. Це я зрозумів тільки тут, і взагалі багато чого зрозумів. Чекаю твоїх листів».

Прокинувшись, Антон пройшовся по дому і, на його здивування, нікого там не знайшов. Ні на кухні, ні на веранді, ні будь-де – зазирнув навіть до зали, де мав би спати Юлин кавалер зі згаданим москвичем – там лежали зіжмакані покривала, на ліжку й на дивані, та стояло кілька порожніх пляшок з-під пива посеред кімнати, просто на підлозі валялась розкрита пачка імпортних цигарок… А людей не було.

Він ковтнув на кухні апельсинового соку прямо з пакета і вийшов на ґанок. На ґанку, спиною до нього, стояла і курила Юля в чорних лосинах та застібнутій до горла олімпійці. Вона обперлась спиною об підпірку ґанку, вся розслаблено одкинулась назад, іще й зігнувши ногу в коліні.

– Де це наші люди? – неголосно спитав Антон, несподівано для самого себе захрипівши та коротко прокашлявшись потому.

Юля стрепенулась і обернулась назад, ледь не випустивши з руки цигарку, але, вгледівши Антона, ніяково всміхнулась.

– Господи, ты меня напугал! – вона незграбно струсила попіл. – Лара с Ирой поехали в магазин…

– В Смоленськ?

– Да нет, тут в поселке… Кстати, сорочку вы ей подогнали – во! – Юля показала великий палець.

Антон всміхнувся і прикурив од її цигарки.

– Олежка мой пошел к нам переодеться… и, видимо, задрых благородным сном опять. Он вчера по ходу малость перебрал, это я недосмотрела, – вона знов неуважно всміхнулась. – А тот москвич двинул в Смоленск на маршрутке – он там по ходу какую-то шалаву подцепил… Да ну!

Вона байдуже махнула рукою.

– Підожди, так ти теж його не знаєш?

– У-у, – Юля крутнула головою.

– А то нам Лара щось таке плела… Москвич-москвич, а що за москвич – хтозна, я думав, чи свідок, чи родич який, бог його зна.

– Понятия не имею, – вона здвигнула плечима, й сама сміючись. – Все откуда-то знают, что он будто бы учится в МГУ. Вот и все. А чей он, кто его привез – я без понятия.

– Весело.

– Да у нас тут таких знаешь сколько было!.. – вона махнула рукою.

– А як узагалі весілля пройшло?

– Ничего, – Юля зітхнула. – Нормально. Без эксцессов, так сказать, у Лары бывало и повеселей… Надо будет вам фотки показать, вот поедем в Смоленск, так заберем, там и на видео снимали кое-что… Вообще так, скромненько. Для своих.

– Чуєш, я не втямив… – Антон затягнувся, – а де Ігор служить?

– В ФСБ.

– Че, серьезно? – він і не помітив, як перейшов на російську.

– А че, похоже на шутку? – Юля зиркнула на нього скоса.

– Здесь, в Смоленске? – дещо розгублено спитав Антон.

– Не, в Москве. Че-то там… – вона махнула рукою, – борьба с наркотрафиком или че? Антош, я не по курсам, я его-то и видела до свадьбы всего пару раз. Он был в какой-то командировке в Чечне, а сейчас типа в отпуске. С утра его вызвали в местное управление зачем-то. Вот и все. Веришь, я даже не знаю точно, как они вообще познакомились.

– Мне Лара что-то такое говорила… Я не вполне понял.

– Да там все покрыто мраком. Она и мне ничего толком не рассказывает. Темнит все че-то. Не нравится мне все это, Антош.

– Чего?

– Не знаю чего, – вона всміхнулась. – Может, ревную.

Зо хвилю вони помовчали, і Юля мовила, довірливо глянувши на Антона:

– Ну посуди сам, я ж ее знаю сто лет. Всю жизнь. Я как бы радоваться должна, а че-то как-то… Так она в него втрескалась, прям без ума от него. Ну ты представляешь – наша Лара без ума от кого-то…

– Но она всегда… – почав було Антон, та Юля його перебила.

– Нет, это не то. Она просто влюбчивая, но это совершенно не то. Она стала какой-то… Господи, как какая-то чертова школьница, она заискивает перед ним, смотрит так, как верная собачонка, бррр! – Юля струснулась. – Наша Лара! Да за ней всегда шлейф из мужиков тащился, блин! Ей всегда достаточно было… А щас она какая-то такая тихая-тихая, какая-то такая вся сю-сю-сю, боже!.. Я ее не узнаю просто.

– Может, просто повзрослела? – припустив Антон, усміхнувшись.

– Может, – кивнула Юля. – По идее – да. Но я почему-то… Знаешь, мне че-то всегда казалось, что она выйдет замуж за какого-то солидного мужчинку, который будет ее боготворить, а она помыкать им, хах! – вона розсміялась. – Понимаю, какие-то тупые девичьи грезы. Знаешь, я ведь всегда ей немножко завидовала. Ну, как она так умеет к себе располагать и вообще быть такой… интересной.

– Не, ну она и щас интересная, – засміявся й Антон.

– Хах! Да, но не в этом дело. Знаешь, – вона задумалась, – знаешь, она… Она как-то так страшно плакала, когда он был в той своей Чечне. Приходит ко мне и плачет, звонит и плачет, я к ней прихожу, а она… Реально, каждый день плачет, ну просто сил нет! Господи, я думала она с ума сойдет, реально.

– Ну, переживала, – здвигнув плечима Антон.

– Да я понимаю. Но никогда раньше я ее такой не видела. Ну разве что когда ты в армии был, но это же другое… И главное вот это и щас – какая-то такая она вся, прямо «ах!» перед ним. Да сам увидишь, чего я тут? – Юля неприємно скривилась.

– А как он вообще из себя?

– Да ты знаешь, не разобрать, не пойму. Обычный вроде парень, заурядный даже. Какой-то даже такой… неприметный, что ли. Не красавец и не урод. Вот знаешь, что мне как-то бросилось в глаза – вот он сидит в комнате, где-то в уголке себе, и то что-то скажет, а то Лара к нему заговорит, а все такие сразу – раз! А откуда он взялся? Сидит тихо, говорит мало. Неприметный. Он твой ровесник вроде, но так не скажешь, вообще сложно понять, сколько ему лет, лицо какое-то неподвижное у него. И невыразительное.

– Подожди, он младше Лары?

– Ну да, на пару лет всего. Но по ним не скажешь, Лара ж у нас как девочка, а он… я ж говорю – сложно понять, сколько ему на самом деле лет.

– Он большой чин какой?

– Вообще без понятия. Лара ж об этом не распространяется, ни-ни! А так… Кто его знает, по мне, так он вообще на военного не похож, хоть я в этом и не большой специалист.

– О, смотри – едут.

– Да… Слушай, ну это все между нами, ты понял? – Юля загасила цигарку.

– Естественно, – Антон кивнув.

– Не, серьезно.

– Я могила.

* * *

Підкотившись до ґанку, «фольксваген» спинився. Лара встала з водійського сидіння і одразу, приклавши до вуха мобільний, почимчикувала до паркану Токаревих. Була вона в тому ж одязі – бриджах, кедах та вишиванці, волосся, щоправда, тепер було низько заплетене в товсту косу, котра робила її ще гарнішою. Потім із пасажирського сидіння вибралась Іра з продуктовим пакетом, на ній нині був спортивний костюм, подібний до отого Лариного, тільки чорний з білими смужками, жовта майка, кросівки. Ірине красиве волосся, темні пасма зо світлішими, тепер було зібране у вільний пучок. Дружина здалась Антону такою привабливою в цій новій одежині, що він задивився на неї, не міг одірвати очей, а вона, підходячи, безтурботно підморгнула йому і кинула, всміхнувшись, своєю жахливою російською:

– Мы вам не помешали?

Антон аж оторопів і провів її поглядом у дім, геть онімівши.

Лише як вона зайшла до веранди, спромігся кинути їй у спину, трошки ошелешено всміхаючись:

– Ладно тебе!

– Какие мы русские! – озвалась Ірина і, гордовито закинувши голову, попрямувала на кухню.

Антон заклопотано зиркнув на Юлю, немов шукаючи в неї підтримки, а та лишень беззвучно з нього реготала.

Тим часом до них підійшла Лара з мобільним у руці, вона стомлено зітхнула, ставши ногою на сходинку. Розвела руками і печально продекламувала:

– Ані чутки про мужа, ані-анітелень.

– Не берет? – спитала Юля.

– Нет, – ще зітхнула Лара. – Один раз как будто сбросил… Видно, что-то важное.

– Наша служба и опасна, и трудна, – криво всміхнувшись, вивела Юля.

Лара на те лиш мовчки потрясла їй кулаком з каблучкою перед обличчям і пішла в дім. Антон з Юлею рушили слідом.

На кухні Іра розбирала пакет із продуктами, а Лара, зайшовши до неї, неуважно мовила:

– Брось это…

На що Іра лиш махнула рукою і продовжила свою роботу.

Тоді Лара розвернулась до Антона і тицьнула в нього пальцем.

– Так, братику, зараз ми й тебе вберемо, – мовила вона вельми безапеляційно. – Пішли.

Лара дала йому легкі брюки, дуже схожі фасоном на оці її бриджі, навіть такого ж бежевого кольору, і легку чорну сорочку з такої матерії, немов джинсова, але все ж дуже тонкої та легкої.

Коли він вийшов на кухню, то жінки примхливо оглянули його, а Ірина навіть підійшла і розстібнула два верхніх ґудзики на сорочці, пригладила йому чуприну з одного боку.

– По-моему, очень даже! – задоволено всміхнулась Лара.

– Правда, – замріяно поглянула Іра на мужа, – тобі ці кольори личать, до речі.

– А где Олег? – обернулась Лара до Юлі.

– Да спит по ходу.

– Он с нами поедет или нет?

– Да пусть дрыхнет.

– Ну как хочешь. Все, едем, едем… – Лара замахала руками.

Вони всі рушили з кухні, коли Лара знов їх спинила, немов щось згадавши.

– А, у меня ж тоже есть для вас подарок. Для Иры… – вона всміхнулась лукаво, так ото, як циганка. – Секунду!

Вона пройшла до себе в кімнату, скоро повернулась із якоюсь невеликою коробочкою і стала її розпаковувати у них на очах.

– Іди сюди, – підізвала вона Іру.

– Що це? – всміхнулась та, ставши коло неї.

– Несуть тобі три царіє со дари… – знов лукаво всміхнулась Лариса і витягла з коробочки форму з пінопласту, там лежав… мобільний телефон. Невеликий, з такою наче антенкою і зеленуватим екранчиком.

– В общем, потом разберемся вместе. Держи, скажем… с днем рождения тебя! – Лара засміялась.

– Ларо!.. – буркнув Антон, але сестра тут же його зупинила, виставивши до нього розчепірену руку.

– Замовчи! – гримнула вона так, що наче аж її акцент кудись дівся. – Це Ірі подарунок, а не тобі, отож помовч!

Антон, примиряючись, виставив руки.

– И вообще, да сколько это может продолжаться – не дозвонишься к ним никогда… О времени звонка договариваешься заранее, будто за границу.

– Они и есть заграница, – засміялась Юля.

– Я не о том… В общем, вы поняли? Так будет гораздо удобней, и вообще…

– Та він у нас і не ловитиме, мабуть, – звеселів уже й Антон.

– Там посмотрим, – махнула рукою Лара.

Врешті вони швидко зібрались і, зачинивши будинок, посідали в машину. Лара, як і тоді, за кермом, Юля коло неї, Антон з Іриною позаду. Як виїжджали, правда, з провулку, то їх перепинив отой Юлин Олег – він вийшов із двору Токаревих заспаний, у майці баскетбольного клубу «Chicago Bulls» та широких шортах, сам досить огрядний, хоча й не пузатий, рослий такий, коротко стрижений блондин. Він, тяжко ворочаючи язиком, перездоровкався зо всіма, а Антону навіть простягнув розчепірену п’ятірню у вікно, так що тому довелося перехилятись через Ірину, аби її потиснути. Потому він, обпершись об машину, довго й нудно став пояснювати Юлі, яку саме бритву вона має купити йому в Смоленську бо, мовляв, таким, як старий Токарев, він вовік не брився й не буде. Врешті Юлі набридло його просторікування, і вона запропонувала йому їхати самому або сходити в тутешній магазин, але той наодріз відмовився їхати, а на слові про магазин лишень болюче скривився. Після цього Юлі прийшла в голову раптова думка про те, що кавалер має намір знов набратись із її отцем, поки вони їздитимуть, і вона цю думку тут же озвучила всім присутнім на підвищених тонах і неабияк завзято жестикулюючи. Той віднікувався, а Юля почала просто-таки верещати на всю вулицю, що як він буде споювати батька, то вона його негайно вижене одвідси в самій оцій майці та шортах, і хай він не здумає, і все таке інше… У цій частині розмови кавалер трошки оживився і став повідати Юлі, що вона його постійно обмовляє і звинувачує бозна в чому, от і з місяць тому…

Протягом усієї цієї захоплюючої розмови Лара так і сиділа за кермом, не заглушаючи двигуна. Спочатку вона, тактовно повернувши голову до вікна, немов ото знічев’я розглядала свою клумбу, потім повернулась і випрямилась – дивилась просто перед собою на безлюдну дорогу через селище. Антон бачив у скло заднього огляду її непорушні, наче аж заледенілі оченята. Її коса трошки розтріпалась, вона була в тій же одежі, тій же подарованій ними сорочині, така ж красива. Потім якось, Антон і не побачив коли, вона склала руки на кермі і опустила на них чоло, так і сиділа, напівлежала, немов дрімаючи. Коли ж розмова між Юлею та кавалером дійшла до якихось надважливих подій місячної давності, Лара різко підвела голову і коротко просигналила розмашистим ударом руки.

– Да короче, сколько можно болтать? – гримнула вона на них. – Поехали уже!

І різким рухом перемкнула передачу.

Юля замахала на Олега руками, а той, навіть як вони від’їжджали, усе продовжував пояснювати їй, яку саме бритву вона має привезти йому зі Смоленська.

Словом, вони, проїхавши селищем ДРСУ-1, звернули на трасу федерального значення Брянськ-Смоленськ, акуратно в зазначеному місці оминули розділову смугу і, обігнавши чергове маршрутне таксі, покотились по тій трасі. Антон позирав у вікно на придорожні пейзажі, намагаючись згадати хоч щось, і не згадував, немов видів те все в перший раз. Осьо придорожні магазини з яскравими вивісками, то один, то інший, а між ними подекуди пустирі з сухими травами, то якийсь сосновий бір, то миршава лісосмуга. Осьде показалась наче вуличка якогось села, яскраво-червона заправка «Лукойл», а ось уже потяглася промзона, індустріальні передмістя. Погода знов стояла прекрасна – розвиднилось, хмар майже не було, чисте тобі літо. Сонце хилилось до горизонту, але світило ясно, ще навіть пригрівало через скло, лише проміння було ламким, мерехтливим, осіннім.

Лара з Юлею жваво перемовлялись, причому обидві були дещо знервовані, Лара раз од разу піднімала одну, а то й обидві руки од керма і завзято, гаряче потрясала ними.

– Да почем я знаю, Юль, говорила ты или не говорила? Слушай, мать, ты меня уже достала вот этим – сойдутся только вдвоем, и бу-бу-бу, бу-бу-бу, такие нудные, просто слов нет… Так хотя бы б меня не втягивали в свои дрязги!

– Знаешь… – Юля виставила перед собою долоні і нахмурилась. – Я давно замечаю уже, что ты его постоянно выгораживаешь.

– Что-о-о?

– Не отпирайся.

– О господи… – Лара підняла обидві руки високо над головою, і широкі рукава з ружами сповзли трошки вниз. – А боже мій світе правий! – благально видихнула вона, і Антон приснув на задньому сидінні.

– «Чего ты прицепилась к Олежке, чего ты взъелась на него?» – кто говорил? Он тебе Олежка, а я дура, да?

– Рррр!.. – прогарчала Лариса, знов на хвилю одірвавши обидві руки од керма і обхопивши ними голову. – Невыносимо.

– Еще подруга называется… – нахмурилась Юля. – Тебе кто дороже – я или он?

– Что ты несешь?

– А че? – огризнулась Юля так печально, немов ось-ось заплаче.

– Господи, Юль… я тебя прибью когда-нибудь, чесслово.

– Не получится, – раптом усміхнулась Юля. – Я тебя поборю.

– Значит, я киллера найму.

– Киллера?

– А то!

– Вот ты какая?

– Да-а…

Дівчата вже сміялись, і Антон, і собі всміхнувшись, нахилився до Лари, взявшись рукою за її сидіння, і пробурчав їй:

– Не патякай за кермом.

– Да! – одрізала Юля, тицьнувши в Лару пальцем.

Лара сміялась, стиснувши губи, і якось винувато позирала на Антона через скло заднього огляду. Тоді приклала пальці правої руки до чола і одчеканила:

– Слухаюсь, товаришу старшина!

Антон на те лиш розсміявся і, махнувши рукою, одкинувся назад.

Ірина й собі, сміючись, вляглась йому на плече.

Так вони й в’їхали в місто-герой Смоленськ.

* * *

Трошки покружляли містом, вирішуючи, де б його поїсти. Юля наполегливо пропонувала якийсь там одній їй відомий ресторан, стверджуючи, що не бажає вечеряти у якійсь ригалівці. Лара на те зауважила, що Юля розбалувалась і взагалі інколи поводить себе нестерпно, а Антон чогось несподівано для самого себе вдався в ностальгію і став згадувати, як він єдиний раз у житті був у ресторані, у 88-му в Ташкенті, з армійськими товаришами, як повертався зі строкової. Він навіть згадав, як тамтешній ресторанний ансамбль шпарив щось із Софії Ротару і йому дуже сподобалось.

– Брешеш! – зупинила його Лара, і сама щось згадуючи. – А в Москве у меня?..

– А!.. – Антон закивав головою.

– Мы большой компанией ходили как-то вечером… Господи, куда же? Вот убей не помню.

– Справді, ходили.

– Боже, как ты тогда надрался! – Лара докірливо хитнула головою і болісно скривилась.

– Та не нагадуй…

– Ну правда же!

– Та ну не я ж один!

– Да, все тогда хороши были… – вона засміялась і, спинивши машину коло обочини, розвернулась до Іри. – Там… дурацкая получилась ситуация.

– Я знаю, – всміхнулась вона. – Розказували, – і кивнула на Антона.

– А что? – оживилась Юля. – Что там случилась?

– А тебя разве с нами не было тогда? – спитала Лара.

– Что-то не припоминаю.

– Вона, мабуть, ще в Ленінграді тоді жила, – мовив Антон, усміхаючись спогадам.

– Да этот красавец подрался с какими-то бандитами, – кивнула Лара на брата.

– Да? – вирячилась Юля. – Серьезно?

– Ну.

– Скажи, що ще ти не помагала! – пирхнув Антон.

– Ну а що мені лишалось робити? – смішно огризнулась на нього сестра. – И главное – на второй день ничего не помнил уже!

– Та я і в той день не сказати б… – здвигнув він плечима винувато і повернувся до Іри. – Знаю з її слів, – кивнув на Лару. – Мо’ й не правда, підсміюється лише?

– И бровь тебе рассекли тоже понарошку, кикбоксер? – примхливо кинула Лара.

Він підморгнув Ірі й тицьнув на Лару пальцем:

– Либонь, сама вклепала, а тепер знущається.

– Вклепати б… – Лара зціпила зуби, жартівливо ляснула його долонею по лобу і мило поворушила йому чуприну за тим. – По оцій нахабній пиці!.. Так, куди їдемо?

Врешті, не зважаючи на жваві заперечення Юлі та навіть щось на кшталт легкої істерики, Лара підрулила до невеличкого літнього кафе, вірніше – просто кафе з невеличкою терасою, пластмасовими столиками та такими ж стільчиками під різнокольоровими зонтиками з логотипами імпортних газованих напоїв. А саме кафе при цьому називалось «Самовар», так ото і називалось.

Вони вельми ситно поїли – замовили собі по мисці наваристого яєчного супчику, пельменів та випили по чашці кави з заварними тістечками. Юля трошки вспокоїлась і задумливо пихкала тепер сигаретою тут же за столиком. Лара, допиваючи каву, тицяла по клавішах мобільного. Піднесла до вуха, послухала, потому знов почала тицяти.

– Позвони мне, позвони,

Позвони мне, ради Бога-а!..

– фальшиво проспівала Юля, смішно витягнувши губки.

– Юлька… убью! – огризнулась Лара, не відриваючись від екранчика. – Ребят… – протягла вона дещо неуважно і підняла очі. – Давайте съездим к нам на квартиру, ненадолго.

– На хрена? – спиталась Юля.

– Телефон садится.

– А зарядка…

– В Талашкино осталась.

– Растяпа!

– Помолчи.

Вони й поїхали до тітки Жені на квартиру. То була двушка в панельній брежнєвці – дев’ятиповерхівці майже в центрі. Там вони взагалі-то й жили, а іншу квартиру в спальному районі, здається, здавали. Нині квартира пустувала, вони оставили машину під під’їздом, поставивши на сигналізацію, та піднялись ліфтом на сьомий поверх.

Одчинивши двері ключем, Лара тут же кинулась шукати по шухлядах зарядний пристрій, Юля двинула на балкон, а Антон з Іриною неспішно проходжувались по кімнатах, знічев’я оглядаючи житло. Антон пам’ятав квартиру непогано, а от Ірина позирала з цікавістю – вона була тут, здається, лише раз, та й то мимохідь.

У принципі – квартира як квартира, без новомодних ремонтів, шпалери такі ж вицвілі, як і в Талашкіно, меблі також старенькі, в коридорі – здоровенна облізла шафа на всю стіну, котрій було бозна й скільки років, туди вішали одежу; в більшій кімнаті – два серванти, забиті між тим не посудом, а Лариними книжками; книжки громадились і зверху на них, і під ними в неакуратних стосах.

– Як ти думаєш, скільки вона всього за життя прочитала книжок? – спитала Іра, усміхнувшись.

– Не знаю, – крутнув головою Антон, – мабуть, мільйони.

– Вона так швидко читає!.. – мовила Ірина пошепки, нахилившись до Антона. – Того разу, як були, ходили на пікнік, пам’ятаєш?

Антон кивнув, і собі всміхаючись.

– Вона взяла книжку. Отаку товстелезну! Я дивилась – не по-нашому… І поки ми там сиділи, прочитала її всю! Ще й з нами балакала. Як можна?

Антон, усміхаючись, знизав плечима.

Сама Лара в цей час щось вовтузилась на кухні – видно, з тим телефоном, її сорочина раз за разом мелькала в дверях. Вони пройшли в меншу кімнату – тут жила сама Лара, бувши підлітком. У цій кімнаті шпалери були трошки новіші, але розкладний диван так само обдертий і зачовганий, над диваном звичайний килим, а просто поверх нього висіли дві картини: одна меншенька, майже в кутку, чорно-біла, намальована либонь що олівцем, але якось дуже детально – наче фотографія. На ній була зображена сама Лара, по плечі, в півоберта, у в’язаному светрі з розрізом, із розпущеним волоссям; трошки закудлані пасма обрамляли лице, а погляд її був відсторонений, печальний, вона дивилась кудись убік, відкинувшись назад, немов задумавшись, а над її лівим плечем нависав… голомозий людський череп, вірніше, людський скелет, також по плечі, зі скрипкою та смичком у кістлявих руках; скелет немовби вигравав на скрипці і все хилився, хилився до Лариного плеча.

– А боже, це що за жахіття? – зойкнула Іра.

– Портрет со смертью, играющей на скрипке, – пролунав у кімнаті веселий Ларисин голос.

Вони обернулись і вгледіли її – вона стояла в дверях кімнати, обіпершись об косяк, схрестивши ноги і склавши руки на грудях, її світло-руда, трохи розтріпана огненна коса спадала з плеча на вишиті по рукавах чорно-червоні ружі. Лара безтурботно всміхалася.

– Ти не бачила хіба?

– Ні, – Іра крутнула головою і трошки злякано зирнула на ту картину.

– А, ну да, – Лара кивнула, ще ширше всміхнувшись. – Маман ее не любит и бурчит, если я вешаю… – вона дзвінко засміялась. – А мне нравится.

– Жах який! – здригнулась Ірина.

– Чого?

– Не знаю… Бррр, смерть!

Лара знов дзвінко розсміялась та зробила крок уперед.

– Давай лучше комп покажу.

– А у тебе є?

– Та ось же.

Дівчата рушили на інший бік кімнати, а Антон все дивився на другу картину, більшу. Оцієї начебто і він не бачив. Чи забув? Це була вже справжня картина маслом, і сюжет її був вельми дивним. Це був начебто двір якогось панельного будинку… Тільки якийсь дивний. Висока панельна брежнєвка розташовувалась досить рівним півколом навкруг густого гаю з тополь, чи то пак отих кипарисів. Вона оточувала оті кипариси, сама будівля була запущена, облущена, подекуди в тріщинах, то там, то сям зіяли побиті вікна та навіть обвалені балкони і цілі квартири по краях, на верхніх поверхах, фундамент заріс сухими травами та чагарником, подекуди з вікон квартир росли чахлі деревця, деякі росли й на даху. Сам той дивний будинок стояв серед рівного пустиря чи занедбаного поля, над ним купчилися важкі рвані хмари, видно було, що віє вітрюга, тужний, надсадний, осінній, хитає оті кипариси-тополі, і самі хмари були осінні, була достеменно осінь. Взагалі картина була дуже схожа на оту в Талашкіно, в ній так само було щось чуже, непевне, мертвенне. А по центру полотна була зображена невелика фігурка – спиною до глядача, похиливши голову, до того кипарисового гаю, в те півколо покинутої напівзруйнованої брежнєвки понуро йшов чоловічок у камуфляжі і з автоматом в руці.

Антон хотів було спитати Лару, що то за картина і чи була вона тут раніше, але вони з Ірою так зацікавлено вовтузились над комп’ютером, що він не захотів їх відволікати. Ірина всілась за новий столик перед екраном і поклала руки на клавіатуру, зацікавлено її розглядала. Лара стояла на колінах коло коробки з дротами.

– На жаль, він поламався, – скрушно мовила Лара і почала тицяти по кнопках.

Щось загуло, мигнула якась лампочка, але тут же все стихло.

Екран начебто просвітлів на хвильку, але тут же згас.

– Бач, не заводиться, – прокректала Лара, встаючи. – Він беушний узагалі-то…

Іра ж заворожено тицяла по клавішах, немовби щось друкуючи.

– Мені дуже це подобається! – вивела вона мрійливо. – У нас у податковій вже працюють на таких… І в райспоживспілці є, я навіть клацала. Як ти думаєш – у мене вийде? Я добре друкую на машинці.

– Звичайно, вийде! – Лара поклала руку на Ірине плече і тепло всміхнулась. – Там нічого складного насправді.

– Поїду на курси, – Іра відкинула голову назад і мрійливо прикрила очі. – У Конотопі курси повідкривали зараз. І навіть спеціальність дають – оператор електронно-обчислювальної машини. А я б скільки всього хотіла! Я як побачу ото по телевізору, так аж загораюсь: там скільки всього можна робити – і програми різні, графіки, таблиці, музика там, фільми, ігри…Як в Америці просто! – Іра замріяно зітхнула.

– Поїдеш, – кивнула Лара знов всміхнувшись, – в Конотоп або й… у Смоленськ. На курси.

І вона змовницьки підморгнула Антону.

– Ну че там? – виглянула з балкону Юля.

– Поставила на зарядку, – зітхнула Лариса.

– И че теперь?

– Подождем.

– Идите ко мне сюда, здесь закат такой обалденный!

Вони всі вчотирьох вийшли на балкон і стали милуватися м’якою осінньою загравою. Вона тліла над Смоленськом.

* * *

Зрештою, потеревенивши на балконі з півгодини, вони почули писк мобільного телефона на кухні. Лара одразу кинулась туди, було чутно, як вона бубонить там, але самих слів не розібрати. Вони втрьох тим часом ввалились до кімнати і примостились хто на диван, а хто коло столу.

Лара зайшла в кімнату, заклопотано озираючись.

– Че там? – спитала Юля.

– Сказал, что часа через два, не раньше, – вивела вона, потираючи чоло. – Где-нибудь в центре, он позвонит тогда.

– И че будем делать?

– Давайте прогуляемся! – струснувши певне заціпеніння, мовила Лара і розслаблено махнула рукою. – Я машину пока в гараж поставлю, сходим в парк, что ли? Там, кстати, сегодня какой-то обрыганский фестиваль – можем зайти.

– А назад в поселок на чем поедем? – ще спитала Юля.

– Игорь сказал, что на какой-то служебной подъедет. Там посмотрим, короче, – Лара махнула рукою.

– Не, ну а че делать? – Юля знизала плечима і зиркнула на Іру, тоді на Антона. – Идемте, проветримся?

На вулиці було ще світло і вельми тепло, заграва ще дотлівала на обрії ген за далеччю житлових масивів, і вони, підождавши, поки Лара зажене машину в гараж – той був неподалік – пошкандибали собі тихими дворами. Їм стрічались матері з дітьми у візочках, діти, що гралися на гойдалках та гірках, підлітки, пенсіонери. Прошвендяли вони досить довго, невимушено теревенячи та інколи знічев’я дуркуючи.

Добрівши до парку, вони взяли собі по морозиву та якось так раптово вирішили покататись на чортовому колесі – погода була чудова і обіцяла прекрасний огляд. Правда, всі знали, що Іра побоюється висоти, і двісті раз перепитали її, чи хоче вона лізти туди, чи обіжде внизу. Вона вперто кивала головою, отож і полізла в люльку зо всіма. Але десь на середині підйому почалося те, що й завше – вона поклала руки на поручень, на руки голову і заплющила очі, здригаючись од кожного поштовху люльки. Антон потроху кпинив над нею, між тим зацікавлено розглядаючи стіни Смоленського кремля вдалині – то були рештки чотирьохсотлітньої фортеці, майже повністю знищеної ще під час війни з Наполеоном. Нині вцілілі стіни та башти, як видно, потрошку відновлювали – то там то сям виднілись риштування, підпірки та подібне будівниче обладнання. З парку ж гучно гриміла якась музика – видно, з того фестивалю.

– О боже, о боже, о боже, ох!.. – одно зітхала Іра.

Лара обняла її за плечі і почала гладити.

– На чорта ти полізла? – зітхнув Антон, м’яко всміхаючись.

– Думала, не боятимусь! – одрізала Іра, не підводячи очей. – О боже… О боже…

– А чого ж боїшся тепер?

– О-ох!.. – тільки й видихнула Іра.

– Сиди уж, десантура! – вступилася за неї Лара. – Господи, ездила к нему в Прибалтику. В учебку, – мовила так наче до Юлі. – Это только кому рассказать! Во-первых – куда-то не туда приехали. Я так и не поняла… С Виталькой, ну ты помнишь, да? И вышли из поезда, а там какое-то село, черте-что – иначе и не скажешь! Домики какие-то, заборчики такие, штакетники, все одинаковое… И главное – они, видите ль, на русском не понимают, вот что!.. В магазин зашли – там какая-то дура молоденькая, плечами все пожимает, зашли какие-то старики, что-то по-своему переговариваются, на нас искоса поглядывают, ничего не отвечают или по-своему, односложно, хрен разберешь, короче. На улице нашли что-то вроде автобусной остановки, там тоже пожилая пара вроде. Мы их спрашиваем – они смотрят на нас, как на баранов, потом опять что-то на своем, между собой… Я психанула и говорю им, блин, – Лара махнула рукою, – на чистейшем украинском: «Шановні, ви часом не підкажете, як нам потрапити до військової частини? Бо ми тут, здається, трошки заблукали».

Антон дзвінко розсміявся.

– Они уже как-то по-другому глядят, не так подозрительно, что ли. Посмотрели так друг на друга, переглянулись… И на таком, знаешь, ну, ломаном русском говорят: вот тут, дескать, автобус, тут надо… Ну, короче, объяснили с горем пополам. Привезли нас, значит, с Виталькой, высадили где-то посреди леса! Посреди чертового леса, там тропиночка, во-от та-акусенькая!.. Черт. Идем мы это, с ним, и с этой самой тропиночки то ли сбились, зашли, короче, бог знает куда. Но вроде как на опушке, уже лес редеет. И тут! Господи, смотрю я – они с неба! Как груши! И вот так вот падают, – Лара знов жваво замахала руками, – на своих парашютах. Бог знает, сколько их там! И я стою такая… и, как дура, реву, – вона болісно скривилась, – кричу: господи, куда вы дели моего братишку?!

Вона безвольно впустила руку собі на коліно, і Антон нахилився до неї, накрив ту її руку своєю. Вона іншою рукою змахнула раптову сльозу, широко всміхнулась, роззирнулась. І Юля, і Іра зацікавлено слухали її, а Ірина про свою боязнь наче й геть забула. Та, правда, й колесо вже докручувалось, і люлька повільно опускалася до землі.

Потім вони поблукали ще парком і, побачивши багато молодих людей та підлітків – деякі були розмальовані та в чудній одежі, більшість – захмелені, – вирішили зазирнути на той фестиваль, чи концерт, чи що то було. Вечір уже спадав на місто, теплий осінній вечорок, але було ще досить світло, та, крім цього, скрізь по парку горіли ліхтарі. Вони взяли білети в касах, а Юля десь іще й дістала великий пакет із солодкою ватою, і не признавалась, де. Вони пішли до невисокої огорожі, спорудженої по парку, і пред’явили там білети. Тут уже тинялися не лише п’яненькі підлітки, а й міліціонери, в основному парами та невеликими купками. На території ж фестивалю робилося бозна й що. Перед сценою гарцював натовп, деякі носилися без ладу огородженою територією парку, але міліціонерів тут було ще більше, тому якихось надмірних безладів не виднілось. До сцени вони вчотирьох не пішли, та й не дістатись було туди ніяк через щільний натовп. Та й музика була якась дурнувата, у всякому разі Антону вона зовсім не сподобалась – гарчали гітари, гупали барабани, а співаки натомість не співали, а немовби говорили щось у мікрофон, тільки й того, що в риму. Деякі підлітки подалі від сцени повлягались просто в витоптану траву і вилежувались там. Ірина здивовано вирячилась на якусь пару, що пристрасно обіймалась, валяючись на землі – вона тільки-но об них ледь не спіткнулась. А потім їм ще стрілось двійко якихось зовсім молодих дівчаток, що хтозна й ок чому цілувалися взасос.

Між тим Антон помітив, як міліціонери та деякі підлітки здивовано озираються на їхній гурт, вірніше – на саму Лару, на її вишиту сорочину. Врешті Лара запропонувала всім пройти під навіс на край території – там продавали каву, чай та безалкогольні напої. Вони всілись там на наспіх стесані дерев’яні лави і пили собі якусь шипучку, насміхаючись над тією всією шантрапою.

– О, я сейчас! – гукнула Лара, перекрикуючи музику, і зірвалася з місця, дістаючи з кишені телефон.

Антон зиркнув їй вслід, і тут його щось відволікло. Він спочатку не зрозумів, що змінилось, а потім раптом втямив – пісня. Зі сцени лунала справдешня пісня, а не оте тараторіння, хоч і під гуркіт гітар. Та й мотив неначе був якийсь знайомий, хоча й трохи переінакшений… Антон навіть піднявся і знову підійшов трохи ближче до сцени.

Там на сцені виступав якийсь гурт, а перед мікрофоном стояв неголений і закудланий хлопчина з гітарою на плечі. Він був у біластих рваних джинсах, босий, а на плечах теліпалась явно завелика на нього армійська камуфляжна куртка з погонами, нашивками російських збройних сил, групою крові на грудях та іншими знаками відмінності.

Цей неохайний хлопчина в армійській куртці не надто в лад виспівував саме під гуркіт гітар:

– Из сотни тысяч батарей

За слезы наших матерей,

За нашу Родину – огонь!

Огонь!

* * *

Вони зустріли Ігоря на вузькій алейці під стінами Смоленського кремля. З одного боку бруківки була проїжджа частина, обрамлена рядком низеньких ялинок, а з другого – та древня стіна з гостроверхою баштою під павутиною риштувань. Він ішов од припаркованої на обочині чорної іномарки, а вони всі вчотирьох крокували йому назустріч. Небосхил іще жеврів скупим вечірнім світлом, і різко палахкотіли ліхтарі над дорогою, тому зятя було добре видно. Він був середнього зросту, нижчий за Антона, може, такий десь, як Лара, темно-русий, вбраний у строгі чорні брюки та таку ж саму строгу заправлену в пояс білу сорочку з розстібнутими верхніми ґудзиками, взутий у чорні лаковані туфлі. Йшов він вельми швидко, дивлячись собі під ноги та сховавши ліву руку в кишеню брюк, правою ж злегка метляв у повітрі, і рукав на ній, здається, був розстебнутий. Він ішов, трошки навіть згорбившись, зсутулившись, у ньому навіть не вгадувалась знайома Антону військова виправка, проте сама хода його була розслаблена, легка, кроки якісь пружні, упевнені, спортивні чи що. «Наче кіт», – чогось подумалось Антону. Коли він підійшов трохи ближче, то Антон роздивився і його обличчя. Лара саме вискочила вперед до нього, і Ігор підняв на неї свій погляд. Самого погляду Антон не впіймав, але от обличчя роздивився краще. Риси його обличчя, на відміну від сказаного Юлею, здались Антону скоріше красивими, якимись витонченими. Але от міміка змазувала враження – лице дійсно було якимось нерухомим, застиглим. Антон навіть здивувався, як воно Юля так влучно його охарактеризувала: «Лицо какое-то неподвижное у него». Гладко виголений, ніс із горбинкою, бліда шкіра, лише на вилицях і трохи під очима засмага не засмага, а скоріше злегка полущена шкіра, немовби од давніх сонячних опіків. Аби не близьке світло ліхтаря, то й не помітно було б. Трохи задовга як на офіцера чуприна спадала на чоло, ледь не на очі.

Лара підбігла до нього і повісилась йому на шию, точно як та школярка, ще й зігнувши трошки ногу в коліні. Він легко впіймав її і обняв не за талію навіть, а за спину, поклавши долоні на її плечі. Раптом Лариса різко відсторонилась від нього і ляснула розкритою рукою в центр його грудей, щось неголосно сказала йому, не було чутно, що. Він також їй щось сказав, узагалі, либонь, пошепки, і ніжно пригладив її світло-руде, огненне волосся, тоді другою рукою узяв її руку, ту, котрою вона його вдарила, обережно підніс до своїх губ та поцілував.

Наша трійця підійшла до них і тактовно спинилась за кілька кроків, трошки збоку. Лара та Ігор дивилися один одному в очі й мовчали. Вона тримала ліву руку у нього на плечі, а він її правицю так і тримав тепер у своїй, лівицю ж опустив їй на передпліччя і довгими тонкими пальцями погладжував вишиті чорно-червоні ружі на її сорочці.

– Это подарок, – м’яко мовила вона, зворушливо всміхнувшись.

– А я смотрю – какая прекрасная украиночка! – всміхнувся він у відповідь.

У нього був якийсь незвичайний голос. Без якогось особливого акценту, проникливий і навіть красивий – немов у якого актора чи співака. Він говорив тихо, але голос був чіткий, ясний, у ньому віддалено вчувався метал, немов бриніла десь далеко туго натягнута струна.

– Для тебя тоже есть… – наївно, по-дівчачому зашарілась Лара, а потім немов оговталась. – Так!

Вона розвернулась до Юлі, Антона та Ірини і зробила до них крок.

– Знакомьтесь.

Вона простягнула руку до Антона, і той підійшов, усміхаючись.

– Это… братишка мой! – Лара обійняла обома руками Антонове ліве плече і притулилась до нього лицем.

Ігор зробив крок до Антона і простягнув йому правицю з розстібнутим рукавом, дещо ніяково всміхаючись. На його зап’ясті висів масивний годинник, але не якийсь там бозна-який, а наче звичайний, схожий на радянський командирський, хоча мельком і важко було розібрати.

– Столько слышал… – ніяково вивів він своїм чистим голосом, – что как будто давно знаком.

Вони потисли правиці один одному, і Ігор ще більш ніяково мовив:

– Ну…

Після чого Лара трошки відсторонилась від брата, і Антон з Ігорем обнялись. Лише тепер Антон угледів, що ніс у Ігоря не лише з горбинкою, а й ледь-ледь викривлений набік – либонь, наслідок якоїсь давньої травми, можливо, перелому, а там бозна. На вроджений дефект було не дуже схоже.

Лара між тим вже стояла коло Іри, приобійнявши її за плече одною рукою, а іншу тримаючи у неї на передпліччі.

– Ирочка, – ніжно мовила вона, представляючи мужу братову.

Той взяв Ірину правицю в обидві свої, потримав хвильку, а потім вони також обнялись.

– Очень приятно, – мовив він, усміхаючись.

– Взаимно, – ніяково одповіла Іра.

Затим Ігор зиркнув на Юлю, що стояла трошки осторонь, і безтурботно кинув:

– Хочешь, и тебя обниму?

– Ну что вы, что вы!.. – манірно протягла та, але все ж легко обнялася з ним заради сміху.

Потому Ігор запитально зиркнув на Лару, а та задумалась, наморщивши чоло.

– Машина вот… – неголосно вивів він, кивнувши на проїжджу частину.

– Нет, нет! – крутнула вона головою, немов щось згадуючи. – Мы с Юлей собирались метнуться в Дом торговли… И Иру возьмем с собой! – тицьнула вона в брата пальцем, суворо нахмуривши при цьому брови. – А вы, мальчики… хотите составить нам компанию? – лукаво, по-циганському всміхнулась.

Антон розгублено зиркнув на Ігоря і вперше піймав погляд його виразних блідо-зелених очей. Погляд той був чіпкий і пронизливий, не надто приємний і якийсь такий аж наче холоднуватий. Він спинився на Антоновому лиш на хвильку, а тоді знов забігав туди та сюди і зробився одразу інакшим – дещо неуважним, зніяковілим, як і до того.

– Ми… – вивів Антон задумавшись.

– Нет, спасибо, – всміхнувся Ігор до Лари. – Только как же вы без машины?

– Моя машина здесь, дома, – пояснила вона. – Мы приедем чуть позже тогда, хорошо?

– Давайте подкинем вас?

– Тут десять минут идти, брось.

– Точно?

– Да брось!

– Ну смотри.

Врешті Ігор з Антоном пошкандибали до припаркованої на обочині іномарки, а дівчата пішли в іншому напрямку, помахавши їм рукою.

– Женщины… – трошки ніяково вивів, Ігор заводячи двигун. – С ними не соскучишься.

– Это точно, – кивнув Антон, мляво всміхнувшись. – О, смотри!

Вони тільки-но відкотились від обочини і вгледіли Юлю, що метрів за сто попереду махала їм рукою. Вони під’їхали до неї, і вона відчинила дверцята, розв’язно бухнулась на заднє сидіння за їхніми спинами, просто на Ігорів піджак, ледве що не розляглась там, закинувши ногу за ногу.

– Что случилось? – спитав Ігор.

– Ничего, – здивовано вирячилась на нього Юля. – Лара просила вас накормить. Главным образом тебя, – вона тицьнула в Ігоря пальцем.

– Премного благодарен, – засміявся той, а Юля виструнчилася і театрально поклонилась йому у скло заднього огляду, зробивши ще й ефектний пас рукою.

– Ну че, много шпионов поймал? – спитала вона, як вже рушили, байдуже зазираючи в вікно.

– Чуть самого не поймали… шпионы, – зітхнув Ігор, – пришлось уходить, отстреливаясь.

– Во как! – глузливо кинула вона, не повертаючись.

– А ты думала!

– Че это за тачка?

– Служебная.

Вони помовчали з хвилю, а тоді Юля раптом різко нахилилась до Антона і обняла руками його сидіння.

– Слышь, Антошка, – мило зацвірінчала вона, за своєю новою звичкою манірно розтягуючи слова, – а тебе Ларка не рассказывала, как мы с ней в Штаты летали?

– В Штати? – здивувався той. – Та я навіть і не знав…

– Ну как же! – стряхнулась вона. – В девяносто… каком же?

– Девяносто шестом, – неголосно озвався Ігор, не відриваючи погляду од дороги.

– Вот у кого память! – неуважно кивнула вона на нього. – Там перелет сам часов десять…

Вона знов захоплено зацвірінчала, повідаючи про переліт через океан, про якихось невідомих Антону американських друзів, про поїздки автостопом через декілька штатів та прекрасні американські дороги, про первозданну природу якогось там їхнього національного парку, напрочуд ввічливих та приязних американців, про першокласний сервіс та про те, як вони з Ларою купалися в Тихому океані або як її саму ледь не оштрафували за паління в громадському місці на автобусній зупинці в центрі Сіетла.

Вона цвірінчала й цвірінчала, а Антон раз од разу коротко поглядав на Лариного мужа – той так і дивився рівно на дорогу, не одриваючи од неї погляду. Дорога освітлювалась ліхтарями, та ще блискали раз по раз фари зустрічного транспорту, але все те немовби поволі меркло, згасало. Згасав, дотлівав білий день, і звідусіль наповзала липка колюча російська тьма.

* * *

Її розповідь перервав писк мобільного.

– Это еще что за новости? – зітхнула Юля і з клопотом достала телефон із внутрішньої кишені олімпійки. – Алле… а, это ты, привет. Чего? Ну? Говори яснее! – вона струснула головою. – Чего ты… С кем? Ну и что? Говори четче, блин! Да? Ну что? И что теперь? – помовчала. – Да сейчас же! Да уже бегу… Разогнался!

Юля важко зітхнула і роззирнулась, а тоді випалила в трубку:

– Да еб твою мать, и че ты хочешь?! Все, не звони мне больше! И Ларе не звони… Чего?.. Я тебя урою, козел, ты понял? Херово слышно – уши прочисти. Все, съебись от меня!

Вона струснула телефоном і знов сховала його в олімпійку.

Антон повернувся до неї і запитально зиркнув.

– Москвич этот ебаный… – вона приклала руку до серця і винувато всміхнулась. – Антош, прости.

– Чего он хотел? – поцікавився Ігор беземоційним тоном.

– Да блядь… О, господи, что-то меня понесло, – вона прикрила губи рукою. – Он где-то встретил Ваньку Самойлова.

– И?

– И где-то нажрались оба по ходу. Я, блин, не пойму, че он несет, еле язык поворачивает… «Мы на проспекте Ленина, забери нас», – прикидываешь?

– Так, может, вернемся?

– Да сейчас же! Девка какая-то там у них пищит… А может, и не одна. Вообще что-то сильно шумно, я еле разобрала. Еще, блин, начнет Лару задалбывать, не дай бог! Кто он вообще такой?

– Я-то откуда знаю? – Ігор крутнув головою.

– А разве он не с тобой приехал?

– Я его здесь первый раз увидел.

– Ну ясно, – Юля зітхнула, – цирк уехал – клоуны остались.

– Так как они теперь доберутся?

– А меня ебет, как они доберутся? – огризнулась Юля. – Не боись, тот Самойлов такой проныра… Да ну!

– Че ты так раздухарилась? – коротко засміявся Ігор.

– Да закумарил меня тот козел! Чего хоть тот Самойлов тут трется вторую неделю? Все пиздел, что у него съемки, а теперь засел и бухает здесь.

– Ну пусть отдохнет человек! Какая ты… – неголосно реготнув Ларин муж.

– Слушай!.. – тільки й спромоглась буркнути Юля.

Вона пояснила Антону, що той Ваня мовбито якийсь режисер-початківець, сам смоленський, але давно вже живе в столиці і знімає чи то якісь кліпи, чи то рекламні ролики, чи й те й інше.

Так перемовляючись, вони й в’їхали в ДРСУ-1. селище так само було яскраво освітлене придорожніми ліхтарями. Антон із Юлею покурили на ґанку, а Ігор, якось понуро похиливши голову, рушив у дім.

Потому Антон з Юлею також рушили за ним, Антон умився в ванній кімнаті і вернувся на веранду – там стояли їхні вполовину розібрані сумки, і він переодягся у свій недавно куплений в Конотопі чорний спортивний костюм із білими лампасами. Не хотілось бруднити нову одежу.

Юля була на кухні.

– Лежит в зале на диване и дрыхнет, – неголосно мовила вона. – Как это у него так получается – лег и сразу отключился.

– Хто? – не втямив Антон.

– Да муженек же, Игорь. И лежит, блин, точно в гробу, в своем костюмчике, – Юля скривилась, – руки на груди сложил и дремлет. Разбудить, может?

– Да пусть поспит, – крутнув головою Антон. – Давай помогу тебе с ужином…

– Да-а… ну, – вона ніяково всміхнулась.

– Давай. Че будем делать?

– Не знаю, – розвела руками й знову всміхнулась.

– Сейчас посмотрим.

Він поліз у холодильник. Не одразу й розібрався, де там та морозилка, бо холодильник був імпортний, і морозилка розташовувалась в окремій секції. З морозилки він, покумекавши трохи, дістав два чималі шматки м’яса, на яких була наліпка з написом кульковою ручкою: «Говядина». Поклав їх на стіл і роззирнувся по кухні, зазирнув у продуктові пакети, а потім – іще до холодильника.

– Та-ак… – задумався він раптом. – Погано, що м’ясо мерзле, а то б… Довго буде розмерзатися.

– Так давай я разморожу! – оживилась Юля.

– Як? – не втямив Антон.

– В микроволновке. Щас…

Антон ту мікрохвильову піч бачив хіба по телевізору. А Юля взяла обидва шматки, так у пакетах і поклала на широку тарілку, крутнула якесь там реле, і замелькав циферблат таймера, піч засвітилась і загуділа.

– І що воно тепер… звариться? – дивувався Антон.

– Ну зачем сварится? – всміхнулась Юля. – Разморозится, будет как свежее.

– Чудасія! Слушай, ну тогда предлагаю компромиссный вариант… Картофель с говяжьими отбивными – как ты на это смотришь? Сварганим салат, я вижу, тут помидорчики свежие…

Юля знову всміхнулась, трошки задумливо.

– А ты по курсам насчет отбивных? Я, признаться, немного разленилась по части готовки.

– Сейчас все будет, – кивнув Антон і видобув із шухляди ножа.

Тоді найшов під умивальником пластмасове відро, поставив серед кухні, підсунув туди стілець, переніс продуктовий пакет із картоплею.

– А мне че делать? – спиталась Юля, так і стоячи під стіною.

– Развлекай разговорами.

– Не, так не пойдет.

– Ну, как мясо разморозится… нарежь мне его тонкими кусочками. Миллиметров в пять толщиной, не больше. Справишься?

– Да ну тебя!..

– Ну и отлично.

– Как ты картошку чистишь умело…

– Роки тренувань, – хихикнув Антон.

Врешті він швидко впорався з картоплею, так само швидко нарізав її продовгуватими шматочками, а потім допоміг Юлі дорізати яловичину. Він узяв дві сковорідки, одну глибшу, другу меншу, поставив на газову плиту.

– Так… ось що, – мовив він до Юлі. – Я щас поставлю картофель. Помешивай понемногу, хорошо?

Та кивнула.

Антон налив у глибшу сковорідку чимало олії, підпалив газову конфорку своєю запальничкою, висипав на сковорідку скибочки картоплі.

– Почаще мешай, ладно?

Юля знов кивнула.

Антон знайшов у шухлядці молоточок і став акуратно та уміло відбивати м’ясо. Одбивши кілька шматків до тоненьких смужечок, він взяв на столі тацю зі спеціями і змішав у блюдці сіль із чорним меленим перцем.

– Надо было мне таки за тебя выйти, – пирхнула Юля. – Ириша, должно быть, за тобой как за стеной.

Антон лише приглушено розсміявся, натираючи відбите м’ясо приправою. Потім він дістав із холодильника декілька яєць і розбив їх у широку емальовану миску, швидко сколотив їх там виделкою, в іншу миску сипонув борошна.

– Помешивай, не давай пригорать.

– А приправу какую?

– Ничего не надо, только соль. Под мясо лучше всего, даже лука не надо. Она размякнет от лука, ни к чему… Масла подлей еще туда.

Він коротко зітхнув і обкатав шматок м’яса в борошні, потім у збитих яйцях, кинув на сковорідку.

– Как вы там живете?.. – спитала Юля, помішуючи картоплю. – Ну, вообще.

– Да как-то живем, – Антон знизав плечима.

– Антош, ты пойми меня правильно… – вона струснула плечем. – Лара же мне все рассказывала. Глушь какая, я не знаю просто. Работы нет, я уж не говорю о перспективах. Мой папаша вот тоже, сидит все, спивается понемногу. Я уже как только ни уговаривала, чувствую – скоро просто поставлю перед фактом, мол, так и так, собирай вещи, поехали. Так это еще здесь, десять минут до Смоленска как-никак, а там… Ну как вы там сидите, я не понимаю – ну вы ж молодые ребята, и вообще… – вона замріяно, мило так всміхнулась, – такая классная парочка!

Антон всміхнувся у відповідь, перевертаючи відбивні на сковорідці.

– И сидите, – продовжувала Юля. – Господи, Тош, да там же скукотень смертная, должно быть!

– Да как тебе сказать… – він трошки зам’явся. – В принципе, привыкаешь.

– А зачем? Зачем привыкать, Тош? – вона подивилась на нього і примружилась, зморшки коло її очей знов зібралися в дрібну павутинку.

Він зняв готові відбивні зі сковорідки і понуро всміхнувся за тим.

– Да не знаю я, Юль, – одповів. – Просто привыкаешь.

Вона ще щось сказала собі під ніс, помішуючи картоплю, що вже трохи підрум’янилась, а він собі задумався. Він хотів би їй пояснити, нащо звикати жити, а чи скоріше – заживо гнити в глухому одинокому селі на Роменській трасі, в гущі пшеничних полів. Нащо раз за разом проживати ті нудні й безконечні осені, зими, весни і літа, літа. Нащо скніти в сій пустці, серед руїн збанкрутілого колгоспу, викорчуваних силосних ям, зарослих будяками курних розхресть під голими облущеними стінами розкраденої ферми чи запустілого піонерського табору. Нащо те все?

Але він не міг їй пояснити, і не тому, що не знав сам, а тому, що не знаходив слів. Він не знаходив слів, вірніше, йому бракувало тих слів, бо тут треба було не самих слів, тут треба було передати з одного разу, як замовляння на пристріт чи на кров, а чи оддати їй трошки своєї крові, і взяти за руку, і повести ген на вигін на краю села до витолочених колгоспних нив у сирих поривах противної осені, показати далеке і невимовне світання над Жовтневим і хуторами, те саме, що колись давно, в безтурботнім дитинстві, обіцяло йому, Антону, скільки довгих, цікавенних і щасливих літ життя в оцьому прекрасному світі. Треба було вести її за руку в поля ґрунтовими дорогами і показувати: отут покійний Йванович якось піймав двох маленьких лисенят і припер до них на дворище, і вони ще довго жили у них із матір’ю, у звичайній кролячій клітці, пожирали кістки та подеколи дохлих курей, і Антон інколи годував їх шкварками і грався з ними, а тоді, через рік чи два, одна вже велика лисиця чогось порвала другу. А тоді й сама захиріла через якийсь місяць – її з рушниці дострелив Микитівський. А ось там, трошки далі, в заболочених берегах – зарості лопуха та лободи, там Йванович колись показав Антону яструбине гніздо, як брав його на жнива в розпал літа. Вони дивились тоді на смішних кривеньких яструбенят у сірому пушку, чимало їх там було, в тому гнізді, а два яструби, він і вона, кружляли високо над ними, коротко скрикуючи. Йванович казав тоді, що зазвичай вона сидить на гнізді, а він носить їжу та охороняє. Так і можна їх здибати, казав він, у пору гніздування, влітку та на початку осені, він буде кружляти над гніздом, поки ти йдеш, ото в центрі його кіл і буде гніздо, а вона вже злетить, як ти підійдеш ближче. Ще він казав, що як от зараз взяти яструбеня і висадити з гнізда, то вона, вернувшись, зроду вже його не затягне назад, так воно і пропаде тоді, замерзне. Яструби кружляли над ними, коротко скрикуючи, були жнива, тріщав очерет під пахким вітром. А ось далі лісосмуга над ґрунтовою дорогою, – ходім, Юлю, ходім! Там, бачиш, берізки шурхотять підв’ялим листячком, а отуди, отуди придивись лишень… Бачиш? Як це що то – могила, справдешня могила серед лісосмуги, заросла акацією та кленком іржава ограда й похилений хрест. По іржавій ограді плететься березка та дикий хміль, а трошки збоку хилиться під сирим вітром кущ калини, губить свої ягоди на могильний горбик. Бозна, що то за могила і відки вона там – просто на краю лісосмуги. Хтось жив там, ще бозна-коли, а тепер нема ні хати тієї, ні вулички, і з одного боку поле, і з другого, і курна ґрунтова дорога в полі, а тут лісосмуга, і в ній давня могилка під одиноким кущем калини. Отут треба їй розказати, як він, Антон, колись повертався в Карабутів із гульок в Жовтневому, поночі, дуже п’яний, і пішов не через болото, бо боявся втопитись. Пішов не через болото, а тихою вуличкою Полтавки під тополями, повз ставочок в осоці, тоді Іриною дорогою в старезних яворах. Кумкання жаб, місячна ніч в нерухомих хмарах, легкі пориви пахучого вітру з далеких достиглих нив. Тоді повз шлюз із гнилісною стоячою водою, нагору, нагору по полю, ось уже видніється село, електричні стовпи, шиферні покрівлі і труба над кочегаркою піонерського табору, тракторний стан впритул до Роменської траси. Ось уже й село, околичні городи, обніжки в високих соняхах. Та ж раптом – могила! Ох, ця клята могила, майже під самим селом, на краю лісосмуги, і хрест цей похилений, і тиха безборонна місячна ніч. Самі пориви вітру з далеких нив, пахучі, прогірклі, мляві. Скоріш. Пришвидшити крок. Забута могила в тіні лісосмуги, іржава ограда, похилений хрест. Скоріш. Чи й перехреститись? Як вчила ото баба Маня, як там – три пальці докупи, справа наліво… Сказати б яке слово, та не завчив ніяких молитов ще тоді, лише згадав, як наказувала баба Маня шептати про себе перед екзаменами:

«Вівці під стіл – вовк іде!

Не смій на мене й слова сказать».

Не смій… Побрів, побрів собі в село. Коло курного розхрестя між табором та людськими городами осмілів, озирнувся. Покинута занедбана могилка на краю лісосмуги в гущі пшеничних полів. Колихаються стиглі ниви, шумлять листочками низькі берізки, в далині канави, в торфовищах предковічних боліт, за ними ледь вгадується далекий лісок Торговиця, насип Роменської траси, а над тим всім – непевний світ, тліє собі в полуночнім небі холодна смуга Чумацького шляху.

Іще б розказати… Е ні, цього не розкажеш чужій людині, хоч і подрузі дитинства, до того нікому нема діла, то своє, дороге серцю та душі, то пронизлива, п’янка і болюча пам’ять, сама лиш вона. Але собі, самому собі чого б не згадати? Він і згадав. Згадав присмерк липневого вечора і вогкі тумани над болотами. І як Іра входила в темні води Сухого Ромену, тримаючи його, Антона, за руку, немов ведучи за собою. Він ніяковів, знітився, спитав її, легенько всміхнувшись:

– Не холодно?

– Вода те-е-епла, тепла… – проговорила вона нарозспів. – Мов чай.

І тягла його, тягла його за собою в тії тихі води.

Присмерк, заграва дотліває над далекими нивами.

Її стрункий стан, темне волосся зо світлішими пасмами.

Липень, юність.

Він глянув на неї, і йому вперше в житті закололо в серці, тривожно, але й радісно, покійно, не так, як бувало нині. Він йшов ще за нею, але зір його ураз чогось затуманився – він і не втямив, що очі його наповнювались слізьми.

– Іро… – вивів він хрипло, немовби захлинаючись.

– Що? – вона обернулась до нього і враз стривожилась. – Антоне? Чого ти, коханий?

Сльоза скотилась по його щоці.

– Господи, милий, коханий, чого ти? Що сталося?

Іще сльоза.

– Не мовчи, прошу тебе, не мовчи… Господи!

Вона обняла його, ніжно, лагідно, поцілувала в шию, в плече.

Потім витирала йому тії сльози.

– Іро… – знов прохрипів він, – чуєш?

– Так.

О, цей її неможливий погляд бездонних очей!

– Я хочу бути з тобою завжди. Весь вік. До скону. Тільки з тобою. Завжди.

IX

«Привіт, рідна моя, кохана Іринко! Ось нарешті пишу тобі листа. Вибач, що так довго не писав – був майже півтора тижні у відрядженні, їздив за новим УРАЛом. А їздили ми отримувати машини в Харатон, це на самому кордоні з Союзом, коло Термеза. Словом – тече річка Амудар’я, а по середині річки проходить державний кордон. Купався в Амудар’ї, та й взагалі вперше купався в річці за рік служби в армії. Вночі ми по черзі охороняли машини. Правда, і так спати не хотілось, як подумаєш, що на тому березі річки Союз. Одразу все згадується, хочеться додому, сидимо і згадуємо. Я за той вечір скурив, мабуть, півтори пачки цигарок. Ну що ще тобі написати? Їхали через перевал Саланг, ти, мабуть, бачила, по телевізору його колись показували. Одним словом – доїхали нормально. Зараз на базі. Сьогодні заступаю черговим по роті. Погода у нас тут дуже спекотна, на вулиці неможливо довго знаходитись, +40 – +50 градусів. Учора ввечері був у клубі фільм, так не додивились, бо душно. Ну ось, я все про себе та про себе… Пиши, Іринко, як у тебе вдома, що нового? Якби ти знала, що я відчував, про що думав за 800 метрів від Союзу! Словом – я люблю тебе».

Дівчата нагодились якраз вчасно. Тільки-но Антон із Юлею впоралися з відбивними та смаженою картоплею – у дворі почувся шум двигуна, а тоді по вікнах зблиснуло світло фар.

– Кажись, явились, – прокоментувала Юля.

Висипавши картоплю в велику тарілку, вона гайнула в коридор, а Антон остався на кухні, мішаючи покришені помідори з олією. Потім ще посолив та покуштував, кинув туди щіпочку свіжої петрушки.

Гупнули двері на веранді, і відти донеслись жваві, приглушені стінами голоси. Спочатку в коридор влетіла розхристана Ірина, вона сміялась та й взагалі вся аж пашіла. Вона одразу повісилась на шию Антонові і з розгону поцілувала його в щоку – ледь не в око.

– Підожди, дай хоч… – він марно намагався дотягнутись до рушника. – Та дай хоч руки витру!

Вона натомість немовби безсило повисла на ньому, приголубилась до нього всім тілом.

– Чого ти лащишся? – ніяково засміявся Антон. – Он диви яка!

– Скучила, – зворушливо простогнала вона, і він цмокнув її в тім’я.

– Багато обновок привезла? – спитав, сміючись.

– Та-ак… – так само ніжно протягла вона, ворушачи застібку його олімпійки. – Те та се. Купили цей, як його… тариф?

– Телефонний пакет, – озвалась Лара звідкись із коридору.

Відти разом з її голосом донісся шурхіт поліетилену і роздратований голос Юлі.

– Козел конченый! Щас вся алкашня местная здесь будет…

– Юля! – розпачливо гримнула Лара, і почувся глухий удар об підлогу, шурхіт поліетилену різко стих. – Не нагнетай, я тебя прошу!

– Че не нагнетай, мать? – не вгамовувалась подруга. – Я б того Самойлова хитрожопого…

– Ну хватит! – Лара говорила категорично, але разом із тим якось насмішкувато, мрійливо навіть.

– Чего хватит?

– Юуулька!..

Скрип половиць, важке дихання.

– Ммм… – розгублений голос Юлі. – Че это за нежности вдруг?

Антон з Ірою, всміхаючись, визирнули в коридор – Лара обіймала Юлю в кутку коло дверей, притиснувши до стіни, повісившись на ній, майже як хвилю тому Ірина на Антоні. Та ж натомість дуже смішно розставила руки, немов не знаючи, куди їх діти, і вираз її обличчя нині являв собою якусь суміш здивування, остраху та ніякової приязні. Пакети з покупками стояли на підлозі під дверима.

– Ничего, – мило простогнала Лара, уткнувшись їй у плече. – Настроение хорошее.

Вона вивільнила Юлю зі своїх обіймів і випросталась.

– И не смей мне его портить, поняла? – погрозила вона подрузі пальцем і розвернулась до пакетів.

Нахилилась, щось у них відшукуючи.

– Да я завсегда… – глузливо, але й все ще ніяково зітхнула Юля.

Вона, неуважно озирнувшись, підійшла до Антона та Іри, котрі так і стовбичили в дверях кухні.

– Да они тебе сами испортят… – продовжувала вона свою проповідь. – Вот щас как припрутся всем кагалом – сама увидишь.

– Там посмотрим, – Лара шурхотіла пакетами.

– Мы с Антошкой тут кушать приготовили всем… – трошки навіть розгублено прорекла вона.

Вона досі ніяковіла трошки – видно, геть не була звикла до всіляких пестощів.

– Твой благоверный дремлет в зале… – продовжила вона.

– Я здесь, – пролунав у коридорі гулкий і спокійний, навіть дещо млявий Ігорів голос.

– Господи!.. – видихнула Юля, ледь не зойкнула, різко смикнувшись.

Ірина також злякано смикнулась, почувши його голос, навіть хитнулась, немов оступившись, але Антон завбачливо її пригорнув, ніби неуважно, але й вправно разом з тим.

– Да когда ты прекратишь так выскакивать? – злякано видихнула Юля, розвернувшись на голос. – Боже, я чуть не родила!..

– Неожиданная была бы новость, – мовив Ігор і ступив крок вперед, до них.

Тепер і Антон, і Іра добре бачили його – він стояв впівоберта до них у тій же сорочці і строгих брюках, засунувши руки в кишені. Стояв розслаблено, опустивши плечі, і при цьому наче ледь помітно, пружно похитуючись вперед та назад.

– Очень смешно, – струснула головою Юля і покрокувала в бік Лари, котра вовтузилась із пакетами коло дверей.

Ігор мовчки всміхнувся їй вслід, ніби добродушно, але Антону та його посмішка чогось не сподобалась – здалася глузливою, презирливою. Ніби й всміхається, а решта лиця така ж нерухома, застигла. Та ще цей викривлений ніс із горбинкою…

Лара підійшла до мужа з пакетами соку в обох руках і поцілувала його в губи, той поклав руки їй на передпліччя. Вона проникливо зиркнула йому в очі.

– Ты поспал? – спитала тихо, турботливо.

– Вздремнул немножко, – кивнув той, всміхаючись.

Тепер він всміхався дійсно якось приязно, навіть ніжно. Але міміка все одно лишалась тяжкою, натужною. Його тонкі пальці, як і тоді, погладжували вишиті ружі на рукаві Лариної сорочки, потім він підніс правицю і немовби знічев’я легенько посмикав шнурочок-зав’язку на її шиї.

– Тебе очень идет, – мовив він тихо.

Вона соромливо всміхнулась і знов проникливо зиркнула в його виразні блідо-зелені очі.

Може, то через погане освітлення коридора, але Антону здалося, що Ігорове обличчя, коли він так ото всміхався до Лари, немов покривалось не знати звідки виниклими зморшками, немов прорізалось дрібними тріщинами… Бозна й що, словом. Зі сну людина – ото й ворушить лицем мляво.

Ірина знічев’я потерлась об Антона плечем, і той вийшов з легкого заціпеніння.

– Та-ак… – промовив він урочисто. – Трапезничать изволите?

Лара з Ігорем розвернулись до них з Іриною.

– Ужин стынет, – всміхнувся до них Антон.

– Это всенепременно, – всміхнувся Ігор у відповідь.

І знов – широка усмішка, нерухоме лице.

Аллах акбар, що воно таке? – подумав Антон. – Чи й я вже ревную, як Юля? Дурниця якась…

Вони втрьох – Антон, Ірина та Юля – заходились накривати на стіл під верандою, носили туди тарілки та страву, а Лара з Ігорем ще й вовтузились на кухні – нарізали ковбасу та сир, щось розпаковували, перемовляючись. Потім Лара з Ігорем пішли в будинок, а решта людей понесла приготовану ними закуску туди ж під веранду.

Якраз тоді до них підійшов Юлин Олег – він ніс цілий ящик пива.

– По пиву, ребят… – безпосередньо посміхнувся він до всіх і грюкнув ящик на край столу.

– Где папа? – спитала Юля.

– Телик смотрел… – задумався Олег. – Может, спит уже.

– Он ужинал?

– Да не знаю я, – здвигнув плечима. – Наверное.

– Пойду спрошу, не придет ли к нам ужинать.

– Да он спит уже, небось…

– Пойду спрошу.

Вона прудко збігла з ґанку і почимчикувала додому.

– Эй! – окликнув її Олег. – Бритву мне привезла хоть?

– У Лары спроси… – долинув Юлин голос із тьми вулички.

– Ну вот что за женщина? – прокоментував Олег, розвернувшись до Іри та Антона і смішно розвівши руками. – Ну бритву, говорю, купи мне чертову бритву… Ты местная, ты, говорю, знаешь, где здесь что, почем и как. Так нет же.

Він зітхнув і мило всміхнувся до них, а тоді покрокував у дім, продовжуючи бубоніти собі під носа:

– Ты зарос. Говорит мне – ты зарос, черт побери! Да как же мне, говорю, не зарасти, если ты, любезная, не можешь мне купить чертову бритву! Так нет же.

Ірина всміхалась, дивлячись на Антона – той усміхнувся у відповідь.

– Піду хоч умиюсь, – зітхнула вона.

– Угу, – кивнув він, витягуючи цигарку з кишені. – І цей… – кинув їй услід. – Поклич там їх усіх, справді все схолоне, поки вони виберуться.

– Угу.

Він усівся на сходи під верандою і закурив. Прислухався до тиші селища – повівав легенький вітерець, там далі на трасі раз од разу гуркотіли машини. Ще вчувалось віддалено таке наче лементувала якась захмеліла молодь, дуже далеко.

Звідси, з-під ґанку, не було видно ні траси, ні селища – сам квітничок під низеньким парканом та господарські будівлі за ним, майже не обжиті.

Завести й собі кролів? Як переїду… – сумно подумав Антон.

Од провулку донеслись приглушені кроки – відти йшла Юля, мигаючи вогником цигарки.

– А где это все? – здивовано спиталась у Антона.

– Один пішов… – похитав головою той. – Нема. Друга пішла – нема. Як у рукавичку. Що там дядя Миша?

– Не хочет, – зобразила Юля незадоволену міну. – Укладывается. Должно быть, где-то хряпнул уже. Че-то он какой-то… – вона задумалась. – «Пойду спать, доча, пойду спать…» Шифруется. Да где они там? – зиркнула на веранду.

– Ходім.

Антон підвівся, і вони удвох із Юлею зайшли в будинок.

Всі, як виявилося, стирчали в залі. Невеликий імпортний телевізор в кутку, видно, привезений родичами Токаревих, приглушено бубонів – там ішли якісь вечірні новини.

Ігор з Ірою сиділи на дивані – Ігор був у привезеній ними чоловічій вишитій сорочині і тримав у руках мобільний телефон, Ларин подарунок. Жваво пояснював Ірині, як ним користуватись, тицяючи при цьому по клавішах – ті різко пищали.

– Здесь будут номера, смотри, какие хочешь, заносишь сюда номера… Можно сохранить номер входящего звонка, можно исходящего, и так далее. Можно просто набрать и сохранить.

– И потом просто нажать вызов…

– Да-да. Здесь, смотри, СМС, они хранятся в отдельных папках. Та-ак, здесь у нас мелодии звонка, всякое разное… игрушки, калькулятор, будильник, кажется…

– Ну это… как отдельные папки, здесь в меню, да?

– Да-да, разделы, в принципе интуитивно понять можно, хоть и на английском. Да, смотри, здесь важно – каждая клавиша при наборе…

– Может разное значить.

– Совершенно верно, имеет несколько функций. Ты все схватываешь на лету, я, помню, так долго с этим всем разбирался поначалу… Да и сейчас еще!..

Він махнув рукою, ніяково всміхнувшись, і Ірина трошки зашарілась. Антон і сам всміхнувся, зиркнувши на них – вони так якось мило клопотались над тим телефоном. І чого йому верзлося всяке дурне про Лариного мужа? Бозна й чого.

У цей же час Лара тут же в коридорі перемовлялася з Олегом, той тримав у руках пакунок із бритвою і позирав на нього, понуро опустивши голову.

– Господи, Олежка, ну я не знаю – ну что мне сказали, то я и купила. Ну здесь же плавающая головка?

– Да, но это совершенно не та модель! – ображено бубонів той. – Я же ей полчаса объяснял, какая модель, почему она не слушает никогда? Неужели так сложно запомнить, чем я, черт побери, бреюсь каждое утро?!

– Нуу, Олежка… – стражденно простогнала Лариса. – Ну, может, я перепутала, ну… Ну, хочешь, сейчас в ночной магазин метнемся, ну я не знаю!.. – вона стражденно всміхнулась і опустила руки.

– Вот почему она никогда не слушает, что я говорю? – вів своє Олег, наче навіть її не слухаючи.

– Чего? – гаркнула з-за Антонового плеча Юля і вийшла вперед, стала до Олега впритул. – Не приставай к Ларе! Чего тебе не так, а?

– Это не та бритва, что я просил! – безапеляційно відрізав він.

– Ну так пойди сам и купи свою долбаную бритву!!

– Посреди ночи?

– Олег, блин!..

– Неужели так сложно было купить чертову бритву?

– Ты что, специально? Ты это специально, да? – вона поставила руки в боки.

– Просто признай, черт побери, что тебе сложно для меня что-либо сделать! Даже мелочь…

– О чем ты, блин?

– О том самом. Ты демонстративно игнорируешь мои просьбы…

– Как ты сказал? Я игнорирую? Я?

Вони немовби й лаялись, але на лайку та розмова була геть не схожа. Говорили мляво і трохи наче навіть байдуже, немов не сперечалися, а гралися в суперечку, і все те без будь-якої злоби.

– Это я-то игнорирую? Вот это новости!.. – Юля примхливо пирхнула. – Лаар… – благаючи простягла до подруги руки.

– Так, все! – скрикнула Лара, різко змахнувши руками. – Прекратить болтовню! Шагом марш ужинать!

Олег зітхнув і, запхнувши пакунок із бритвою під пахву, посунув до дверей, Юля розвернулась за ним, очевидно, маючи намір продовжити розмову в коридорі.

Ігор з Ірою піднялись з дивану – Іра йшла, зацікавлено втупившись у зеленуватий екранчик телефона, і ще щось клацала по клавішах, а Ігор, кинувши неуважний погляд на телевізор, рушив за нею.

Лара стояла, задумавшись, тоді вигукнула:

– Так, стоп!

Всі спинились і зацікавлено позирали на неї, а вона підійшла до мужа, що тепер стояв по центру зали, обняла його за плечі.

– Внимание, все смотрим сюда!

Поклала голову йому на плече та ніжно всміхнулась.

Той засунув руки до кишень брюк і трохи відкинувся назад розслаблено, ледь всміхнувся кутиком вуст.

– Каков казачок? – спитав, так ото всміхаючись.

– Ух ты!.. – видихнула Юля і, либонь, уперше за весь вечір, зиркнула на Лариного мужа із приязню.

Сорочка йому також личила. Але Антон зауважив дещо інше. Ігор з Ларою стояли поруч, у центрі кімнати, освітлені тьмяним промінням старої, ще радянської люстри під стелею. Ігор стояв, засунувши руки до кишень брюк, спирався на обидві ноги, трошки розставивши їх, розслаблено опустивши плечі, мляво, трохи якось зверхньо всміхаючись. Дрібні чорно-червоні квіточки плелись вужиками по його грудях, шиї, зап’ястях, біла матерія якось відтіняла блідість його лиця, од чого здавалось воно тепер якимось сіруватим. Та ще й оті задавнені сонячні опіки, полущена шкіра…

Лара обіймала його й тулилась до нього, задоволено всміхаючись, ружі цвіли по її рукавах. І от тепер Антон уперше узрів їх не як просто собі закохану пару, а як мужа й жону, обвінчаних, обіцяних один одному, одним тілом, одним цілим. Тут, під цим тьмяним світлом радянської люстри, під стелею, у залі цегляного будиночку серед охайного селища під Смоленськом вони стояли поруч і немовби повільно зростались перед Антоновим взором, зростались ув щось одне.

– Отменно, – прицмокнув Олег і всміхнувся.

– Глянь, вони… немовби схожі! – радісно зашепотіла Антону Ірина, ізнов наче прочитавши його думки.

– Вечеря схолола, – зітхнув той, і собі всміхаючись.

– Так… все за мной! – гримнула Лара, відсторонившись од мужа, і рушила до дверей.

Йдучи, вона мимохідь поклала руку Антонові на плече. Ірина вийшла з нею, втупившись у телефон, Антон за Іриною, слідом чимчикували Олег із Юлею – вони одно щось собі бубоніли. Врешті, вже як думали всідатись під верандою, то Лара, роззирнувшись, зойкнула:

– Ну, где он опять запропастился?

– Щас я позову, – кивнув Антон, стоячи коло дверей.

Він повернувся до зали – світло люстри там вже було погашене, лиш блискав телеекран. Ігор стояв посеред зали, дивлячись на екран, у тій же позі – руки в кишенях, ноги трохи розставлені, лише тепер він не похитувався пружно на підошвах і плечі не здавались розслабленими. Навпаки – у всій його поставі відчувалась якась зосереджена напруга, він заціпенів, немов хижак перед стрибком. «Як кіт», – ізнов подумалось Антону.

Ігор повернув голову, ще як тільки Антон входив у двері.

– Уже иду, – мляво всміхнувся він.

Усміхається, а лице ізнов непорушне. У нерівному світлі екрана шкіра здається сірою, аж землистою, стирчить викривлений ніс… Антон зиркнув йому через плече – на екрані транслювали нічні бомбардування Белграда.

* * *

– Антош, отбивные изумительные! – приговорювала Юля безпосередньо, облизуючи пальці.

Вони з Олегом сиділи з боку клумби удвох – він усе докладав їй у тарілку по одній відбивній, вона смішно мурчала на те і мотала головою, але врешті з’їдала, той мовчки клав знову, і так разів зо п’ять. Виглядало те вельми зворушливо. Іра сиділа в голові столу і за своєю звичкою їла швидко, з апетитом, відкушуючи м’ясо великими шматками, мов хижак, заїдаючи його картоплею та запиваючи томатним соком. Лише до хліба майже не доторкалась, як завше. Антон сидів коло неї, з боку стіни будинку, і, вечеряючи, раз за разом позирав на неї нишком – власне, йому завше подобалось дивитись, як вона їсть, але він цього трошки соромився, вважав чогось не вельми нормальним.

– Правда, очень вкусно, – погодився з Юлею Ігор.

Він сидів по ліву руку од Антона, їв зосереджено, трохи відсторонено і, здається, нині єдиний з усієї компанії орудував ножем для м’яса. Лара принесла ножі та виделки і скидала їх гамузом серед столу, проте їли всі по-панібратськи – виделками, а дехто й геть руками, страва-бо не дуже марка, та й узагалі… А от Ігор орудував ножем, причому напрочуд уміло і спритно – йому якось вдавалось одним коротким, заледве помітним рухом одрізати шматок м’яса, тоді ще шматок, підхопити його виделкою.

Лара сиділа за Ігорем і, вечеряючи, повернулась трохи на бік до всіх. Вона раз од разу приязно всміхалася то до одного, то до другого зі своїх гостей, задоволено хитала головою, приплямкуючи, або, бува, ненав’язливо пропонувала комусь те та се.

Окрім смаженої картоплі, відбивних із яловичини та салату зі свіжих помідорів, на столі була нарізана тоненькими скибками сирокопчена ковбаса, сир, різноманітні соки в пакетах та соуси і ще окремо якась така ковбаса в продовгуватій бляшанці, немовби консервована, схожа на оту докторську, і ще й в олії чи чомусь такому – того добра стояло на столі аж дві чималі бляшанки. Антон хотів прочитати, що то воно, але було не по-нашому, він розібрав лише слово SPAM, наче відкись йому знайоме, а відки – бозна.

– Учитесь! – кивнула Лара на брата і підморгнула йому.

– Нет, правда… Ирка! – Юлю потягнуло на розглагольствування. – Как ты его так выдрессировала?

– Він сам, – пирхнула Ірина, ледь не похлинувшись.

– Врешь!

– Ні, – Ірина потішалась, зиркаючи на Антона.

– Ну…люблю готовить, – виправдався Антон. – Особенно проголодавшись.

Він хотів так пожартувати, але Юля одразу перехопила ініціативу:

– Моришь голодом? – тицьнула вона в Ірину виделкою. – А че, тоже вариант, – і задумалась.

– Та не… – смішно розгубилась Ірина. – Та ну вас!

Всі добродушно засміялись, а Лара, змовницьки підморгнувши Ірині, неголосно проказала їй по складах:

– Заз-дро-щі.

І обидві засміялись.

– Чего-чего? – нагострила вуха Юля.

Та Лара у відповідь лиш розвела руками, зобразивши святу невинність.

– Хитрые какие… – повела Юля плечем, а потім звернулась до Лари, мовби щось згадавши. – Слушай, мать, че-то мы как-то так сидим… как неродные.

Лара подивилась на неї, призадумавшись.

– Пиво вон есть… – зметикував Олег.

– Да пиво пивом, – махнула рукою Юля.

– Идем со мной, – позвала її Лара, і вони зникли в домі.

Скоро вони з’явились обидві – Юля несла на підносі чималу пляшку коньяку та широкі келихи, а Лара на ще ширшому підносі торт у вигляді рожевого серця з кремовою оборкою.

– Давайте по протоколу, – винувато всміхнулась вона. – Вначале попьем чайку, сейчас я чайник принесу еще… Это очень вкусный торт, у нас несколько таких было, ручной выпечки, это какая-то Юлькина знакомая здесь сама печет, на заказ, представляете?

Вона поставила піднос із тортом на стіл, Ігор їй допоміг.

– Это ж Дашка Елисеева, ты че, ее реально не помнишь? – залементувала Юля, розставляючи на стіл келихи. – Ее еще Шиншиллой называли, погоняло у нее такое было… Ну, Дашка, Дашуха, неужели не помнишь?

Лара з невинним виглядом покрутила головою.

– Ну ты даешь, мать… – здивувалась Юля. – Такая отвязная телка была, куда! Теперь… – вона поставила пляшку поміж келихів та взяла піднос під руку, – замуж вышла, за вояку какого-то местного, прикидываешь? Остепенилась и торты печет на заказ.

– Она смоленская?

– Ну а какая? Куда я за тортами-то ездила? В Смоленск же и ездила, – Юля всілася за стіл. – Была дома у нее, какая-то такая квартирка невзрачная… Двушка или что? – вона підперла голову рукою. – Без ремонта, без ни хрена. Детишек там то ли двое?

– Чего ты расселась, красавица? – гримнула на неї Лара, всміхаючись.

– А чего?

– Поди, чайник поставь.

– Ну ладно.

Як вона пішла, то Лара зиркнула на торт і мовила:

– Это все, конечно, несколько too much… – скривилась вона. – Я имею в виду дизайн и… – замахала руками, – цвет. Но на вкус – просто объедение!

А потім додала вже зовсім пошепки:

– И я отлично помню эту дуру Елисееву, но Юльке об этом ни слова, вы поняли?

Всі приглушено розсміялись, у тому числі й Олег, а Лара шмигнула назад у дім. Врешті вони з Юлею принесли електричний чайник, чашки і металеві банки з різноманітними імпортними чаями, декілька лимонів. Лара ще й тримала під рукою якийсь паперовий пакет. Вона поклала той пакет на край столу і стала нарізати торт, а Юля ходила округ столу, питаючись, кому який чай, тоді поналивала всім у чашки окропу.

Впоравшись із тортом, Лара розпакувала пакет та подала Антону жмуток фотографій.

– Вот, полюбуйтесь, – мрійливо всміхнулась і стала розкладати торт по блюдцях.

Антон з Іриною стали зацікавлено роздивлятись фотографії. На перших двох із них, майже однакових, коло розчинених дверцят чорного БМВ з тонованим склом стояв Ігор в такому ж костюмі, може, й тому самому. Чорні брюки, біла сорочка, тільки ще й в розстібнутому жакеті, лаковані туфлі; тримав у руках чималий букет, здається, з білих троянд. Він позирав кудись повз камеру своїм холоднуватим поглядом, а поруч із ним, кроків за два, на тротуарі, розв’язно присівши навпочіпки, курив ще один хлопчина, також у костюмі, чорнявий і смаглявий – цей позирав просто в камеру і очі мав, як дві вуглинки – чорні-чорні.

– Это Артем, – проговорила Лара, зазираючи Антону через плече. – Свидетелем у нас был, Игорька друг… Так, посунься!

Вона всілась між Антоном та Ірою і час од часу коментувала тепер.

Антон розібрав, що обидва парубки стоять у тітки Жені під під’їздом, там само, де й вони були кілька годин тому. Ось хлопці рушили в під’їзд, а ось уже і квартира – промелькнуло усміхнене лице тітки Жені, вона наче геть не змінилася з тих пір, як вони з Антоном бачились. Така ж худорлява, висока, строгі, сухуваті риси обличчя – Лара була геть на неї не схожа.

Бозна на кого вона узагалі схожа, вона колись по секрету повідала Антону, що побічними шляхами вивідала в матері, мовляв, схожа вона чимось на батька або якусь його рідню. Але те важко було перевірити – тітка Женя ростила Лару сама, з її батьком у неї був швидкоплинний роман, і Лара ніколи не бачила його не те що вживу, а й навіть на фото. І не знала, хто він був, хіба лише отак само, через обмовки та всілякі побіжні розповіді вона дізнавалася в різні часи, що її отець був ледь не якимось актором чи співаком, дуже відомим. Малою Лара клялась і божилась Антону, що так і є, що вона не вигадала те, що то мати обмовилась якось. А ще пізніш вона мовбито обмовилась, що він був одружений і мав дітей, але попри це любив тітку Женю і хотів піти з сім’ї заради неї, та вона була проти. І про Лару вона йому, мовбито, не сказала. Насправді Антон не те щоб сумнівався або ж вважав те все чистими вигадками. Лара ж була такою незвичайною, і відкись та незвичайність мала походити – в усякому разі, так він сам розсудив підлітком. Якось, ще дітьми, вони з сестрою з ентузіазмом перебирали всілякі плакати та листівки з теперішніми та минулими зірками радянської та навіть світової естради – Лара сказала, що краще про всяк випадок узяти всіх, які є, і Антон погодився. Вони сиділи на підлозі Лариної кімнати, обпершись спинами об її диван, і перебирали всю ту купу чоловічих лиць. Антон брав до рук одне якесь, вони дивились, потім Лара випрямлялась і намагалась повторити вираз обличчя чоловіка на фото, а Антон підносив фото збоку до її лиця, прискіпливо придивлявся – є схожість чи ні? Навіть командував їй час од часу – усміхнутись на інший бік, похилити голову чи наморщити лоба. Провозившись так до вечора, вони таки вибрали декілька фотографій – наших та зарубіжних, вирішивши, що схожість є, і немала. Треба буде відпочити і продовжити пошуки. Потім Антон поїхав, а Лара писала, що повішала ті фото на стіну, і ще деякі нові також. А через кілька років Антон з мамою поїхали до них на Новий рік, то був, здається, останній раз, коли Антонова мати була в них. Лара хазяїнувала в домі сама, тітка Женя була мовбито в Смоленську. А сама Лара якась така зажурена-зажурена. Антон намагався щось взнати, а вона лиш мляво всміхалася, а тоді вже, перед самим Новим роком, він постукав до неї в кімнату, вона глухо одповіла: «Так», і він зайшов.

Вона стояла перед шафою зі своїми книгами, якось задурманено позирала на них. Закутана в тонке картате покривало поверх одежі, схрестила руки на грудях. Антон випадково зиркнув на стіну із зірками і не побачив там нічого, окрім світліших плям на шпалерах.

– А де фотографії? – спитав, розгубившись.

– Спалила, – глухо одповіла Лара, не повертаючись до нього.

– Нащо? – здивувався Антон.

– Да потому что это глупости детские, я ни на кого… – вона раптом мов захлинулась і тяжко схлипнула, – не похожа.

Раптом вона, швидко повернувшись, не присіла, а просто-таки впала в куток між шафою та вікном, стала приглушено ридати, прикусивши кулачок.

– Лар, ну… – Антон присів коло неї, розгублено озираючись.

Це було геть нове для нього відчуття – йому чогось було дуже страшно за неї, але він не знав, як їй допомогти, як її захистити, і головне – від чого?

Він ніяково доторкнувся їй до плеча, і раптом слова йому найшлись самі.

– Знаєш… – мовив він твердо, хоч і трохи ніяково. – Ти схожа на мене. Коли всміхаєшся і… погляд, – він сам ніяково всміхнувся і недоладно показав пальцем на своє ліве око.

Вона зиркнула на нього через пелену сліз, спочатку якось здивовано, а потім її погляд прояснів, брови трохи якось жалібно вигнулись, а вона ураз зворушливо всміхнулась і обняла Антона, той обняв її у відповідь. Потім вона розказала йому, збиваючись, як страшно полаялась із матір’ю, як ненавиділа її, а тепер їй, навпаки, її шкода, і вона почуває себе винуватою… вона просто говорила, а він слухав, і вона розуміла, що він розуміє її. Потім, як вона вибалакалась, він погладив її по плечу, і вона ніяково всміхнулась. Антон поміг їй встати і повів до ванної вмитись, подержав те її картате покривало, поки вона вмивалась, а тоді турботливо знов закутав її в нього, і вони пішли до зали дивитись телевізор. Потім з пошти прийшла Антонова мама, і вони дивились усі втрьох, а потім, за якусь годинку до Нового року, бозна й звідки заявилась тітка Женя, вона швидко перездоровкалась із гостями і, побачивши Лару в коридорі, кинулась до неї, немов вік її не бачила, обняла і щось прошепотіла, Лара ніяково всміхалася, а тітка Женя раптом почала цілувати її, в щоки, в чоло, в волосся…

Потім вони вдвох пішли до кімнати і там про щось приглушено говорили, потім вийшли обидві, такі якісь радісні, просвітлені – вийшли разом з Антоном і мамою зустрічати Новий рік. То був чудовий Новий рік, а Антон зрозумів для себе дещо нове – він вирішив, що зіткнувся того дня з чимось незрозумілим і лихим, те щось було дуже небезпечним, воно хотіло зробити боляче його сестричці, а йому, Антону, вдалося прогнати його геть, вдалося захистити від нього Лару, вдалося! І в глибині душі йому здавалось, що тітка Женя тому й приїхала, тому й помирилась із Ларою, що йому, Антону, вдалося прогнати невидиме зло, що стояло між ними.

* * *

– Божечки, яка сукня! – ахнула Іра. – А ти яка!..

Лара зворушливо зашарілась і опустила очі.

– Це, вважай, теж подарунок, – пояснила вона. – Пошила одна знайома… А то я ні в що не влазила.

Іра жартівливо оскалилась та відвісила Ларі уявного стусана.

– Ото ще…

На наступній фотографії і дійсно була Лара – вона стояла в тій меншій кімнаті квартири, вбрана в направду чудесну сукню, хоч і не дуже схожу на весільну. Сукня була біла-біла, але безо всяких там витребеньок, з якогось однотонного матеріалу, тонкого, і чогось здавалось, що він дуже м’який на дотик. Навіть швів не було видно, і сукня туго облягала Ларин стан, вона здавалась у ній такою тендітною… Одне плече було відкрите, а сама сукня ледь не сягала підлоги, з одного боку – розріз, трохи вище коліна. Ларине огненне волосся було зібране у не надто охайний, на перший погляд, розтріпаний пучок над тим оголеним плечем, але зрозуміло було, що то насправді складна й клопітка зачіска: акуратно зачесані в один бік пасма покривали половину Лариного чола і нависали над лівою повікою, од чого погляд її здавався таким ото лукавим, спокусливим.

Вона стояла посеред кімнати, а до неї підходив з букетом білих троянд Ігор, він усміхався, немовби якось ніяково, із-за його плеча визирала кумедно скривлена Юля, що стояла коло дверей балкону, обіпершись об них – ця також була в сукні, але якійсь темно-синій, вільній і схожій на такий собі сарафанчик: пояс високо, ледь не під самими грудьми, плечі одкриті.

На наступній фотографії були якісь двійко дітей, там же в квартирі, котрих Антон не знав, і Лара пояснила, що то ті ж таки далекі родичі Токаревих, що жили в оцьому будинку, тобто їхня дітвора.

Ішли ще декілька фотографій без наречених – якась катавасія посеред коридору, двоє якихось старших чоловіків несли тумбочку чи якийсь ящик, тітка Женя – якийсь великий різнокольоровий букет.

– Це бозна-що він знімав, – прокоментувала Лара. – А осьде й він сам!

Хлопчина в сірому светрі з капюшоном і якимось написом не по-нашому на пузі стояв перед великим дзеркалом коло дверей і знімав сам себе на фотоапарат зі здоровенним об’єктивом.

Далі йшла тітка Женя з тим же величезним букетом, вона трошки розгублено всміхалася.

Сходова клітка, Лара обережно ступає по кахельній підлозі коло ліфта у своїх білих босоніжках на високій шпильці, тримає в одній руці отой букет із білих троянд – за іншу її підтримує Ігор.

Під під’їздом, Лара вже в машині, Юля нависає над нею, щось, видно, мовлячи, Ігор зі свідком озираються, тітка Женя, вже без букета, щось наче говорить до них, ті самі старші чоловіки, діти.

Фотографії з РАГСу. Ігор перемовляється зі свідком в якомусь затемненому коридорі. Тітка Женя з одним із тих старших чоловіків позують, обоє з букетами – перед ними смішно кривляється дітвора. Юля, Олег і ще кілька молодих людей рядком стоять під стіною, либонь що також готуючись до групового фото.

– Ось той москвич… – прокоментувала Лара, тицьнувши на круглолицього, коротко стриженого невисокого парубка з рідкою кучерявою борідкою, в темно-зеленому светрі з капюшоном та в чорних джинсах – він був такий якийсь увесь, як колобок.

– А ось же й Самойлов наш.

Цей – високий, худий, у сорочці навипуск, сірій із тоненькими чорними смужками, і світліших джинсах, з букетом якихось чудернацьких салатових квітів, волосся довге, світло-русе, зібране у хвіст за спиною, у вусі сережка, на поясі телефон.

Далі літня жінка в кремовому костюмі, коло столу. Той самий стіл, за столом Лара з Ігорем – Лара підписує якісь папери. Знов така сама фотографія, лише тут Лара стоїть, мрійливо задумавшись, а над столом з паперами схилився вже Ігор – над ними обома нависає російський прапор.

Лара з Ігорем в кутку, позують. Вона, з букетом білих троянд в одній руці, другою рукою обняла Ігоря за передпліччя. Він же стоїть розслаблено, трошки розставивши ноги, зігнув ту руку в лікті, а іншу сховав до кишені брюк, очі опустив, відсторонено всміхається.

За тим схожа фотографія, але уже зі свідками – Юля коло Ігоря, а коло Лари отой чорноокий Артем. Ще кілька фотографій там же – різні люди дарують Ларі квіти, вона ніжно всміхається. Групова фотографія – повно людей, із яких Антон половину не знав чи не пам’ятав.

– А оці з вінчання, – прокоментувала Лара.

– А там можна фотографувати? – відволікся Антон.

– Можна, як дуже хочеться… – махнула вона рукою. – Там небольшая такая церквушка, почти за городом. Мы как-то не захотели в большом храме, и все такое… А там хорошо так, лесок, луг, деревушка какая-то впритык, проселочная дорога. Как-то там так… покойно, тихо.

Антон подумав, що Лара ніколи не була надто релігійною. Узагалі вона таким усім не надто цікавилась, як і він сам. Лиш одну таку розмову між ними він пам’ятав, тут, на Смоленщині. Він тоді приїздив до них сам, вже перед армією, пробув декілька днів, і все розмовляв із Ларою, як і завше. Промелькнули ті щасливі деньки, як одна мить, і все змішалось у його пам’яті. Ось вони з Ларою чаюють під верандою або в її кімнаті, по десять раз на день за місцевою звичкою, а ось поїхали за чимось у Смоленськ, ось тиняються селищем та околицями – чогось багато ходили в той його приїзд, і все без ладу, розмовляли безупинно. Була також осінь, але вже пізня і не така вітряна, як нині, пізня осінь 1985-го року. Небеса стояли похмурі, важкі, коли-не-коли накрапала мряка, її одно носило над принишклим селищем разом із пожовклим листям, і Антон з Ларою часто пережидали негоду, ото так чаюючи під верандою – вона куталася в своє улюблене картате покривало і щось розказувала або слухала Антона. Той же повідав їй про Іру, як вона йому дуже подобається, або загалом про своє життя в селі, про свою ще недовгу роботу в колгоспі. А як розхмарювало і ставало трохи тепліше, то вони удвох блукали селищем, ходили через трасу в Талашкіно, в Теремок, або курною дорогою до вбогих людських городів чи річки. Обговорювали спільних і не спільних знайомих, родичів, а чи й узагалі несли якусь нісенітницю – наприклад, про космос. Так, про космос – Лара чогось такого начиталася і захоплено переповідала тепер Антону. Про те, що наш всесвіт безмірний, що Чумацький Шлях – то всього лише галактика з мільярдами зірок, більшими і меншими од сонця, і що таких от галактик у всесвіті безліч, що видимий нами світ зір – то лиш їхнє далеке минуле, і що десь в там, у глибині всесвіту, є якісь страшні чорні зорі, здатні поглинати сам час.

Він слухав те все, відкривши рота, а Лара раптом примовкла, задумалась, і тоді спитала його несподівано:

– А вот как ты думаешь, бог… он существует?

Понура пізня осінь стояла над Сожем, млявим вітерцем потягувало од селища, і дрібно дрижали пожухлі трави над водою. І він, Антон, не знав, що одповісти сестрі.

– Оці ось, поглянь!

Лара тицьнула пальцем у фотографію в Іриних руках, і тим вивела Антона з легкого заціпеніння, вирвала з тих дурманних обійм померклої пам’яті.

На фотографії в затемненій церковці з іконостасом стояли поряд Лара з Ігорем, перед ними піп, досить молодий, з якоюсь розгорнутою книжечкою в руці. Лара була вже в іншій сукні – блакитній, кольору літніх небес, простій і вільній, але вона також їй дуже личила – до цих огненних пасом, що спадали на чоло з-під білої хустини, до м’яких рис обличчя, до світло-карих, схожих на Антонові очей. Вона також тримала свічку в лівій руці, а правою натхненно хрестилась, піднесла якраз пальці до чола. Чиїсь руки, не видно було, чиї, тримали над їхніми головами такі наче пишні корони, вінець – чи як воно ото називається? Ігор був у тому ж строгому костюмі, також тримав у руці свічку і стояв, трошки нахиливши голову. В нерівнім світі двох чи трьох нещасних свічечок шкіра його лиця здавалася вже не просто блідою чи сірою, а такою аж ото чорнуватою, немов у мерця.

* * *

Як допили чай із тортом – той дійсно був смачнючий, аж танув у роті – то Юля ненав’язливо підморгнула до Ігоря і кивнула на коньяк. Мовляв, ти ж тут хазяїн, і все таке… Той для годиться приречено зітхнув і заходився частувати, вірніше – просто розливав коньяк по келихах і передавав гостям, сиділи-бо всі поряд. Лара в цей час швидко нарізала скибочками лимон і відкрила два різнокольорових продовгуватих пакунки, схожі чимось на туби для креслень, на них ще була намальована така смішна усміхнена вусата мордочка. Антон взагалі-то спочатку подумав, що то коробки з чаєм, але Лара висипала з них вигнуті кружальця чіпсів у дві широкі тарілки та посунула в центр столу. Потім ще розпечатала пакет із виноградним соком.

За тим, як коньяк був розлитий, Іра штовхнула Антона ліктем.

– Чого ти? – здивувався він.

– Скажи щось! – прошепотіла вона.

– Що?

– Тост, – просичала. – От потороча…

Той, схиливши голову, піднявся і роззирнувся. Всі дивились на нього, вичікуючи – з неабиякою цікавістю дивились. Він мимоволі потягнувся вільною рукою до потилиці, але на півдорозі спинився і різко, метушливо ту руку опустив, навіть засунув до кишені спортивних штанів.

– Ну… – мовив він і закляк, розгублено зиркнув на Лару.

Та сиділа, опустивши лікті на стіл і підперши руками голову, нахабно так усміхалася, явно з нього кепкуючи. Вона та Іра краще за всіх тут знали, наскільки публічні промови – не його сильна сторона.

– Ну… – знов промимрив він розгублено і зиркнув на Іру.

Та розпачливо скривилась і різко, соромливо закрила очі рукою.

– Ну… будьмо! – випалив Антон і урочисто підняв келиха.

Під верандою пролунав справдешній вибух щирого розкутого сміху.

– Вот это в точку!.. – заливаючись, прокоментував Олег.

А Лара узагалі розлила свій коньяк і ледь не розбила келиха – Ігор тепер доливав їй знову, раз од разу спиняючись і коротко посміюючись, а вона одно беззвучно реготала, прикривши губи рукою, а тоді підняла другу руку і показала Антону великий палець, не перестаючи між тим сміятись.

Він ніяково усміхнувся, здвигнув плечима та й всівся знов на своє місце.

– Ну… хоча б викрутився, – похитала головою Ірина.

Всі, врешті пересміявшись, випили. Антон, щоправда, помітив, що жона лише зробила вигляд, піднісши келих до губів. Він спитав жартома, аби хоч трохи відігратись за свій сором з промовою:

– Хтось, здається, мав намір напитись?

– Антош, – шепнула вона йому, поки Олег із Ігорем голосно переговорювались, – ну ти ж знаєш, як мене розвезе…

І важко зітхнула.

Він опустив під стіл свою правицю, найшов її лівицю, що лежала в неї на коліні, і взяв її в замок.

– Нічого, – мовив затим, – я тобі поможу.

І хвацько, поки Ігор передавав Олегу пакет з полуничним морсом, а той його розкривав і наливав Юлі в стакан, ухопив лівицею Ірин келих і перехилив його собі до уст. Лара, зірка, либонь угледіла краєм ока, а так більш ніхто.

– Ну ти цей… – скривила брову Ірина, – не перестарайся.

Він натомість стиснув її руку в своїй і хвацько підхопив лівою пакет із полуничним морсом, котрий Олег передавав Ігорю назад. Налив у порожній стакан блідо-рожевої рідини й поставив стакан перед дружиною.

– О, – задоволено всміхнулась вона, – оце воно.

Зробила пару ковтків і прицмокнула.

– Смакота!.. Попробуй, – моргнула до Антона і потяглась за чіпсами.

Другий раз частувала Лара і линула Ірині зовсім краплю – ту краплю також проворно допив Антон. Юля ж, цмокаючи свій коньяк, показово скривилась і процідила:

– Так горько что-то… бррр!

– Солидарен, – озвався Олег. – Горько…

– Гірко! – підхопив вже трошки повеселілий Антон і підморгнув сестрі.

– Гірко! – підхопила й Ірина.

Лара з Ігорем піднялись, пригорнулись один до одного і ніжно поцілувались. Цілувались зворушливо і щиро, але все ж трошки стримано перед глядачами, безо всяких там занадто. Так чи інакше, це виглядало напрочуд красиво – Лара хилилась до мужа, як гінка тополенька, обіймала його за шию, притискалась до нього і притискала його до себе, немов намагаючись зростись із ним а чи розчинитися в ньому. Жадала його, і це було видно. А він жадав її, це також кидалось в очі – він обіймав її за талію, а потім, мовби не стримавшись, підняв руки й почав ніжно гладити її світло-руде, огненне волосся, потім, наче знов не стримавшись, одірвався од її губ, торкнувся чолом до її чола, вглядівся їй в очі – глядів із пристрастю, але разом з тим із болем, ніжністю, страхом, жаром, каяттям, німим криком, лихоманним безумством і знов – із болем, страхом, каяттям… Хоч і не видно було його очей, та якось наче всі одчували нині, скільки непідробного, живого, невтримного в цьому його поглядові, отих його рухах, його поставі в цю мить – видно було, що він не просто нині жадає Лару, а й оддається їй увесь, увесь, усім своїм єством, усім собою. І Лара бачила те все і ціпеніла під тим поглядом, під тим навіженим, хворим, благаючим, люблячим, скривдженим, хтивим і знов, і знов – люблячим, люблячим, люблячим!

Вони поцілувалися знов, немов не змігши втриматись, і Антон раптом подумав, що вони ж і дійсно, дійсно так якось підходять один одному, так якось схожі, а чи… Як він раніше не помічав? Ось Лара, тендітна, ніжна, зворушлива – скільки в ній якоїсь ласки, теплої такої краси. І ось Ігор – граційний, стриманий, холоднуватий, якийсь нетутешній… чимось неправильний? Ось вони цілуються, і наче просвітлюється його бліда вилиця, на неї спадає Ларине огненне пасмо, і коли він дивиться їй в очі, то його холоднуватий, виразний світло-зелений немов розтає в її теплому світло-карому… Він наче горів в її огні і хотів, жадав згоріти в її огні. Червоно-чорні ружі палахкотять, і він уже тліє – червоно-чорними змійками повзе по ньому огонь.

* * *

По третьому колу частував Антон, і Лара пити відмовилась, Іра за нею. Остались п’янствувати ото вони вчотирьох – сам Антон, Юля з Олегом та Ігор. Олег пив, часто закусуючи – то підхоплюючи виделкою холодні вже недоїдені відбивні, то цуплячи в жменю чіпсів, накладаючи собі тої заморської ковбаси. Юля ж одно манірно сьорбала той коньяк, усе запиваючи морсом або виноградним соком, часто бовтаючи коньяк у келиху та нюхаючи його, навіть один раз огризнулась до Олега, коли той кпинив з неї за таке пиття:

– Коньяк надобно пить с умом! – пирхала вона. – Вот смотри, я рукой подогреваю бокал, да? И взбалтываю. Дабы он лучше испарялся… а потом вдыхаю! Коньяк надобно вдыхать, а не глушить одну за другой, как вы, там более – это дорогой коньяк.

Словом, була вона вже відчутно п’яненька.

Ігор же, так як і Антон, глушив один келих за одним, майже не кривився, хоча напій був різкуватим – підхоплював рукою скибочку чіпсів і підносив до носа, тоді м’яв її в руці деякий час, немов знічев’я, і або ковтав, або й опускав на стіл, і знов випивав келих одним махом. Врешті – Антон не надто за ним дивився, і сам-бо вже соловів, чим далі, тим дужче.

Юля ж усе захмеліло чіплялась до Лари з Ірою:

– Красавицы! – суворо витягувала вона, але тут же заливалася дурненьким сміхом. – Вы почему нарушаете дресс-код?

– Это в каком это смысле? – невинно всміхалася Лара, обнімаючи Ігоря за руку.

– Ну как… – Юля неозначено повела рукою, – все пьяны, а вы нет! Все пьют, а вы нет! Или че это я хотела сказать? – звернулась вона до Олега, зовсім заплутавшись у своїм просторікуванні.

– Все, что надо, ты о себе уже сказала, – спокійно мовив той, всміхнувшись, і махнув рукою. – Пей себе морсик, дорогая.

– Чего?

– А чего? – відкрита посмішка.

Олег під дією алкоголю, навпаки, якось прояснів і… пришвидшився чи що? Він тепер легко обходив усі розставлені Юлею пастки, аби не вплутатись у звичну безглузду суперечку. А вона, навпаки, залипала, усе зачудовано озиралася, немов тільки-но прийшла до тями чи й узагалі тільки-но потрапила сюди.

– Да ну! – байдуже махнула вона рукою і потяглася за чіпсами.

– Антош, а как ты насчет рыбалки? – перехилився Олег через стіл, налігши на нього.

– Бывает, – кивнув Антон.

– А есть где? Далеко?

– Водохранилище. Речушки там рядом есть еще. И пару прудов тоже.

– На спиннинг промышляешь?

– На удочку, – покрутив той головою. – Бамбуковая есть, и пятиметровка старая, еще советская. Так, на червя, на интерес, – всміхнувся, махнувши рукою.

– Я вот себе спиннинг недавно прикупил. Вывалил… – він взявся за голову, – эта одно пилит теперь.

– Чего? – очунялась Юля.

– А чего? – відкрита посмішка.

Та лиш позіхнула.

– А на червя сюда вот ходил, с отцом ее, дней несколько назад…

– На Сож?

– Ну… где разлив там.

– Я понял.

– Такое там…

– Карасики?

– Во-во. Парочку. Ты рыбачил здесь?

– Как-то с Ларой ходили пару раз, еще детьми. Так, ради смеха.

– Во-во, и я ж тоже. Взяли чекушку…

– Чего? – знов очунялась Юля.

– А чего?

– Я вот что хотела сказать-то… – тицьнула вона раптом пальцем в Лару. – Вы чего-й это не пьете, а?

– Так напились уже, значит, – відкрито кепкувала з неї та.

– Не знаю, как Ира… – раптом тверезо розсудила Юля. – А вот тебя я знаю, как облупленную, и могу поспорить, что ты не пьяна.

– Это с чего это вдруг такие выводы?

– Ты не пела еще!

– Да, это упущение, – згодилась Лара.

– Песню! Песню! – заплескала в долоньки Юля.

– Песню!.. – згодився й Олег. – Как это ты тогда по-украински пела, интересно так…

– Во-во! – закивала й Юля.

– Ну не знаю… – крутнула головою Лара. – Разве что Антошка с Ирочкой подсобят?

– Подсобят, подсобят!.. – закивала головою Юля.

– Куди ж ми дінемось? – здвигнув плечима Антон і всміхнувся до Іри.

– Тогда… ладно, – Лариса прокашлялась. – Но учтите, я подшофе, так что не обессудьте.

– Да пой уже! – махнула на неї рукою Юля.

І Лара тут же заспівала… Антон добре знав цю пісню і знав, що вона подобається сестрі, та часто затягувала її в особливому настрої. Пісня стала відомою в роки розпаду СРСР. Її співав тоді якийсь київський вокально-інструментальний ансамбль, чи то пак рок-група. Слова були так як народні, допотопні, а от музика – їхня власна, така ото більш гітарна, хоча й підроблена під народну. І співали вони її завзято – звучав на початку такий неголосний, зворушливий, але й чимось тривожний гітарний перебір, затим вступав гулкий чоловічий голос цього, як його, вокаліста чи соліста, словом – співця, а тоді вступала й решта групи, доладно, так як ото на весіллях чи проводах. Потім торохтіли ударні, і наприкінці куплету вривалось гарчання електрогітар, звучав голосний програш, а тоді знов так само решта куплетів, вже під оте гарчання та гуркіт.

Пісня й справді була досить відома в ті непевні роки. Її крутили по радіо та навіть по телебаченню, був такий ролик – ця сама група співає цю саму пісню на сцені будинку культури при якомусь військовому заводі. За їхніми спинами – величезне полотнище з серпом і молотом, профілем Леніна та написом: «Перебудова, демократія, гласність», перед ним сидить барабанщик за установкою, його маже не видно, а далі, на облізлій трухлій сцені, вже решта групи. По праву руку од співця – кумедна білява дівчинка з довгим розпатланим волоссям, вбрана в саму лише довжелезну, явно завелику на неї футболку з американським прапором і взута в білі кросівки – електрогітара з купою дротів звисає з її плеча на широкому ремні аж до самих колін, і дівчинка завзято на ній виграє, нагнувшись уперед, час од часу підбігаючи до мікрофонної стійки, аби допомогти співати решті. Зліва од співця – чорнявий м’язистий хлопчина середнього зросту, до пояса голий, вбраний у самі рвані варені джинси і взутий в ті ж таки білі кросівки, він стоїть, широко розставивши ноги, і бренькає на басовій гітарі перед своїм штативом, піднімаючи голову, аби лиш приєднатись до співу. А по центру сцени сам співак – високий світло-русий хлопчина в спортивному костюмі, взутий у білі кросівки, він тримає мікрофон у руці, завзято жестикулює, стрибає по сцені і в найбільш драматичні моменти навіть падає на коліна або й геть качається по тій не надто чистій підлозі, немов корчачись в агонії. Ото такий був ролик, Антон його добре запам’ятав.

А сама ж пісня йому й подобалась і не подобалась одночасно. Вірніше – вона йому скоріше подобалась, але разом з тим і наганяла якусь тугу неясну, немов за чимось безповоротно втраченим. Він знав, чого так – ця пісенька в його пам’яті намертво зв’язалась із милими, але й гіркими спогадами, непевним, але й незабутнім часом. Часом, коли він нарешті вернувся з армії, пішов знов працювати у колгосп, оженився на Ірі, найкращій дівчині в світі, і мав скільки солодких надій, сподівань та мрій, що наче аж серцю було од них тісно у грудях. А потім те все якось так не знати як зникло, здиміло гірким вересневим димом – вмерла мама, розпалась країна, їм з Ірою не вдалося завести дитину… А потім вони зрозуміли, що, мабуть, уже і не вдасться. В’їлася в серце якась тупа печаль і вже не одпускала. Та й сама та дурненька пісенька кудись ділась – її якось так швидко перестали крутити, та й узагалі перестали згадувати. Наче ще якісь півроку тому вона скрізь гриміла, всі її наспівували, а тут на тобі – ні слуху ні духу. Ще кілька років її, бува, виконували в клубі – шкільний учитель музики витівав на баяні, а жіночки в вишитих сорочках підспівували, але нікого вже ті співи чогось не зачіпали, всі сприймали те, немов щось старезне й допотопне, немов йому вже літ двадцять чи й більше. Бува, інколи молодь виспівувала попід дворами, під гітару, літніми вечорами, але недовго – з’явились якісь нові модні пісні.

Одного разу до Пашки Маоцзедуна приїжджав племінник з міста і вони сиділи гуртом у Пашки під двором – і Антон був. Той племінник знав цілу купу нових пісень, і на гітарі бренькав до ладу. Поспівали ж трошки та по чарці випили, а тоді Антон візьми й спитай за ту пісню: ось, мовляв, така і така, мо’ ти заграєш?.. Той не зрозумів, тоді Антон йому навіть промугикав зачин. Племінник лиш здвигнув плечима і мовив байдуже:

– Та то какое-то старье…

Словом, більш ніде Антон і не чув тієї пісні, хіба оце од Лари. А не так давно йому розказала Ірина про одну передачу по телевізору, Антона не було вдома якраз, а вона бачила. Там була передача про всілякі старі шлягери і згадувалось про цей гурт, «без назви», точно, так він і йменувався, «без назви», того Антон і не міг запам’ятати – чудернацьке ж ім’я направду! Причому писалось те одним словом і на іншомовний манер: «беZназви». Так от, той гурт без назви, як виявилось, недовго і проіснував. Після успіху тієї пісеньки вони мовбито збирались за кордон на гастролі, але щось там у них не вийшло, а потому їх і звати перестали – і за кордон, і вдома, перестали крутити, нікому вони вже не були цікаві, наставали інші часи. Вони потикались, помикались та й розбіглися врешті. В передачі розповідалось про долю всіх учасників гурту окремо – як виявилось, барабанщика свого в них не було, грав якийсь найманий, і ото, виходить, усього троє їх і було. Кумедна дівчинка-гітаристка, як виявилось, швидко вийшла заміж за якогось іноземця і полетіла жити за океан, була там мовбито зразковою сім’янинкою і музикою більш не займалась. Другий гітарист, отой м’язистий хлопчина у рваних джинсах, музику, як виявилось, не полишив, але свого гурту не мав, та й сам не виступав – писав музику на замовлення всіляких зірок та зірочок, але не таку, як раніше, а більш сучасну – як ото гриміла тепер по всіх дискотеках. Ніби навіть був заможним, непогано заробляв. Гірше за все прийшлось отому хлопчині в спортивному костюмі – невдовзі після розпаду своєї групи він викинувся з вікна дев’ятого поверху у рідному містечку, помер у швидкій по дорозі до лікарні. Він був чи то під якоюсь наркотою, чи бозна – може, то вже пізніш додумали. Була якраз якась річниця його смерті – того мовбито й згадали за них у тій передачі про старезні шлягери.

– Ой сам же я та не знаю…

Повела Лара своїм гортанним голосом, тихою печаллю в дрімотну російську ніч.

– … що робити стати.

Запряжу чотири воли…

– … та й піду орати,

– потягли Антон з Іриною

– Воли ж мої половії,

Чому не орете?

Літа мої молодії,

Чому марно йдете?

Воли ж мої половії,

Чому не орете?

Літа мої молодії,

Чому марно йдете?

Тоді знов сама Лара:

– Якби ви нас поганяли,

Так ми б і орали.

Якби ви нас шанували…

– …то ми б вас слухали,

– Лара, Антон з Іриною.

– Запряжу чотири коні,

Коні воронії.

Та й поїду доганяти

Літа молодії.

Запряжу чотири коні,

Коні воронії.

Та й поїду доганяти

Літа молодії.

Ой догнав же я літа свої

В Калиновім Мості

Вернітеся, літа мої,

Хоч до мене в гості…

І вже потягли всі – і вони втрьох, і росіяни, в лад і не в лад.

Літа ж мої, літа мої,

Літа молоденькі!

Коли доля нещаслива —

Будьте коротенькі.

Літа ж мої, літа мої,

Літа молоденькі!

Коли доля нещаслива —

Будьте коротенькі.

– Класс какой! – мрійливо видихнула Юля і заплескала в долоньки.

Всі приєднались до неї і нагородили трьох співців бурхливими оплесками.

– Супер… – ще протягла Юля, але осіклась враз і насторожилась.

– Чего ты? – спитався Олег.

– А ну-ка потише! – підняла вказівний палець. – Прислушайтесь…

З вулиці долинав веселий лемент, а Юлине лице між тим наливалося невимовною злобою.

– Да это же тот козляра!.. – вражено протягла вона, дивлячись на Лару, і прудко зірвалась з місця. – Ну, блядь, все.

* * *

– Какой козляра? – здивувалася Лара. – Да куда ты поперлась, черт тебя подери?!

Але Юля вже зіскочила з ґанку і розчинилась у вересневій тьмі – чутно було лише її швидкі впевнені кроки та п’яний лемент віддалік.

– Ну что за наказание?.. – розгублено протягла Лара, подивившись на всіх за столом.

Ті також сиділи трошки ошелешені.

А з вулиці між тим долинули голоси, високий хлопчачий, захмелений, і надтріснутий Юлин, захмелений трошки менше.

– А мы слышим, тут у вас веселье… на полную катушку!

– Долбоеб!..

– Юлька… блин, ты чего?

– Хули ты приперся сюда?

Лясь! Глухий удар об асфальт.

Лара зірвалася з місця і збігла по сходинках, Антон різким та легким рухом перескочив через балюстраду ґанку, обіпершись об неї рукою, і вже чимчикував за нею, за ним не надто швидко крокував і Ігор, за своєю звичкою засунувши руки до кишень брюк та не надто уважно озираючись по сторонах.

Одразу за багажником Лариної машини їх спіткала наступна картина: довговолосий хлопчина в чорному светрі з капюшоном та у світло-коричневих штанях розпластався на асфальті доріжки і закривався руками од розгніваної Юлі, що нависала над ним, широко розставивши ноги та хижо ошкірившись. Трохи поодаль, у присмерку клумби, стояла ще групка людей і не наважились підходити.

– Юля, Юля, Юля… – стурбовано озвалась Лара і підбігла до подруги. – А ну шш, шш… – почала турботливо гладити їй передпліччя і потроху одводити од розпластаного хлопчини.

– Лара!.. – зойкнула Юля, але вже зовсім не зло, а жалібно, якось ображено навіть. – Пусть пиздуют отсюда, сейчас же!

– Юль… Ну Юль… – турботливо приговорювала Лара, усе гладячи їй передпліччя і вже одвівши од хлопчини досить далеко.

Юля скривилась у раптовому плачу.

– Теперь ты на меня обидишься, да? – схлипнула вона і приклала руку до чола – чисто як дитина. – Я испортила тебе настроение-е..

Останній звук вона потягла, уже плачучи.

– Юленька… – ніжно протягла Лара і турботливо обняла подругу. – Ну господи, ну дурочка ж ты моя…

А та ж усе плакала.

– Лар… – прошепотів за її спиною бозна й коли виниклий Олег.

Він зробив до Лари заспокійливий жест, і та обережно відпустила Юлю вже в його обійми.

– Олежка? – якось сонно, мляво протягла та.

– Ну а кто же? – приязно всміхнувся той. – Давай я уложу тебя спатоньки, а? Давай?

– Но я не хочу… еще, – позіхнула та.

– Ну тогда мы подышим воздухом, да? Просто подышим воздухом. Идем, – він уже вів її повз ґанок дачі кудись далі.

– Идем.

Ігор допоміг встати довговолосому хлопчині, і той одразу став виправдовуватись перед ним та Ларою, мовляв – нічого такого, прийшли на гостину, приїхали зі Смоленська, та ми ж нічого, те та се… Як виявилось, то був той-таки Самойлов, столичний кінорежисер-початківець, а з ним отой москвич і аж три якісь дівахи – одна старша, а дві так узагалі із вигляду школярки. І всі три у вельми легковажному одязі – старша в таких ото леопардових лосинах і туфлях на високій шпильці, рожевій легкій кофтинці і якійсь напрочуд короткій курточці, що наче теліпалась на самих плечах, а менші обидві в міні-спідницях, одна в високих чобітках, а друга в колготах у крупну сітку, одна в спортивній курточці, інша в светрі до горла, одна ще й із сумочкою, а інша з незапаленою цигаркою в руці, і всі три з напрочуд крикливим макіяжем.

Словом, заспокоїли того режисера, мовляв, заходьте на гостину, але поводьте себе чемно. Ігор пішов попереду провести їх до дому, а Лара з Антоном трошки віддалік.

– Чуєш, Юля не… – стривожено повів Антон.

– Ничего, – заспокійливо всміхнулась до нього сестра. – У нее бывает… Часом с квасом, – махнула рукою. – Иногда хоть и наклюкается – человек как человек, а иногда вот такое. Я уж думала, она на какой определенный напиток реагирует, так вроде нет…

Вона мляво всміхнулась і зашепотіла йому на вухо:

– Но вообще этот Ванька стремный тип… неприятный такой. Но как бы и не выгонишь же, однокашник как-никак.

– Твой?

– Да, на параллели. Да я его с детства знаю, но так – не близко.

Антон раптом приглушено розсміявся.

– Слушай, я не пойму… – ще хихикнув. – Ну как она его так припечатала?..

Він зобразив рукою уявний удар, намагаючись уявити, як Юля звалила на асфальт не хирлявого із себе кінорежисера.

– Да она здоровая такая кобыла, ты что! – завзято зашепотіла йому на вухо Лара. – Как-то поругались с ней… Да за какую-то чепуху. Как обычно. Я стала язвить, по своему обыкновению, а она как психанет! И… – Лара виставила перед собою руки. – Вот так вот, меня, ты представляешь?.. Как ребеночка, вот так вот взяла… горизонтально! – вона ще показала рукою. – И подняла над собой, ты представляешь, будто штангу какую! И стоит, сучка малая, и держит вот так, вот так вот и держит… пыхтит, блин, а держит, еще и приговаривает: щас брошу на пол! Ты поняла, ей-богу, брошу на пол!.. Господи, я чуть не поседела тогда!

Лара струснула головою, Антон всміхнувся.

Ірина стояла на східцях і позирала на їхню процесію. Отой москвич, скочивши на сходинки, тут же поліз до неї знайомитись, узяв її за руку, а тоді навіть поліз цілуватись, та тут же між ними виник Ігор. Він легким, але упевненим рухом відсторонив москвича, причому той аж якось зіщулився одразу.

– Так, молодые люди… – неголосно вивів до нього Ларин муж і мляво всміхнувся. – Ведите себя прилично.

Кінорежисер тут же одтяг розгубленого москвича і знов став вибачатись та виправдовуватись перед Ігорем та Іриною, його вспокоїли і всадили за стіл. Вони врешті повсідались усі – Ігор скраю, коло нього Ірина, коло неї Антон, за ним Лара. Антон із Ларою коротко пояснили Ірі, що відбулося на алейці, бо вона трохи переймалася.

Напроти них усілася та п’ятірка – старша дівка в голові столу, тоді напроти них режисер, менша дівка, москвич і ще одна дівка. Посиділи так трошки, перекинулись парою слів, але розмова не клеїлась. Хазяїни запропонували гостям пива, і ті радо погодились. Так і сиділи ото, попиваючи теє пиво – кінорежисер щось тихо воркував з тою старшою дівицею, а москвич розв’язно патякав з обома меншими, на хазяїв їм, здавалось, було вже начхати.

Врешті Лара з Ірою пішли на кухню зробити собі ще чаю, а Антон з Ігорем остались під верандою потягувати пиво. Антон закурив, а Ігор немов знічев’я зиркнув на наручний годинник, піднявши вишитий рукав сорочки.

– Где-то наши забияки запропастились… – зауважив він, мляво всміхнувшись.

– К Токаревым, может, пошли? – припустив Антон.

– Наверное, – погодився Ігор.

– Командирские? – кивнув Антон на годинник.

– Да, – кивнув Ігор, – покойного отца. Заказ МО СССР, – всміхнувся знов.

Посиділи ще трохи і дождались Олега з Юлею. Юля була помітно заплакана, але держалась гордовито, Олег вів її під руку на ґанок. На ґанку він запитально зиркнув на Ігоря з Антоном, і Ігор показав на двері дому, мовляв – дівчата там. Олег і завів Юлю до будинку.

Через якусь хвилю він вийшов і, недобре зиркнувши на приїжджих, усівся коло Антона, неголосно пояснив їм з Ігорем, мовляв – все нормально, виплакалась, нормально себе чухає, наче трошки одійшла.

Олег взяв і собі пиво з ящика, одкрив і присмоктався, а Ігор, допивши своє, кивнув до нього з Антоном:

– Схожу на разведку, – і рушив у дім.

Олег поговорив з Антоном ще трохи про футбол, зійшовшись на тому, що Андрій Шевченко – чудовий футболіст, і даремно його продали за кордон, та й посунув і собі в дім. Антон же скурив ще одну цигарку, просто собі сидячи і не слухаючи приїжджих – він одчував, що допився сьогодні вже до певної кондиції і просто насолоджувався тепер відчуттям сп’яніння, свинцевою важкістю в тілі та млявістю, ба навіть відсутністю всяких думок.

Тоді, вже після другої цигарки, його трошки замутило. Він устав і рушив у дім, маючи намір ковтнути простої холодної води з-під крана, але до кухні трошки не дійшов – став у тьмі коридору мацати стіни, у голові йому закрутилось і він побоявся, що впаде. На кухні теж було темно – він мацнув рукою проріз дверей, зрозумів, що то кухня, і відсахнувся. Із залу доносився жвавий, ба навіть веселий гомін, там блискало світло, і він врешті обережно рушив туди. І знов не дійшов – світло чогось різко зблиснуло справа од нього, і його засліпило на кілька хвиль. Він рушив на те світло.

Що воно, Аллах акбар, таке? Де це воно я? А, стій, це Ларина кімната, і в ній горить лампа. Він зрозумів, що як ішов, то наткнувся, мабуть рукою на двері кімнати, і вони отак ото розчинились, впускаючи в коридор пучок яскравого світла. Але куди ж я йшов? – подумалось йому.

Куди я йшов, за чим я йшов?

Підожди, це… Ларина кімната.

Значить… Значить, що?

Так, Лара ж казала! Щось…

Щось вона казала таке. Щось…

Вона казала. Вона казала.

За чим ти йшов?

Так! Вона ж казала – за чим ти йшов, Антош?

За чим, Антош, ну за чим?

Зачем Антош, ну зачем?

Він хитнувся, його повело.

Шафа з книгами, плакати зірок, намальовані зірочки, «Лето 1984, Август», кипариси на березі моря…

Ларо, не плач…

Ларо, не плач.

Ларо, не плач!

Він скривився, його знов повело, замутило.

Лампа мигнула огненною гадюкою, оставила опік зіниці.

Що воно гуде, га?

Що воно так шумить?

Тужливий вітер похмурої осені, гул турбін.

Що?

Лара плаче, скажи їй щось, що?

Щоб не плакала, знайти слова.

Що?

Лар…

Гул, у вухах гидотно шумить.

Що ж?..

Знаєш… Ти схожа на мене. Коли всміхаєшся і… погляд.

Ні, це не те. Щось… Не те, не те!..

Він повів рукою, всівся на її розкладений диван-малютку.

Сестричко, не плач.

Мені страшно за неї, Господи, страшно!

Ля ілаха іллялах…

Мм…

Мухаммаду…

Мм…

Як її захистити, як? І головне – од чого?

Мм… гуде у блядських вухах.

Зацепить карабины!

Захи…

Захистити.

Ні-ні!

Одійди од моєї сестри, заберись од моєї сестри! Не чіпай її, наволоч, я тебе прожену, вона не зронить більше й сльозинки, чуєш, зміюко, я її захищу, ти гад, гад, слизький гад, що повзе по зіниці, я тебе не пущу, ти заберешся від неї, заберешся… й приїде тітка Женя, і поцілує її, і завірюха за вікном, і мама ще жива, і ми дивитимемось, слова мають найтись самі, ми дивитимемось і слухатимемо…

… Передают новогоднее поздравление советскому народу Генерального секретаря Центрального Комитета Коммунистической партии Советского Союза Леонида Ильича Брежнева.

Дорогие соотечественники, дорогие товарищи и друзья! Центральный Комитет партии и Советское правительство уверены, что и в новом…

Тьма, тьма.

Липка тьма цинкової коробки.

Антош, братиииш! Ааааантош нет нет нет нет! Пустите меня! Пустите, неееет! Пустите меня к нему, я так скучила за ним, пустите меня к нему… Антооош! Откройте Господи Христом Богом молю нет нет нет, подождите, нет нет нет… Аааантош, зачем, ну зачем, Антоша, пустите, нет пустите меня к нему о боже нет, підождіть, нет нет нет, а боже мій світе нет, підождіть я ще не попрощалась, ще ні!

Прапори, прапори.

І липень і юність і райцентр у ранковій тьмі тополиний пух жнива країна мама болотисті роси в принишклий пирій пахучі вітри прогірклого літа.

І прапори над твоїм життям.

Найшлись, найшлись, ось вони, я найшов слова.

Підійти до неї, сказати.

Лар…

Торкнутись рукою її плеча.

А тоді сказати.

Ледь ніяково й упевнено.

Я, гражданин Союза Советских Социалистических Республик, вступая в ряды Вооруженных Сил, принимаю присягу и торжественно клянусь быть честным, храбрым, дисциплинированным, бдительным воином, строго хранить военную и государственную тайну, беспрекословно выполнять все воинские уставы и приказы командиров и начальников.

Я клянусь добросовестно изучать военное дело, всемерно беречь военное и народное имущество и до последнего дыхания быть преданным своему Народу, своей Советской Родине и Советскому Правительству.

Я всегда готов по приказу Советского Правительства выступить на защиту моей Родины – Союза Советских Социалистических Республик и, как воин Вооруженных Сил, я клянусь защищать ее мужественно, умело, с достоинством и честью, не щадя своей крови и самой жизни для достижения полной победы над врагами защищать ее защищать ее защищать ее защищать ее защищать её…

Защищать ее…

Защищать ее…

Защищать ее…

І вона зиркне крізь сльози й обніме мене.

І більш ніколи-ніколи не плакатиме.

Боже, як мені дурно!..

Як лишень дурно!.

Боже, чого я лежу?

Я сплю?

– Антош…

Лара та Ірина зазирали в двері до нього, і він підняв голову.

– Ты спишь, Антош? – Лариса.

Ірина занепокоєно дивиться.

– Прилег. Чуть-чуть устал, – він мляво всміхнувся.

– Погано? – Ірина.

Сестра занепокоєно дивиться.

– Та ні… Я цей, зараз, трошки полежу.

– Ну отдыхай, отдыхай, – Лара.

Іра сміється.

– Мы в зале, если что, – Лара.

– Клич в разі чого, – Іра.

Куди вони ділись?..

Обидві…

Тю.

Ну й нехай.

З горем пополам вимкнувши ліхтар, він лежав у тьмі, прикривши очі рукою. Може, з півгодини полежав – йому покращало. Покращало настільки, що він навіть увімкнув світло, полежав зі світлом, а тоді підійшов до Лариної шафи і взяв відти тоненьку дорогоцінну книжечку під сірою палітуркою. Одкрив щось навгад, бігав по сторінках. Тоді спинився на випадкових рядках:

«Церква святої Ірини

криком кричить із імли…»

Його знов хитнуло, він втримався за шафу.

Пробіг униз по рядку, прочитав:

«Рідна сестра, як зигзиця,

б’ється об мури грудьми.

Глипає оком в’язниця,

наче сова із пітьми».

Поклав назад, розвернувся, вийшов у коридор неспішно. У залі так само світилось, і двері там були одчинені. Він зазирнув туди, не виходячи із пітьми.

Іра сиділа в кріслі коло телевізора, в сусідньому – Юля, на дивані – Олег. Вони роззявивши роти, зацікавлено слухали Ірину, а та знай собі розбалакувала недолугою російською, раз од разу зриваючись на українську:

– … Ну от это, знаете, ну как оте наркоманы її варять, на молоці.

– Молочина! – вигукнув Олег, здогадавшись.

– Ну да, – продовжувала Ірина. – Ото наскубуть тої коноплі, ну зварять, а тоді дітей нею понапоюють.

– Как? – ахнула Юля приклавши руку до грудей. – Зачем?

– Ну сама подумай. Это ж в старые времена, тогда панщина была, ну как это по-вашему, кріпацтво…

– Крепостное право! – знов здогадався Олег.

– Ну да. И там отбывали какие-то дни, ну робота на пана, ну там, скажем, у жнива, як це по-вашому, жатва, жнивье?

– Мы поняли, поняли… – нетерпеливо закивали обидва.

– От. Ну і як, а там діти грудні… Ну, маленькие еще, они плачут, їсти хотять, их спеленают так от и… ну бросят там где-то в гаєчку, как это по-вашому? Лесок, рощица? Короче, не суть. Ну они сами жнут там, в нивах, ну бабы эти, а деток оставят, напоят тою бовтанкою, аби не плакали.

– Ужас какой!.. – знов зойкнула Юля.

– Ну да, – погодилась Іра і задумалась собі, коротко кивнувши.

Тоді продовжила так само задумливо:

– Они спят себе от этой конопли. А некоторые умирали.

– Умирали? – Юля ще ширше розкрила очі.

– Ну да, – Іра зітхнула. – Может, если крепкую надто заварят… или детки если маленькие.

– Страх господень! – видихнула Юля.

Антон повільно, обережно розвернувся назад – у голові якась пустота ватна, ні думок, нічогісінько – він ступив пару кроків по коридору.

– Неужели это правда? – ще почув він ошелешений Юлин голос за спиною. – В самом деле, такое было?

– Та не знаю я, – знов зітхнула Іра. – Кто постарше, рассказывают. Мо ’ що й видумки…

Вони ще щось там собі гомоніли, але Антон уже не розбирав. Він обперся рукою об дверну раму кухні і зазирнув туди. Сіяв розкритий холодильник, а коло протилежної стіни пристрасно обнімались та цілувались Лара з Ігорем у своїх вишитих сорочках. Вони несамовито притискались один до одного – як Антон хитаючись, обережно підійшов до дверей, то Лара якраз, притискаючи Ігоря до стіни, пристрасно цілувала його в уста і пестила однією рукою його плече, а другою груди. А поки Антон розлупався, ще їх і не впізнавши до ладу, вони немов якось стрімко помінялись містами – Лара стояла спиною до стіни, піднявши одну руку, а Ігор тримав ту її руку у своїй, ніжно пестячи їй зап’ястя, другою ж рукою вона гладила його голову, а він своєю ковзнув по її талії… Тепер він цілував її уста, щоку, а тоді опустив голову і поцілував їй горло, припав до її яремної впадини, важко дихаючи – вони обоє так важко дихали. Лара ледь чутно застогнала, а він опустив чоло на її плече і проговорив тихо, тужно, з таким же ледве чутним стогоном, гірким болем в голосі, стражденно:

– Ты… ты… ты…

Антон соромливо одвернувся і почовгав собі до веранди – одвідти також доносились жваві голоси, либонь, якась завзята суперечка – чоловічі голоси та різкі вибухи жіночого сміху.

– …Для них хороший русский – мертвый русский, а не Ельцин какой-нибудь. Это цивилизация геноцида… – начебто отой москвич. – И Ельцин для них такая же гадина, как и остальные сто пятьдесят миллионов.!.. Ну, девочки, ну не ссорьтесь вы!

– Не ссорьтесь, девочки! – глузливий голос кінорежисера, плямкання.

– Просто эта гадина им помогает разрушать нашу империю зла! Пока…

– Тссс!

– Но как только, если только, попомни мои слова, он рыкнет что-то не то на них… то мгновенно превратится в красно-коричневого диктатора, расстрелявшего свой парламент, устроившего геноцид мирного чеченского населения, и так далее, и тому подобное…

– Ну так а при чем же здесь ваххабиты?

– Слушай! С метафизической точки зрения…

– О как заговорил!..

– Да, черт побери! С метафизической точки зрения сам… сам вот этот термин «ислам», понимаешь, он… Люсенька! Ну что ты делаешь? Так вот, сам этот термин «ислам» – он означает покорность богу, рабство. Бог у них – это коса смерти над миром, бог убивает мир, потому что мир… ничтожен.

Антон зайшов під навіс веранди і роззирався в пошуках ящика з пивом – не могли ж вони його увесь видудлити? На приїжджих він узагалі не звертав уваги і мало розумів з того, що вони плетуть.

Урешті він побачив ящик просто на столі перед ними – там ще оставалось кілька непочатих пляшок. Він і підійшов собі до того ящика.

– О! – замахав рукою той москвич. – Вот кто нас рассудит, вот! Антон у нас герой-афганец….

Пролопотів він те захмелено і повів рукою, немов представляючи Антона отим своїм лярвам. Антон зиркнув на нього, але не бачив його. Все пливло перед очима. Він потягнувся до пива.

– Антон, ты как практик…

Режисер захихикав.

– … Подтвердишь или опровергнешь мой тезис о том… ммм… что ислам по сути есть тер-рористи-ческая идеология, по своей сути?

Він так і проказав оте «тер-рористи-ческая» по складах.

Антон здвигнув плечима і наморщив лоб.

– Восток дело тонкое, – вивів він, наче бозна й кому одповідаючи.

– Очень остроумная цитата, – знов хихикнув режисер і нахилився до своєї лярви, тої, що старша.

Антон перевів на нього уважний погляд, але тут же перед його взором знов усе попливло, і він опустив погляд на ящик із пивом.

– Поясни, – приязно всміхнувся москвич і налаштувався слухати, підперши тяжку голову рукою.

– Пояснить? – Антон всміхнувся так само лагідно і обіперся руками об стіл. – Ну вот представь себе… едешь ты колонной по центру города. Вокруг люди, белый день. И вдруг…

Антон показав рукою.

– …Из толпы вылетает во-от такой пацаненок…

Антон показав рукою собі на коліно.

– … и мину-лягушку под головную машину только – хуяк!..

Він різко вдарив розкритою долонею по столу – хвойди стрепенулись, пляшки задрижали.

– И вот че с ним делать – стрелять по нему, не стрелять?

Антон наморщив лоба і якось ізнов на хвилю випав із розмови.

– А ты стрелял? – геть уже якось не приязно просичав отой режисер.

– Я? – Антон знов уважно на нього подивився і витяг із ящика пляшку з пивом. – А как же! Я ж герой.

Він обпер горлечко об стіл, легким ударом збив з нього пробку, підняв пляшку, неначе заради тосту й мовив:

– Даруйте.

І спустився по сходах ґанку, нетвердо, хитаючись, рушив у пітьму селища. Він прошкандибав до дороги – там яскраво палахкотіли ліхтарі і було тихо, безлюдно. Присів на обочині дороги навпочіпки й потягнув пива з пляшки – алкогольний запах вдарив по ніздрях, рідина неприємно застрягла в горлі.

Не хочеться більше. А наче ж не п’яний? Тільки от думки кудись ділись, бозна й куди.

Йому дуже захотілось повернути оте туманне відчуття тепла, свинцевої важкості в тілі, що наповнювало його до отих непевних марень у домі. Самих марень він уже майже не пам’ятав – лиш якесь неясне відчуття болю, опіку чи бозна й чого, про нього не хотілося згадувати, не хотілося думати – думки натикались на глухий мур пам’яті.

Він із надією потягнув іще пива і знов зробив лиш маленький ковток – не хочеться. Поставив пляшку на асфальт, витяг із кишені цигарку, закурив. Тут-бо й одчув чийсь погляд собі у спину.

– Ларо, не стій за спиною, – мовив, усміхнувшись.

– Это я, – продзвенів у вересневій тьмі ясний та спокійний Ігорів голос.

Дивно. Чогось Антон був упевнений, що то сестра стоїть і дивиться на нього із тьми.

Він затягнувся цигаркою.

Лункі кроки по сухому асфальту.

Шарк, шарк…

Ігор присів коло нього з пляшкою пива, потягнув.

– Достали тебя наши умники? – всміхнувся.

– Да нет, я, видимо, перебрал малость, – усміхнувся й Антон.

– Бывает.

Помовчали з хвилю.

– Послушай, Антон, – Ігор немов задумався, – я знаю, что вы с Ларой близки, поэтому… хотел тебе сказать, мне это важно тебе сказать. Я ее очень люблю.

– Игорек…

Антон хотів його зупинити, мовляв – справи ваші, і все таке… Але той махнув рукою.

– Нет, послушай, правда. Абсолютно искренне, у меня… никогда такого не было, вообще никогда. Я вообще не думал, что такое бывает.

Він якось болісно скривився.

– Не думал, что бывают такие люди, как она, не думал, что можно такое чувствовать к человеку, она… Она такая прекрасная, я ее люблю, люблю ее голос, ее взгляд…

– Игорек…

– Я хочу молиться на нее, боготворить ее. Пусть глупо так звучит, мне наплевать.

Він доторкнувся вільною рукою до своєї скроні, немовби йому боліло.

– Она самая лучшая, она единственная, и я не могу без нее жить.

Він поставив пляшку на асфальт і обхопив другу скроню рукою.

– Я не знаю, как я жил до встречи с ней, я не представляю, это не жизнь, Антон – что это была за жизнь? Как это передать? Когда вся твоя прошлая жизнь – это всего лишь мерзкий страшный сон, и вдруг… Ты просыпаешься. В новом прекрасном мире, где есть все, там просто есть абсолютно все. И перед тобой не просто человек, перед тобой центр этого нового мира, его смысл и его душа. И смысл всей твоей жизни.

Його руки на скронях дрижали, і він здавався Антону хворим. Не холодним граційним хижаком, а хворим, хворим, хворим.

– Игорек, пустой разговор… – ще розгублено мовив Антон, але Ігор його припинив.

– Просто знай, что я хочу одного – чтобы она была счастливой, самой счастливой на свете, я хочу делать для этого все, что в моих силах, и все, что не в моих силах, чего бы мне это ни стоило – я хочу сделать ее самой счастливой.

Він помовчав.

– И сделаю.

– Ну… – Антон здвигнув плечима, – если что, зови. Я помогу.

Ігор зиркнув на нього блідо-зеленими очима і м’яко поклав йому руку на плече. Та рука дрижала.

– Так… – пролунав у них за спинами гортанний жіночий голос, ледь захмелілий. – И где это мои самые главные мужчины? А вот они где оба!

Антон та Ігор посміхнулись.

Лара підбігла до них і нахилилась, обняла обох за шиї й задоволено промурчала.

Ігор підморгнув до Антона.

– На счет раз…

– Взяли! – кивнув той.

Вони спритно з’єднали руки в неї під коліньми і на спині та й підняли її вгору, розвернули до дому. Лара заверещала та ще міцніше ухопилась за їхні шиї, а вони спокійнісінько понесли її до будинку на своїх руках, так ото, сидячи – немов царицю на престолі.

X

«Іринко, у мене трошки приємних новин. За одне з «відряджень» на групу солдат із нашої частини подали документи, щоб нагородити орденами та медалями. На мене також послали документи в Москву на медаль «За відвагу!». Чекати довго, аж до осені – оформляють документи, затверджують і т. д. За мене не переживай, зі мною нічого не сталося, живий, здоровий, все нормально. Ну от і все про себе. Погода у нас тут спекотна, як завжди, п’ятдесят і більше, одне тільки погано, що вітер майже кожен день, і сильний. У нас його називають Афганець, він дме завше з одного боку – з півночі. Ну та нічого. Ось і все, буду завершувати свого листа. Пиши про себе, про все. Чекаю на твої листи. Твій Антон».

Влягалися спати глупою вересневою ніччю. Юля з Олегом пішли до Токаревих, сама Юля вже цілком повеселіла і всміхалася, жартувала. Побажали їм солодких снів, та й пішли ото собі. Лара сказала приїжджим, аби ті вкладались у залі, та вони вкладатися ще й не думали – гиготали та теревенили собі під верандою, дудлили пиво і мабуть що не лише його. Антону ж з Ірою Лара намірялась постелити в її кімнаті. Ті одразу запротестували, мовляв, а ви де будете, і таке інше. Антон навіть хотів було лягти у веранді, а чого ні – там також є старенький диванчик, та Лара навідріз йому відмовила, мовляв, там холодно перед ранком, будуть ті приїжджі шастати туди та сюди, та й узагалі… Чого ото викаблучуватись, – лагідно мовила вона і стала їм з Ірою стелити на «малютці». Тут уже забаскаличилась Ірина, мовляв, ви з Ігорем лягайте на «малютці», а ми з Антоном вже якось. Її тоді зупинив уже Ігор, він сказав, що для Лари вони принесуть розкладне крісло із зали, а сам він, мовляв, ляже на підлозі, ото і все, нічого такого.

Їм нічого не залишалось, окрім як погодитись, хоч і скорчивши перед тим скорботні міни. Потому Антон з Ігорем пішли до зали і притягли відти те розкладне крісло, з горем пополам розклали його коло шафи з одежею, під тою картиною з садибою на березі моря та кипарисами. Затим Лара почала стелити собі та мужу, а Ірина пішла в душ. Антон же скинув олімпійку і якось безсило опустився на постіль у спортивних штанях та майці – він уже дрімав на ходу. Лара збирала по кімнаті якусь одежу, а Ігор возився ще з тим кріслом – чогось воно йому нерівно стояло, і він щось усе заклопотано підкладав під одну ніжку. До кімнати зайшла Ірина в плавках та Антоновій тільняшці, вона витирала рушником мокре розплетене волосся, темні пасма зо світлішими – Антон мляво всміхнувся до неї і хотів було щось сказати, але тут же забув, що.

– Давай фен достану… – озвалась до неї Лара.

– Та ні, за чим? – одмахнулась вона, всміхнувшись, і дістала з сумки гребінець.

Вона всілась на диван коло Антона і стала похапцем, швидкими вивіреними рухами розчісувати мокре волосся, а Лара забрала в неї рушник і пішла в душ сама.

Ігор, ще щось гухнувши над тим кріслом, врешті встав, подивився на нього згори і здвигнув плечима.

– Вроде устойчиво, – мляво всміхнувся він до Антона з Ірою і почимчикував до зали.

Іра перехилилась через Антона і поклала гребінець на тумбочку.

– Ти вже спиш? – спитала його, всміхаючись.

– Мм… ні, – розлупався він.

– Спи, – сказала вона, так само приязно всміхаючись, і цмокнула його в чоло.

Антон розгублено всміхнувся у відповідь, а вона легким рухом скрутилась калачиком на постелі коло нього, спиною до нього, і ледь не з головою закуталася в ковдру. Виглядало з-під ковдри тепер лише пасмо її волосся, темне зо світлішим, та ліва рука – тонкі пальці, нігтики з перламутровим лаком, краєчок рукава тільняшки.

Іринка – подумалось Антону, а ок чому, й хтозна. Думки його знов заплутались, але вже без дурноти, він просто розімлів, пригрівся, хотілося спати. Він потягнув на себе другий край ковдри і вкрив нею самі ноги, відкинувся головою на подушку.

Полежали трошки в самотині, і до кімнати зайшла Лара в довгій чорній футболці чи мо ’ такій ото нічній сорочці з червоним серпом і молотом на грудях та червоним же написом під ними на животі не нашими літерами «DOSTOEVSKY». Ларине руде волосся також було мокре, вона роззирнулась по кімнаті та ніжно зітхнула:

– Всі сплять…

Ірина кумедно визирнула з-під ковдри і всміхнулась їй.

– Добраніч! – мовила до неї Лара і жартівливо поворушила їй волосся одною рукою.

Потому вона дістала з шафи для одежі матрац і стала стелити Ігорю на підлозі. Антон мляво повів очима за її рухами, тоді знову втупився у стелю. До кімнати зайшов Ігор у сірих бавовняних спортивних штанях, до пояса голий, рушник теліпався на його шиї. Тепер видно було, що тіло в нього красиве, треноване.

– Лар, ты моей майки здесь не видела? – неголосно спитав він, роззираючись по підлозі.

Та саме стелилась собі на кріслі.

– Посмотри там в углу, – одповіла і, не обертаючись, тицьнула пальцем, – я туда всю одежду сбросила.

Він зиркнув туди в куток, а тоді ніяково махнув рукою.

– А, ладно…

Повісив рушник на дверці шафи, тоді якось так спритно зі спини обняв Лару за плечі і поцілував її в шию, нижче вуха. Ледь чутно зітхнув і тут же одпустив її, так само спритно влігся боком на свій матрац і вкрився ковдрою. Чи то пак отим Лариним картатим покривалом, що слугувало йому тепер за ковдру.

Лара обернулась і якось розгублено, але разом з тим ніжно, зворушливо зиркнула на нього. Мовила з ледь вловимою звабою в голосі:

– На добраніч.

– Угу, – промугикав він у відповідь з-під ковдри, так, немов уже спав.

Вона тепло всміхнулась, дивлячись на нього, обережно оминула, підходячи до стіни, клацнула вимикачем, і світ згас.

– Всі сплять, – ще мовила вона у темряві і пішла до крісла, вляглася.

Антон прислухався до нічних звуків, розібрав оддалений регіт під верандою і більш нічого. Стояла тиха осіння ніч, і навіть вітер не шелестів за вікном, мовчало, немов вимерло, селище, і не доносився здалеку гул транспорту на трасі федерального значення Брянськ-Смоленськ.

Дрімота наповзала на нього, а він усе слухав. Ось ворухнулась Лара на кріслі. Знов тиша, регіт під верандою. Ірина плавно перевернулась на живіт і обняла руками подушку, засопіла. Тиша. Він засинав, засинав.

Раптом гамір прокотився коридором, зареготали в залі.

– Да ну елкин дрын… – тихо простогнала Лара і піднялася з постелі.

Вона одчинила двері, і видно було в їхньому просвіті, як вона кулаком тре собі ліве око. Сонно позіхнула і рушила в коридор. Ігор заворушився на підлозі і, швидко та наче геть беззвучно піднявшись, рушив за нею.

Крізь пелену сну Антон чув, як Лара щось сказала гамірній компанії в залі, але не розібрав, що. Тоді почувся рівний і тихий голос Ігоря, теж не розібрати, але щось коротко, уривчасто. Гамір ураз якось притих. Ігор з Ларою вернулись, він легенько торкнувся її передпліччя, пропускаючи в двері перед собою, вона ще позіхнула, зайшла, тоді зайшов і він, причинив двері. Вони знов повлягались на свої місця, причому Лара ще якийсь час неспокійно посовалась на постелі, тоді коротко зітхнула і притихла.

Іра наче й не прокидалась. Антон заплющив очі. Він дрімав, але остаточно заснути ніяк не міг, то наче засинав, то знов прокидався, хоча очей вже більш і не розплющував.

Через якийсь час Ігор на підлозі хриплувато засопів через ніс, неголосно – він наче й не хропів, а отак ото тяжко хрипів через ніс. Антону мелькнула думка що, може, то в нього через оту ледь помітну травму ускладнене дихання. Іра тихенько сопіла собі в подушку, Лара дихала уві сні глибоко, мирно, вільно. Із залу вже не доносилось ні звуку.

Антон лежав і злився сам на себе через те, що не може ніяк заснути. Хміль вже наче геть його відпустив, лише ледь-ледь сушило горло, він навіть подумав, чи не встати бува тихенько та не випити води на кухні, покурити заразом. Але він таки заснув, заснув, не помітивши й як, заснув та навіть побачив жахіття.

Жахіття те було особливо неприємне тим, що неясно було, де кінчалась яв і починалося вже воно. Просто собі лежав і слухав ніч, слухав, як вільно дихає сестра, як сопе в подушку дружина, як хрипить через ніс Ігор. І все те його хрипіння дошкуляло йому, Антону, він наче хрипів дужче й дужче, голосніше і голосніше. Антон прислухався, та очей не розплющив – і що то він так хрипить? Голосніше й голосніше, а тоді хрип став рухатись по кімнаті. Ось він там, де й мав би бути, на підлозі, коло Лариних ніг, а ось вже й трошки вище, над краєм дивану, ось вже над Іриними ногами, над бильцем дивану і все гучніше, гучніше. Гулкий хрип наповнював кімнату і рухався по ній. Коло дверей, коло шафи з книгами, ось він уже над Антоном. Чого ж він, Антон, не розплющує своїх очей? Чогось не розплющуються ті очі. Хрип нависає над ним – непевний, тривожний, та де, вже то не хрип, а низьке утробне гарчання, хиже, зловісне, з якимось противним шипінням і клекотом. Чого ж він не розплющує очей своїх?

Глуха вереснева ніч, і цей хрип над ним. Він різко розплющив очі. І одразу втямив, що до чого – то не він розплющив очі, а Ірина, то він знов бачить усе її очима. А бачив він себе, Антона, він лежав і спав, розпластавшись на спині, розкинувши руки, високо закинувши голову на подушку. А над ним стояв Ігор. Він стояв до пояса голий, засунувши руки в кишені сірих бавовняних штанів, трошки згорбившись, стояв і дивився на Антона, і дико, зловісно гарчав уві тьмі. Тьма і тьма, і це страшне гарчання на весь білий світ, у цю пусту і глуху вересневу ніч, пітьма Лариної кімнатки, і лиш Ігореві світло-зелені очі мертвенно зблискують у тій пітьмі.

* * *

Антон смикнувся і прокинувся – у вікно кімнатки лився млявий ранковий світ осені. Він озирнувся по кімнаті – Ларина постіль розстелена, а на підлозі, де ніччю спав Ігор, не було вже ні матраца, нічого. Іра дрімала коло нього в його блакитній тільняшці, сховавши праву руку під подушку, повернувшись до нього лицем, майже на боці – чітка ознака того, що скоро прокинеться. Окрім неї та самого Антона, у кімнатці нікого не було.

Він обережно, аби не збудити Іру, виліз із-під ковдри й пошкандибав на кухню. У скронях трошки стукало, та не надто сильно, сушило горло – ото і все похмілля, не страшно. Він зиркнув на веранду, прислухався. У домі тиша, двері зали причинені. Пройшов на кухню, одкрутив кран, напився води. Роззирнувся ще – на кухні чистенько, стоїть вимитий посуд, а на столі каструлька з ополоником, ще тепла. Антон зазирнув туди – якийсь духмяний супчик, чи щось таке. Він почовгав до ванної та вмився, збризнув навіть голову холодною водою.

Тоді зайшов на веранду, взяв із сумки пачку цигарок. Вийшов на ґанок і закурив. На столі під верандою на диво також не було сильного розгардіяшу, лиш стояла пара-трійка порожніх пляшок з-під пива, повна недокурків попільничка та отой самий пластмасовий ящик із-під пива під столом. Стояв похмурий вересневий ранок, хмарний, проте не надто холодний. Низькі суцільні хмари устилали весь виднокрай, подихав слабенький вітерець.

Антон повернувся в дім і зазирнув до Лариної кімнати – Іра так само спала на боці, але вже легенько повела плечем, як він одчинив двері, – точно скоро прокинеться. Він обережно причинив двері та тихенько зазирнув до зали. Диван складений, ліжко охайно застелене, а в дальньому кінці зали, під вікном, збоку од телевізора, сиділа в кріслі Лара. Вона була в тій самій довгій чорній футболці з червоними серпом, молотом і написом «DOSTOEVSKY», закутана в своє улюблене картате покривало. Голі ноги в різнокольорових смішних в’язаних панчохах вона підібгала під себе, на колінах тримала розкриту книжку і зосереджено схилилась над нею, огненна коса її була розплетена і спадала на одне плече, окремі пасма закривали половину лиця. Вона зосереджено читала, не одразу й помітила, що хтось увійшов.

А як підняла очі, то Антон із якоюсь навіть не очікуваною для себе самого ніжністю в голосі промовив:

– Привіт, сестричко.

І тепло, трошки ніяково всміхнувся.

Вона в ту ж хвилю просяяла, всміхнулася радісно, так само тепло.

– Антошко… Доброго ранку!

І нетерпляче поплескала долонькою по бильцю крісла, мовляв – іди сюди, сідай лишень коло мене, скоріш, скоріш!.. Сама посунулася вбік і поправила край покривала, що сповз при цьому з її плеча.

Антон підійшов і всівся на широке бильце крісла, поклав руку на спинку, немов приобіймаючи Лару, а вона, задоволено примруживши очі, прихилилась до нього головою і, лишивши книжку, поклала руку йому на живіт.

– Виспався? – спитала, зворушливо всміхнувшись.

– Так, – кивнув той, і собі всміхаючись.

– Боже… як класно, що ви приїхали! – видихнула вона і, одхилившись, поглянула йому в очі теплим, рідним поглядом.

Антон нахилився до її ніг і зиркнув на палітурку книжки. Старезна, ще радянська книжка, потерта палітурка з якимись дітлахами й пожухлим листям. Віктор Кава. «Осіння стежка».

– Де всі? – спитав Антон, роздивляючись палітурку.

– Доповідаю, – Лара легенько вдарила долонею по коліну. – Игорь рано утром опять отбыл по службе в Смоленск. Боже, я этого не вынесу!..

Вона болісно обхопила рукою чоло, але тут же знов випрямилась.

– Вызвали… Я встала проводить, хотя бы пару бутербродов ему собрать. Пока я там возилась на кухне, он разогнал ту богадельню в зале, уж куда они все отбыли потом, я без понятия. В общем, проводила я своего ненаглядного и хотела еще прилечь – примелась Юляха, отчиталась мне, что едет с Олегом в Смоленск за бритвой.

Лара всміхнулась, Антон також.

– Говорю – так подождите, что ли, сейчас все проснутся, мы позавтракаем спокойно и отвезем вас…

Лара задумалась, а тоді напрочуд смішно перекривила Юлю, манірно розтягуючи слова надтріснутим голосом:

– Не-не-не, мать, мы на маршруточке, мы скоренько…

Антон пирхнув.

– И по-ошли, вдвоем по поселку, как примерная пара, за ручки держатся… Ну что, я ей ключи от нашей квартиры молча ткнула, вижу – надолго эти все бритвы да маршруточки.

Антон розсміявся знов.

– Смотрю, уже спать особо некогда, пошла на кухню что-нибудь приготовить нам. Тут Ира встала, помогла мне.

– Іра вставала?

– Да, она что-то плохо спала, потом пошла досыпать.

Антон кивнув.

– Я кофе выпила, вроде и сон прошел.

Лара всміхнулась.

– Ларо…

Антон легенько двома пальцями торкнувся її плеча.

– Що?

Вона, всміхаючись, зиркнула йому в очі.

– Як ти живеш?

– Як живу?

– Розкажи мені.

– Та я ж писала, все, – вона, всміхаючись, розвела руками, – без особливих змін.

– Нескромне питання…

– Иное, – вона категорично повела рукою, – сочту за оскорбление чести и достоинства.

– Працюєш де зараз?

– Все так же, – зітхнула Лара, – кормлюсь переводами понемножку. Но так чтоб где-то работать… да и смысл?

– Завше цьому дивувався… – розгублено всміхнувся Антон. – Чи то часи такі настали? Та ти зі своєю макітрою могла б…

– Анто-ош… – перебила вона його, коротко позіхнувши. – Моя макітра ленивая и нелюбопытная. И тебе это, между прочим, прекрасно известно, – всміхнулась.

– Скільки ти знаєш мов? – не одставав Антон.

– Много, – смішно буркнула Лара. – Сейчас в основном оперирую английским и немецким, если ты об этом, – знов коротко позіхнула. – С французским, как ты знаешь, у меня всегда были определенные проблемы…

Антон знав, що сестра знає з десяток мов, і його це завше вражало. Натомість Лара завжди ставилась до своїх умінь скептично і не втомлювалась пояснювати йому, що поліглоти нічим не одрізняються од звичайних людей, це, мовляв, такий склад характеру, і не більше. А от Антон цілком щиро вважав, що сестра себе недооцінює в цьому сенсі. Йому все здавалось, що вона мала б якось реалізуватись професійно, а по його це значило, що вона має обов’язково працювати десь на ставці з восьми ранку до шести вечора – інакшої реалізації він не розумів. Він знав, що на початку дев’яностих Лара деякий час працювала за спеціальністю в російському МЗС, і щиро дивувався, коли вона раптом покинула ту роботу, лаяв її. Її пояснення, мовляв, робота там тупа, нудна і малооплачувана, його аж ніяк не влаштовували.

– Скільки? – усе насідав на неї Антон.

– Думаешь, я считала? – вона просто з нього кепкувала. – Что-то изучаешь, что-то забываешь… Лучше всего, – вона виставила руки, обороняючись, – я владею украинским, и тебе это отлично известно. Вот еще бы языковой практики побольше…

Вона зітхнула, зітхнув і Антон. То була вже така гра в них – він приставав до неї, мовляв, чого це з такою золотою головою бити байдики, і починав ті приставання завше з питання, скільки вона знає мов і які саме. А вона завше припиняла його прискіпування, одповідаючи, що краще всього з іноземних володіє українською, але от мовної практики замало, а братець їй у тому навіть допомогти не бажає.

– І все одно, – махнув рукою Антон, – могла б… а не сидіти отак.

– Прости мені, недільний мій Хрещатик, – продекламувала вона і тицьнула його пальцем у ніс, – що, сівши сидьма, ці котли топлю.

Він натомість легенько ляснув її долонею по лобу.

– Потороча, – буркнув, сміючись.

– Не знаю, говорила, нет… – продовжила вона, задумавшись, – не так давно пришлось поменять квартиру. У домовладельца там обстоятельства обнаружились… В общем, продал он ее – кто-то там у него за решетку угодил.

– А чого ти… в тітки Жені ж наче є квартира там?

– Ну вот пусть маман там и живет, – пирхнула Лара. – В своей квартире. Еще чего!

– Ну ясно.

– Да какая разница уже… Мы с Игорем все равно решили съехаться, к нему.

– Він москвич сам? – не надто уважно спитав Антон.

– Нет, он из Грозного родом.

– Откуда? – Антон знов і не втямив, коли перейшов на російську.

– Из Грозного, – спокійно повторила Лара. – У него отец чеченец, мать русская. Но они давно разошлись, его мать воспитывала одна. С отцом он, насколько я знаю, почти не общался.

Антон хотів ще щось спитати, але тут до залу зайшла Ірина в Антоновій тільняшці та плавках, боса, з розплетеним волоссям. Вона сонно протирала очі.

– Доброго ранку! – сонно протягла вона, помахавши Антону рукою, і позіхнула. – Ларо, дай мені трошки кави, бо я не можу.

Вона знов позіхнула і граційно, розслаблено обперлась ліктем об стіну, схрестила стрункі ноженята. Антон зиркнув на жону, і весь якось звеселів, окрилів, геть забув, що хотів іще спитати у сестри.

– Давайте тогда по протоколу, – всміхнулась Лара та виструнчилась у кріслі. – Отведаем вначале нашего с Ирой супчика, потом кофе и задушевные разговоры… Идемте, идемте!

Вона встала і підійшла до сонної Іри, накинула на неї своє картате покривало і закутала в нього, а тоді, обнявши її, трошки чамренну, за плечі, повела в коридор. Антон неспішно пошкандибав услід за ними.

* * *

Суп був овочевий, на курячому бульйоні, дуже смачний. Антон з Ірою вчергове звинуватили Лару в тому, що вона прибідняється щодо свого мовбито недолугого готування, а та вчергове стала однікуватись, мовляв, готували-бо удвох із Ірою, та й узагалі – то ви, мовляв, навмисне, аби не образити. Іра ж почала завзято протестувати, казала, що вона лише кришила овочі, рецепт-бо Ларин, і керувала ж усім Лара.

Антон ще нарізав до сніданку трошки власних копченостей, Лара їх похвалила. Так і поснідали, перемовляючись то про їхнє життя в селі, то про Ларине в Москві, то про всякі безглузді дурниці. Згадували й учорашню п’янку.

– Что ты там за фурор произвел в дискуссии об исламском радикализме? – спитала Лара в брата, безпосередньо плямкаючи.

– Об чім? – щиро здивувався той.

– Ну… – вона ковтнула і потяглася через стіл за хлібом. – До меня дошли уже какие-то отголоски… вчера и сегодня утром. Савельев тот конченый что-то все оправдывался, мол, ничего ж такого не имели в виду, просто разговор… Вроде ты наехал на них тогда.

– Їй-бо, не пам’ятаю, – крутнув головою Антон.

Він і дійсно не пам’ятав до ладу. Щось таке він їм сказав, щось огризнувся – оце згадувалось, а от що саме? Ісламський ще якийсь радикалізм… Він пам’ятав ото, як узяв пива в них, і щось буркнув, чи «бувайте» чи «даруйте», а перед тим якась чорнота. Не подобалась йому та чорнота зовсім – із ним таке бувало з юності, і чим більше випивав, тим частіше. Він з Ірою не раз про те говорив, і сходились на тому, що йому таки треба менше пити. Не сказати б, що він пив багато, але дехто п’є, хоч ото і кожного дня бува, так уляжеться і спить, або варнякає без ладу, або викаблучується. А Антон напивався рідко, та вже як нап’ється… Гірше всього була ота чорнота – він під ту чорноту міг бозна-яких дурниць натворити – знав за собою таке.

– Недавно… – Іра поклала Ларі руку на передпліччя і змовницьки примружилась, – ходив у школу на виховну годину, – тицьнула пальцем в Антона.

– Ось, Ір… – одмахнувся той.

– Мовчи вже, – огризнулась та і продовжила до Лари. – У мене там подруга є, історичка, Тамара, не пам’ятаю, чи розказувала…

– Так, так, – закивала Лара.

– Ну от вона й попросила, на день виведення військ, мовляв, скажеш кілька слів усього: вчіться добре, любіть Батьківщину, таке-сяке… Він би й не пішов, та ще й у колгоспній конторі уламали, мовляв – треба, як це так?..

– Ну-ну! – Лара зацікавлено підперла голову рукою.

– Ну і пішов же… Господи, треба було чи слідом іти, чи я не знаю!.. Якраз була на ревізії, здається. Тамарка казала – зібрала там старшокласників в історичному класі, ну, на перерві. Вона та ці старшокласники, ну і більш нікого, ну а що вже там?.. Цей же з колгоспного гаража додому йшов, Тамарка його ледь не під руку приперла туди. Ну, сказала там Тамарка про річницю виведення військ, про вшанування, таке-сяке… Тоді ж – зараз з напутнім словом звернеться житель нашого села, воїн-інтернаціоналіст…

– Іро! – буркнув Антон.

– Іро, Іро… – смішно, грубим голосом перекривила та. – Цей вийшов, оглядівся і каже, от слово в слово: «Добрий день, діти! А де ваші вчителі? В канцелярії сидять? Ну, вчіться тоді добре». Розвернувся і пішов.

Лара пирхнула і беззвучно засміялась, прикривши очі рукою.

– Не можна між люди ніяк, хіба під конвоєм, – крутнула головою Іра.

А Лара жартома смикнула Антона за волосся, все ще заливаючись:

– Возмутитель спокойствия ты наш!..

– Язикаті хвеськи!.. – незлобиво огризнувся той.

Потеревенили ще, тоді Лара заварила їм усім кави.

– Так… – мовила вона, задумавшись. – Сьогодні пропоную повторити наші посиденьки. І заперечення не приймаються. А то нам учора трохи завадили… Ось приїде Ігор, він має сьогодні раніше звільнитись.

Антон з Ірою кивнули.

– Посидимо вдома… чи мо ’ де прогуляємось? – ще задумалась Лара з чашкою в руці й потяглася собі за українською цукеркою.

– В Теремок! – мрійливо закотила очі Ірина.

– Точно, ти ж любиш. Тогда решено!

Іра дійсно любила ходити в Теремок. Була там уже двісті разів – кожного разу, як приїжджали, так і ходили, інколи й не по разу. І все одно їй було цікаво, подобалось їй там чогось.

Насправді Теремком називали цілий музей на околиці Талашкіно. Антон так розумів, що була ще в дев’ятнадцятому сторіччі тут якась княгиня, вона володіла самим селом і ще одним хутором тут поруч. І була вона знаною меценаткою, колекціонеркою, понавозила собі в тутешню садибу бозна-скільки всякої всячини. Зокрема також вона відкрила в селі сільськогосподарську школу, художню майстерню і набудувала отих чудних будиночків, що збереглися досі, і туди тепер водять екскурсії. Самі будиночки й дійсно чудні, а один із них – невелику химерну церковку – розписував нібито сам Микола Реріх. Взагалі, як розказувала Лара, сюди свого часу, десь на початку сторіччя, наїжджало чимало усіляких митців – той же Реріх, Рєпін, Врубель… Княгиня була діловою особою і все щось збирала, усіляку старовину, будувала, все щось собі творила. Навіть музей у Смоленську – то мовбито була її робота. Вона шанувала народні ремесла та всіляке російське мистецтво з глибинок, а потім… потім одна війна і революція, за ними друга війна та революція. Княгиня назавжди покинула Росію в 1919-му році, померла десь аж у Франції. Її садиба в Талашкіно не збереглась, але зостались як пам’ять висаджені тоді тополині алеї, ставки та сади, приміщення школи та майстерні, а також ота розписана Реріхом химерна церковка та сам Теремок – дерев’яний будиночок на два поверхи, різьблений за мотивами російських казок, направду казковий такий будиночок. У самому будиночку – музей із різноманітною старовиною: фотографіями, малюнками, декоративними виробами. Є там на території й пам’ятник самій княгині, бронзовий.

Туди вони й надумали сходити сьогодні – порадувати Іринку. Та й так, треба ж було розвіятись, чого його сидіти сидьма вдома? Дівчата почали прибирати зі столу, жваво обговорюючи той Теремок, а Антон устав і побрів під веранду – викурити ще цигарку. На вулиці все ніяк не розхмарювало – видно було, що вже, певне, й не розхмарить до вечора, нависало таке над головою тужливе, важке. Але попри це добряче потепліло, вітерець і геть ослабнув.

Антон зиркнув через провулок і вгледів дядю Мишу, що, як і вчора, возився щось на вузенькій грядці коло клумби. Зійшов зі східців та й посунув туди. Поздоровкався з дядею Мишею, переговорив для годиться та й попросився до телефону. Пропонував йому якісь гроші, та той лиш гидотно скривився на те – мовляв, іди дзвони мовчки, не видумуй. Антон і пішов.

У тітки Жені на дачі стаціонарного не було, і Антон якось і не пам’ятав, чого – чи був раніше та одрізали, а чи ніколи й не було. У Смоленську то був, а от тут… У Токаревих же був, нібито дядько Миша колись у ДРСУ трошки працював на посадах, і провели ото їм ще тоді, в радянські часи. Звичайний старенький апарат із потертим диском стояв у коридорі, як не в самій веранді. Антон крутнув диск і набрав знайомий номер, два рази помилився з кодом, один раз наче не з’єднало, тоді врешті додзвонився.

Гудки, гудки…

– Алло? – роздратований голос Маоцзедуна, і одразу ж: – Це не ферма, куди ви дзвоните?

Антон усміхнувся – їм досі все дзвонили, як на ферму, вже більше року. Номер-бо той самий.

– Пашо? – кинув він у слухавку.

– Ну? – буркнув той наче здивовано.

– Це Антон, сусід.

– А-а, – приязно розсміявся Пашка. – Здоров! Що там заграниця?

– Стоїть, – хихикнув і Антон. – Чуєш… гукни кого з наших. Не в службу.

– Зараз, зараз! Підожди, наче Оксана з відрами ходила, підожди…

Гухнуло – той, певне, поклав слухавку на стіл.

Наче жіночий голос, нерозбірливо – певне, Маоцзедунихи.

Тоді оддалено буркнув сам Пашка:

– Кацап, хто…

Антон усміхнувся.

Почекав зо хвилю, тоді знову гупання, якісь іще голоси, шурхіт.

– Алло, Тош? – захеканий голос Ксанки.

– Привіт, Ксанко, – мовив Антон голосніше. – Ну що ви там?

– Привіт! – наче навіть радісно випалила Ксанка. – Та-а… – протягла байдуже. – Усе гаразд, одпочиваємо. Без ексцесів, – засміялась.

– А де се хазяїн? – ще всміхнувся Антон.

– Та завіявся десь, потороча! Оце корів повиганяли та впорались трошки… – її голос на мить втопився в перешкодах, зарипів, – … кудись полиндив. Це осьде раком лізтиме по дорозі, точно. Вчора вже лазили вдвох із тим Панасом, як злигані бички…

Антон прислухався, ледь не вм’явся в слухавку.

Говори, Ксанко, говори…

– Я кажу, я вас понапоюю, іроди! – знов кляті перешкоди, клятий тріск, – … золи поспивали, яку тобі ще, ірод, товканицю? Алкоголіки, змій вашій матері, я його за охваток, та з хати к лихій годині, кажу – і-іди, бо я зараз напою! Я напо…

Тріск, тріск.

Антон уже ледь не залазив у тую слухавку.

– Ще й бубонить мені, сякий-такий, я йому – чорте-бісе… – тріск, – коли вже ви позаливаєтесь тою горілякою, га?

Вона не говорила, ні, – співала. Голосніше, тоді трошки тихше, то протяжно, то скоромовкою, то забирала нижче, то вище, сама себе розпалюючи, натхненно, невимушено.

– …На піч стеребився, як бидлина, а мені зрання… – сторозтриклятий тріск, – …я, кажу, тебе, аспид, нагодую! Я нагодую ось!

І головне – за версту вгадаєш, що то Ксанка лається чи вичитує чоловіка – вона, а не хто інший. Свої слова в кожної баби на те, свій лад, своя вимова. І слухати їх – не переслухати…

– Алкоголіки чортові!..

Та вона тут же спохватилась, мовила соромливо:

– Ой, що то я… – ніяково засміялась. – Ви там що, як доїхали?

Антон ледь чутно зітхнув. Співай, Ксанко, співай, – хотілося сказати йому, – вік би слухав. Та він одповів інакше:

– Та нормально, байдикуємо. Оце підемо пройдемось трошки, Іра з Ларою вбираються.

– Ну, гуляйте, гуляйте!.. – весело процвірінчала Ксанка.

– Ви там впоруєтесь, нічого?

– Антош, не чутно тебе… повтори.

– Кажу – впоруєтесь? Ми скоро явимося вже.

– Та-а гуляйте, Антош, гуляйте. У мене все ’дно отпуск, а в тоєї поторочі…

Та чого ж ти тріщиш, лиху годину?

– …Ото ще, кажу, зінське щеня, а хай ти згориш! Я їх понапоюю осьо. Я кажу, гайдаркою вихрещу поміж ребер, так знатимеш! А то…

Тріск, тріск – Ксанчин голос немов оддалявся усе.

– Ну нехай… Ви гуляйте, гуляйте, Тош.

– Ну, дзвоніть, раптом що, – всміхнувся й Антон. – Ти ж номер знаєш цей, там записано в столі…

– Так, так!

– Ну, бувай тоді.

– Бувай, Антош.

Він обережно поклав слухавку і вийшов з дому, подякував ще раз дяді Миші на вулиці. Понуро опустивши голову, посунув собі додому. Додому? Оглядівся провулком – стояв той самий похмурий російський ранок, тепло, хмарно, вересень, рання осінь.

Торкнув рукою маки на клумбі, постояв, зійшов на ґанок. Ще на веранді почув, як його дівчата об чімсь весело щебечуть у домі, зайшов у коридор, зиркнув до прочинених дверей Лариної кімнати. Лара, виструнчившись, сиділа на «малютці» скраю в тій самій довгій футболці та різнокольорових панчохах, а Іра в Антоновій тільняшці та вузьких білих джинсах стояла на колінах за її спиною та старанно заплітала Ларі косу.

Лара засміялась із чогось сказаного раніше, а Іра й собі, пирхнувши, мовила:

– Отож.

А тоді, немов знічев’я, проспівала собі під носа, беручи до рук чергове Ларине пасмо:

– Рыжий, рыжий, ко-но-патый…

І хихикнула невимушено знов. Лара також хихикнула, ледь-ледь зашарівшись.

І оце тепер, саме в цю мить Антон раптом зрозумів, що остаточно все вирішив. Про що б вони там удома не говорили з Іриною, про що б не радились, а він усе для себе вирішив, і нічого тут… Як він ото сказав їй тоді в поїзді, в тому холодному сирому тамбурі – так воно і буде, так вони і вчинять.

* * *

Вибралися з дому ледь не по обіді. Поки причісували Лару, поки одягались… Лара дала Ірі, окрім отих вузьких білих джинсів, ще й якусь сіреньку спортивну кофту з капюшоном поверх Антонової тільняшки – тільняшку Іра так і не скинула, і Антон знав, що то вже й до вечора не оддасть, як вхопила. Вона часто вдома цупила його речі й носила – в основному оту ж таки тільняшку чи якусь із його сорочок. Він насміхався з неї та бурчав, а вона лишень загадково всміхалась, а колись раз він кудись похапцем збирався і чогось не найшов, здається, якоїсь сорочки, психував, а тоді найшов врешті її на Ірі й спитав:

– На чорта ти їх тягаєш?

Вона зніяковіла тоді, похилила голову, мовила собі під ніс:

– Подобається. Вони… тобою пахнуть.

Він тоді зніяковів і сам, якось ураз розтанув, приголубив її, поцілував у волосся.

– Скоро не останеться чого й на вихід одягти, – мовив до неї, всміхнувшись.

Отож Ірина вдяглася врешті, причесалась похапцем сама, не заплітаючи волосся, взулась у свої біленькі кросівки. Лара натомість влаштувала цілий концерт, намагаючись натягти на себе такі ж білі джинси, подібні до отих Ірининих. Вона стрибала по коридору на одній нозі, натягуючи на себе тії джинси, і безбожно лаялася – спочатку на себе, мовляв, закабаніла далі нікуди, тоді на Антона, мовляв, розгодував, сякий-такий, своїми гостинцями, а тоді Ірина сказала учергове, що ніяка ж Лара не товста, і тут Лара накинулася вже на неї, мовляв – легко тобі говорити, такій Дюймовочці, а тут не встигнеш що купити, то вже нічого й не налазить, і взагалі, мовляв, глузуєш ти з мене, Ірко, сяка ти така… Те все було беззлобно, кумедно – Лара, як завжди, уміла всім підняти настрій. Вона врешті, смішно пирхнувши, подалась до себе в кімнату і довго грюкала там шафами, а тоді вигреблась до залу в довгій вузькій спідниці ледь не до щиколоток з невеликим розрізом до коліна, червоній, під колір серпа та молота на її грудях та напису «DOSTOEVSKY» під ними. Футболку ту вона так і не зняла, у ній і пішла, лише одягла ще поверх неї намисто з чималими червоними бусинами. Губи теж нафарбувала в червоне, а взула на ноги якісь замшеві черевички на високій платформі, тілесного кольору.

– Отак от, – сказала вона. – Щоб усі боялись, щоб не насміхались!

Іра, поглянувши на неї, замріяно закотила очі й промугикала:

– Потому что нельзя-а быть на свете красиво-ой такой…

А Лара на те показала їй язика.

– Так, кралечки… – пробурчав Антон, котрому вже набридло без ладу валятись на дивані з якимось іноземним журналом. – Нарядились?

Дівчата зирнули на нього скоса, а тоді чогось обидві разом лукаво всміхнулись.

– Тепер тебе нарядимо, – дражливо мовила Іра, сидячи в кріслі, і склала руки в замок.

– Е, ні… – крутнув головою Антон, разом з тим оцінюючи обстановку.

Він у ту ж хвилю проворно скочив зі своєї лежанки й широкими м’якими кроками шмигнув до дверей, заледве не побіг, але при цьому завзято зображаючи байдужість.

– Лови його! – гукнула Іра, і Лара спробувала зловити.

Але Антон спритно крутнувся і висковзнув з її розпростертих рук, що вже майже зімкнулись у нього на талії, і наче ні в чому попрямував коридором. Дівчата за його спиною дзвінко і лукаво розсміялись.

– Відьмачки… – хихикнув той про себе. – На вулиці чекаю, цокотухи!

Він взув свої білі кросівки, лишившись у тому ж чорному спортивному костюмі з білими смугами, лише вдягнув ще під олімпійку білу футболку. На вулиці було так само хмарно, так само на столі під верандою стояли пляшки і забита попільничка – ніхто так і не поприбирав. Та ну і чорт би з ним…

Закурив, думав, попочекає ще, аж тут гуп! Розчинились двері, і його наряджені дівчата, весело розбалакуючи, під ручку вийшли з веранди. Лара тримала просту таку сумочку. Вони, навіть на Антона не зиркнувши, збігли з ґанку і попрямували провулком. Антон, відштовхнувшись від опори зістрибнув зі сходів і попрямував за ними, за кілька кроків позаду. Ішов услід за ними, курив, неуважно поглядаючи по сторонах. Минули ДРСУ-1, тінисту алейку на виїзді, за тим побрели до «зебри», підождали там, поки трошки роз’їдуться машини, і перейшли через трасу федерального значення Брянськ-Смоленськ. Так добрались і до Талашкіно. Антон неуважно озирався – магазини, звичайні будиночки, наче в селі, тоді декілька панельних брежнєвок, під ними зійшлись юрбою якісь старезні затягані алкоголіки, один штовхав другого, а інші розбороняли, один стояв із пляшкою пива в руці. Курний асфальт, пилюка попід дорогою, висохлі трави. Хмари над російською глибинкою, шиферні крівлі, обвислі електричні дроти. Йшли і йшли крізь той похмурий захмарений світ, а дівчата щось усе собі гомоніли, Лара захоплено щось пояснювала Ірині, навіть жваво розмахуючи руками. Антон прислухався.

– В этом-то и суть! – потрясала руками Лара. – Зрозумій… всегда есть миры с другими вариантами. Вот смотри, мы сегодня пошли в Теремок, да?

– Ну? – зацікавлено кивала Іра.

– И вот… обязательно существует мир, где мы НЕ ПОШЛИ в Теремок, понимаешь?

– Не розумію… – розпачливо хитнула головою Іра.

– Где-то там, в иной Вселенной, – терпляче пояснювала Лара, йдучи, – существуют иные версии НАС, которые решили не идти в Теремок сегодня, а скажем… решили остаться дома. Или пойти на речку. Я тебе говорила о котенке?

– Ну?

– Он или мертв, или жив.

– Ну?

– А ежели он – и МЕРТВ и ЖИВ! Так и мы с тобой – где-то там мы не пошли в Теремок, где-то вы не приехали, где-то я не вышла замуж, а где-то, скажем, вы с Антоном живете здесь, в Смоленске, по соседству с нами, а где-то… где-то мы с Игорем живем по соседству с вами в Карабутове, а где-то мы все даже не родились!.. Возможно все, понимаешь?

– Голова обертом…

– Ну да, правда. В конце концов – это всего лишь теория… весьма недоказуемая. Но! Какое же пространство для интерпретаций!

– Я одного не втямлю, Ларо… – Іра задумалась. – Ну де тут я?

– Скрізь!

– Тобто? Не хтось там, а де я, Іра Кандиба, що народилась у Жовтневому, ходила там до школи, вийшла заміж за твого брата… де я?

Іру, видно, й справді не на жарт зацікавило це питання, вона аж уповільнила крок, обхопивши долонею чоло.

– Ты и есть Ира Кандыба, единое существо.

– Та ти ж кажеш…

– Я говорю лишь о восприятии тобой себя. Ты же не можешь воспринимать вот эти вот ВСЕ инварианты! У тебя это в голове не уложится. И поэтому ты их воспринимаешь как бы по отдельности, каждый. И я тебе докажу.

– Як? – вирячила очі Ірина, навіть спинившись.

– Смотри, знаешь такое слово «дежа вю»?

– Ну… це коли ти ніби бачив уже щось.

– Так! Но вот существует версия, что это не что иное, как пересечение судеб вот этих твоих двойников, понимаешь? Ты это как бы уже видела, потому что вот как раз в этих вот точках сходятся разные миры, где есть ты. Не забывай – существуют миры, где тебя нет, где меня нет, где вообще, может, ничего нет, этой страны, человечества.

– Там, певне, дуже сумно, – задумалась Ірина.

– Не факт. С другой стороны – это может быть доказательством того, что мы все бессмертны.

– Як? – знову вирячилась Ірина.

– А ось так. Как если всегда есть миры, где нас нет, так всегда должны быть миры, где мы есть, и кроме того – где мы так и не умерли. Никогда, понимаешь? Тем более – с точки зрения вот этого вот котенка, помнишь, да?

– Угу.

– Всегда должен быть наблюдатель, потому что все зависит от него. Значит?

– Значить?

– Значит, ты не можешь умереть, потому что всегда должна наблюдать за своей личной вселенной, понимаешь? Вселенной, где есть ты. То есть – бесчисленным множеством вселенных, где есть ты.

Антон витяг і закурив ще одну цигарку, йдучи. І задумався раптом сам над сказаним Ларою. І йому дійсно захотілося, щоб все було так, як вона сказала. Щоб було безліч всесвітів, де є його Іра. І хай там у якомусь із них не буде його, Антона, вони не оженяться, але хай Іра буде, і хай вона ніколи не помре. І хай буде всесвіт, де вона не безплідна і має багато-багато дітей! Хай, може, не од нього, але має. Це що ж виходить? Виходить, у кожного з них трьох є отакий свій власний світ? І Ірин, і Ларин, і його, Антонів? І там вони всі можуть бути і найнещасніші, але ж і найщасливіші, і все разом, і вони ніколи не помруть. Йому раптом чогось дуже схотілось, щоб так і було. Хай буде світ, де у них із Ірою є вже діти, і вони всі живуть у Російській Федерації, отут у Талашкіно або в Смоленську, в ото такій брежнєвці, як він думав, на верхніх поверхах, на восьмому чи й дев’ятому. А десь хай буде світ, де вони остались в Карабутові, і в них там також є діти, і Лара, це уявити тільки, Лара з Ігорем живуть з ними по сусідству, і в них також же є свої діти, і їхні діти разом ходять до школи, бо там, там не закрили ж школи, і він, Антон, робить у колгоспі, як і раніш, і Йванович там не вмер, а живе і помагає їм усім – і йому, Антону, і Ларі, він же завжди любив Лару, а Антонова ж мама там не вмерла од раку.

Це що ж виходить? Виходить, є світ, де Лара росла з татом, чого завше так хотіла, і в тому світі немає її сліз, немає сварок із тіткою Женею, а є ніжні татові руки, і теплий погляд його очей в її, і «я люблю тебе, донечко». Чудасія! А може, й справді все воно є? Є світ, де він не був на війні, і Лара не плакала перед плакатом із катуваннями радянських солдат у далекій Литовській РСР, і не питала в нього болюче: «За чим, Антош, ну за чим?», і він не розказував їй отого болючого й мерзенного потім, у червні 88-го, отут в ДРСУ-1, ввечері, під картиною з берегом моря, печальною садибою та кипарисами в далині. Не розказував, бо нічого того не було – ні болючого, ні мерзенного – не було. А що ж було? Куди ж тоді ділося все – і новорічний вечір в Талашкіно, і радість од зустрічі з сестрою в тій учебці в Литовській РСР, і його щасливе повернення додому в Союз – до Лари, до Іри, до мами? Куди ж воно все ділось? А нікуди не ділось, бо воно все є, завше є. І отой щасливий новорічний вечір перед телевізором, коли він, Антон, одігнав од Лари невидиме зло, і пізня осінь 1985-го над принишклим російським селищем, коли скрізь мрячило, летіло зів’яле листя, і чаювання на веранді, і хотілося, щоб день не кінчався, і вони ходили з Ларою до річки, і вона розказувала йому про страшні чорні зорі, що пожирають час, а потім питала: чи ж є на світі бог? І те все є, є, завше буде – і не в його померклій пам’яті, а насправді, воно осталось, воно нікуди не дінеться, адже не може ж, Аллах акбар, не може ж бути так, що все колись згасне і все дарма!..

* * *

Пожухлі трави хитались під слабим вітром на обочинах курної дороги до Теремка. Вони спіткали табличку, гранітну таку каменюку, і на ній було написано: «Храмы, музеи, памятники строятся не для современников… они строятся для будущих поколений. Княг. Мария Тенишева». Точно, так же й звали тую княгиню. Онно там далі, за розписними ворітцями і самим Теремком, є їй пам’ятник, вона стоїть там, немов задумавшись, немов ненароком спинившись, начебто хотіла осьо вже йти кудись, і тут же застигла в бронзі. Але хоч і застигла, та все ж хазяйнує, приглядає за своїм отим багатством, оберігає його.

Теремок красивенний! Різнокольорові розписані віконниці з якимись жар-птицями і квітами, єдинорогами, і змії там повзають, звиваються, і якесь таке усміхнене сонечко надо всім… Але в Теремок вони одразу не пішли, а почовгали до химерної церковки – «Церковь во имя Святого Духа», так сказала Лара, ага. А над входом – «Спас Нерукотворный», мозаїка Реріха. Виходить, то Спаситель, ну так, а за ним же – ангели, архангели з якимись іще трубами, і онно укривають його, наче яким полотном. Іра зачудовано милувалася церковкою, а тоді побігла до іншої стіни – зазирати у вікна. Церковка саме була закрита на реконструкцію, а Лара ще й розказувала колись, що то, мовляв, не справжня церковка, бо там ніколи не правилося служби і вона не була навіть освячена ніколи. Нібито попам тодішнім чи нинішнім не сподобався розпис той, оця-от мозаїка, неканонічна вона їм чи якось так. Ну, нехай. Ірина он милується – хоч би тобі що!

– Подобається мені тут! – солодко потягнулась Ірина.

– Верно, дворянская кровь дает о себе знать, – підморгнула Лара Антонові, і той всміхнувся.

– Та ну вас! – одмахнулась од них Ірина і побігла знов зазирати по вікнах то там то сям.

Походили навкруг Спасу того, церковки, та й рушили далі по території. Людей ходило чимало тут о цій порі – чоловік двадцять Антон точно нарахував, туристи. А от по території місцями пожухла трава, Антон подумав – погано косять. Мені б, подумав, косу замашну, то я би тут за півгодини вправився – чого занехаювати? І скотині б якій була трава – тим же кролям. А то люди ходять, дивляться, а воно таке ото. Безладдя.

У приміщенні художньої школи взагалі була екскурсія, і там діти сиділи за партами, а вчителька, мабуть, щось розказувала про княгиню та старі часи – Іра з Ларою всілися за задню парту, як ті школярки, і слухали, а Антон побрів на вулицю. Поки він викурив цигарку там, вони явилися знов і почимчикували з Ларою удвох, держачи одна одну попід руки, до Теремка. Антон неспішно побрів слідом.

Дійшовши, він побачив Лару, що вийшла з Теремка з телефоном у руці – вона помахала йому рукою і всміхнулася, піднесла слухавку до вуха. Антон всміхнувся їй і зайшов до Теремка. Роздивлявся на першому поверсі всілякі приладдя та костюми – онно таке як ткацький верстат стоїть, а ось декілька російських дівчачих сарафанів, піч ось є, чи що воно таке, а осьде столик… Він роззирнувся – ходили внизу двійко людей усього, старший чоловік із фотоапаратом ФЕД та дівчина в брючному костюмі, роздивлялись також. З другого поверху доносились голоси – там, певне, йшла екскурсія, мабуть, і Ірина ж там, певне, слухає.

Антон піднявся на другий поверх – дійсно, так і є. Тут діти, підлітки наче, усі в однаковій синьо-білій шкільній формі, більшість дівчаток, і вчителька чи екскурсовод щось їм розказує, Антон не дуже й прислухався.

– На самом деле это было хорошо известно еще в девятнадцатом веке, а нашим предкам, дети, это было известно даже ранее! И вот именно поэтому институт девственности нашими предками всячески поддерживался, и девушка, которая, скажем, вступила в половую связь, не выйдя замуж… она подвергалась всякого рода воздействиям – мазали дегтем ворота, налепляли перья, и так далее, то есть ее будущее было обречено.

Ірина стояла в кутку і начебто дивилась у вікно, а чи слухала неуважно ту вчительку – то була жіночка в потертому піджачку і такій же спідниці, коротко стрижена, узагалі якась уже така пожила, немолода, сивувата.

– За этим стоит глубокий смысл, потому что для того чтобы было нормальное потомство, надо иметь одного мужчину, одного отца, а не смесь генов.

Антон зиркнув на стіну і угледів те, що його цікавило. О, він пам’ятав оту виставку ще з дитинства! Там під старовинними фотокартками стояли балалайки, і різні. І була там одна розписана басова балалайка, здоровенна! Антону давно хотілося хоча б одним пальцем торкнути її струну – почути, як же воно, те одоробло, звучить. Страх як йому те було цікаво. І як же воно на ньому грати?

– Это половинный набор хромосом у мужчин, который излучает эту волновую, в том числе, и текстовую информацию, там и голографическая информация есть, и другие формы информации… Эта женщина может даже не рожать от первого мужчины, но вот эта информация размазывается по всем ее хромосомам, в том числе попадает в ее яйцеклетки, которые являются началом будущего ребенка. Вот, дети…

І як би її торкнути, ту струну, тихенько, та так, щоби ніхто не почув, а він, Антон, почув? Балалайки-то за склом, але то нічого, дарма. З цього боку скло тільки нависає, і от аби непомітно руку просунути… Антон аж нагнувся, зиркнув за скло, приміряючись.

– Первый сперматозоид – это книжки, которые прочитал организм матери, в том числе ее половые клетки, и все – эта информация навечно записана. Это известно, проводились опыты на животных, это в селекции доподлинно изучено. Думаете, наши предки были глупыми? Как бы не так, дети, как бы не так! Вот известен такой обычай, как право первой брачной ночи, да? Это значит, что барин или там помещик, дворянин, иными словами – человек более высокого сословия…

Чи й не виженуть хоч? Ото був би скандал! Такий здоровий дядько балалайкою грається… І перед дівчатами своїми стидно. Але як же воно, гад, звучить, як бринить хоч? Та дуже ж цікаво – знов ніч не спатиму, думати буду. А змій його матері!.. Антон роззирнувся, немов крадій.

– …Имел право провести первую брачную ночь с женой любого своего крепостного. А ведь это, дети, была элита народа, нации, и даже если, скажем, зачатия ребенка не происходило, женщина все равно оказывалась «запрограммированной» на лучшее потомство. В России, дети, правом первой брачной ночи пользовались все помещики по отношению к своим крепостным, до 1861 года это было не только их правом, но и традиционной обязанностью. А сейчас вам всем рассказывают, что это, дескать, крепостное право, дикость… хах! Как бы не так! Ведь дворяне же были элитой, цветом нации! Они передавали простолюдинам вот эту закодированную информацию, облагораживали потомство, улучшали генофонд. Откуда, по-вашему, дети, появились многие талантливые выходцы из крепостных – писатели, актеры, изобретатели? Вам известны многие их фамилии – Щепкин, Шевченко… даже отец Чехова был крепостным! И откуда же, по-вашему…

– Что вы несете? – пролунав під стелею Теремка громовий Ірин голос зі страшним акцентом.

Антон різко обернувся од своєї клятої балалайки, як ото очунявся. Вчителька запнулась, Ірина стояла просто перед нею, діти навкруг неї розійшлись, боязко на Іру позираючи.

– Девушка! О чем вы? – раптом все ж трошки боязко пирхнула та вчителька. – Что вы себе… У нас экскурсия, согласованная с администрацией.

– Что. Вы. Несете? – роздільно прогриміла Іра.

І раптом випрямилась.

Як отая струна.

І взяла руки за спину.

Антон зробив до неї крок і заціпенів сам, побачив гримасу люті на її обличчі, стиснуті губи дрижали, а страшніше за все…

Страшніше за все був її погляд – вона обдала вчительку отим своїм неможливим поглядом бездонних очей, якого боявся й сам Антон, хоч і прожив уже з Іриною десять літ під одним дахом як муж із жоною.

Антон сам став, як укопаний, боячись підійти до жони, боячись хоч звуком завадити її громовому мовчанню. А та вчителька несвідомо зробила крок назад і оступилась, ледь не впала на розставлені там прядки та коромисла, старовинні наряди.

Дзвеніла жахаюча тиша в кімнатці на другому поверсі Теремка, і Антон напружив усю свою волю, аби зробити хоч крок до розгніваної дружини. Ірина раптом дрібно задрижала і ледь чутно схлипнула, а потім розвернулась і швидкими м’якими кроками заледве не побігла до східців. Антон, струснувши заціпеніння, за нею.

Вони ледь не зіткнулись у дверях на вулицю з Ларою – Ірина бігла, прикривши очі рукою, Антон за нею. Лара ошелешено зиркнула на обох і стала, як вкопана, тоді сапнула брата за рукав.

– Антош… що? – здивовано, злякано вирячилась.

– Ларо, – на хвилю спинився той, розгублено дивлячись, – наказала та дурна вчителька.

Він махнув на Теремок і чкурнув знов за Ірою. Лара, розгублено зиркнувши, гайнула, куди він їй показав – до Теремка. Антон підбіг до жони і торкнувся її плеча.

– Іринко…

Вона спинилась.

– Ну чого ти, мила?

Спитав неголосно.

Вона обернулась до нього, вся в сльозах, схлипувала, кривилась у плачу.

– Як це… ну там же діти! – простогнала ще, болісно скривившись.

Він мовчки міцно обняв її, притиснув до себе, приголубив – вона плакала на його плечі.

– Мила, кохана, рідна, найкраща, найкрасивіша, найдорожча, – шепотів він рівним голосом, – моя, – видихнув.

І притиснув до себе ще дужче.

Вона схлипнула ще, одхилилась і глянула йому в очі.

Темно-сірі, з зеленим відтінком, з поволокою, заплакані, запалені оченята, найрідніші, найдорожчі. Він став гладити її волосся, її темно-русе, зо світлішими пасмами.

Вона важко дихала.

– Что-о? – долинув розгніваний Ларин гортанний голос од Теремка.

Вони обоє обернулись туди.

Під дверима стояла Лара, ота вчителька і ще якийсь дідок у форменій одежі – наче охоронець, подумав Антон. Він уже такого одного тут бачив.

Та вчителька щось наче лопотіла до Лари, але неголосно, звідси було нечутно. Тоді вона занепокоєно, з неабияким острахом зиркнула на Іру і замовкла. Лара знов щось гримнула, але не до неї, а до дідка в формі начебто:

– Вы соображаете, что творите?

Та стара вчителька наче знов щось залопотіла, Лара її обірвала:

– Что?

Та знов своє, а Лара…

– Да пошла ты на хуй! – ледь не верескнула вона на вчительку і, різко обернувшись, покрокувала до Антона з Ірою.

– Девушка… – осівши, буркнула їй у спину вчителька, а Лара на те на ходу обернулась і різким рухом показала їй півруки, а тоді знов пішла, рівно, високо, з неабиякою погордою відкинувши голову назад.

Ірина зиркнула ще Антону в очі.

– Я дурочка, – знов скривилась болісно.

– Ну… Іро, Іро…

– Зчинила тут…

– Іро…

– Бозна й що, – вона скривилась, тяжко всміхнулась крізь сльози.

– Іро, не видумуй…

– Я… люблю… тебе, – простогнала крізь сльози.

І коротко поцілувала його в губи, тоді знов пригорнулась до нього, обняла за спину, той її так само обнімав за шию.

– Боже, якби ти знав, як!..

– Я знаю.

– Не зна-аєш… Не знаєш, як сильно, Господи, як сильно…

Вони обернулись обоє на Ларині кроки і побачили, що вона також змахує сльози, скупі, намагається не плакати, але очі її блищать.

– Господи, Ларо… – Ірина кинулось до неї.

За нею Антон.

– Лар…

Вона спинилась і нахилила трошки голову.

– Ирочка, ну… ну прости, – вона стражденно скривилась і повела рукою. – Ну кто ж знал, что такое безобразие, ну Господи…

Ірина натомість мовчки обняла її за шию, так, як хвилю тому її саму обнімав Антон, а сам Антон поклав руку на плече сестрі.

– Ларочко, не плач, – розчулено протягла Іра, гладячи її по плечах. – Я зірвалась чогось, ну я як дурочка припадочна, це ти мене прости, обоє простіть.

– Ні, ні…– мляво запротестувала та.

– Ларочко! – Ірина обняла її ще дужче, а Антон пригладив огненне волосся сестри.

Лара стомлено всміхнулась. Тоді Ірина, і собі всміхнувшись, взяла її під руку, Антон взяв під другу, і так вони втрьох під ручки й пішли собі до ставка. По дорозі дівчата трошки звеселіли, а дійшовши, вмились коло сухого очерету, коло кладки – зовсім вже просвітліли. Іра, правда, все ще вибачалась перед Ларою, винувато опускала очі, поки та не скривилась жалібно:

– Іро, я знов заплачу!

– Все, все, я мовчу. А божечки ж мій, та що ж це таке?.. Ох, – Ірина важко видихнула і обняла Лару однією рукою. Антон, як і тоді, вів сестру під другу.

Вони пройшли кладкою над ставком княгині Тенишевої і довго дивились у загнилу воду шлюзу мовчки, а тоді чогось усі втрьох якось одночасно неголосно засміялись, подивились одне на одного та й вибухнули дружним щирим сміхом.

* * *

– Во имя Джона я во Вьетнаме был,

Четыре года я города бомбил,

Но залп зенитный – наш лайнер запылал,

И я волну свою поймал, на базу передал…

– виспівували весело Лара з Ірою, йдучи по вуличці ДРСУ-1 і взявшись за руки, метляючи ними.

– Концерт безплатний!.. – прицмокував Антон, всміхаючись і бредучи трошки позаду їх.

Він мо’ б і сам підтяг, то була пісня їхньої юності, але він трошки соромився, та ще й тверезим.

– Вы новобранцы, вас повезут в Ханой,

Вы, новобранцы, совет примите мой:

Там партизаны стреляют всех подряд,

Бросайте автоматы и в Америку назад!

Во имя Джона…

– І сміх і гріх… – прицмокував Антон.

Дядя Миша усе возився з теплицею, видно, що таки розбирав – засміявся і помахав їм рукою. А вже в провулку їхній спів перервав писк Лариного мобільного. Вона, сміючись, витягла його із сумочки й піднесла до вуха.

– Привет… Как? Не поняла. Юль, что там у вас стряслось? Какой скорый, что ты мелешь? Ты мне можешь по-человечески объяснить… Куда? Да какие еще билеты – что с тобой такое?! Алло! Юлька, блин! Какой телик? Ты что, плачешь? Алло, Юль… Да господи!

Вона відірвала слухавку від вуха і розгублено зиркнула на Антона з Ірою.

– Що? – спитала Іра занепокоєно.

– Та цей… – Лара задумалась. – Ни черта не пойму. Она ревет там, вроде что-то с Олежкиным братом, то ли в больницу попал… – знов задумалась, примовкла. – И ничего толком не объяснила, говорит, едем прямо сейчас в Москву, из Смоленска, билеты, что ли, взяли уже, какой-то скорый поезд проходящий… Да я ни черта не пойму, ерунда какая-то, а она ревет одно. И это… говорит, телевизор включи, дура! Орет на меня, отключилась. При чем здесь хоть телевизор? Случилось что?

Антон знизав плечима.

– А є ж телевізор… у хаті, – мовив він.

– Ну… – Лара наморщила чоло. – Дядь Миш! – гукнула в провулок.

Той вийшов на середину клумби, брудними руками втер піт із чола.

– Вы новости не смотрели с утра?

Той розвів руками.

– Ну идемте, глянем, что ли?

Зиркнула вона на Іру з Антоном.

– Что же там могло случиться такое?.. – знов задумалась.

Зайшли в тихий примовклий дім, пройшли коридором, не роззуваючись. У залі Лара ледве найшла пульт, але він не працював – сіли батарейки. Тоді вона стала тицяти кнопки на самому телевізорі, і в неї нічого не виходило, вона психанула і вдарила рукою по екрану. Її обережно відсторонив Антон. Поклацав, розібрався, увімкнув.

На першому ввімкненому каналі йшла якась розважальна передача з багатьма учасниками і веселим ведучим у блискучому костюмі – якась вікторина, абощо. Вони там щось завзято розгадували. Антон не втямив, що – перемкнув кнопкою на телевізорі далі. Тут узагалі був музичний канал і показували кліп, де під жваву музику танцювали оголені дівчата. На третьому каналі – реклама різнокольорової жуйки, з якої надимаються чудові пузирі і ото так смішно лопаються.

Далі.

Клац, миг…

Екрани комп’ютерів, коротко підстрижена чорнява жіночка-ведуча, її злегка стривожений голос:

– … Восьмиэтажное кирпичное здание полностью разрушено. По данным на этот час, сто тридцать шесть человек погибли, из них двадцать семь несовершеннолетних в возрасте от одного до восемнадцати лет. Скорбный список жертв этой трагедии увеличивается буквально с каждым часом – по данным мэрии Москвы, в восьмидесяти шести квартирах этого дома прописаны сто шестьдесят человек. Сколько из них находилось в здании рано утром, на момент взрыва неизвестно.

– Ой, лишенько…

Почув Антон Ірин зойк за своєю спиною, а сам не одривався од екрана, сидячи під ним, обіпершись на одне коліно і так і тримаючи руку на клавіші перемикання каналів.

– Представители спецслужб, которые сейчас работают на месте происшествия, практически не сомневаются в том, что это был теракт. Слово нашему специальному корреспонденту.

Антон чув важке дихання сестри у себе за спиною, вона ледь-ледь хрипіла, а він не обертався – втупився в екран. По екрану поповзли кадри з екскаваторами, віддалена восьмиповерхова брежнєвка, рядок тополь, купи уламків цегли і низький сизий дим над землею.

– В это время на месте трагедии работает тяжёлая техника – гусеничные экскаваторы расчищают заваленные глыбами подъездные пути к дому. В эпицентре взрыва пятьдесят шесть пожарных бригад, МЧС и спасатели. По словам спасателей, выживших под завалами может оказаться еще меньше, чем на улице Гурьянова, ведь, в отличие от бетонных плит, кирпич в руинах практически не оставляет полостей. По данным на этот час, из руин извлечено несколько десятков тел погибших, среди которых и несколько детей. По информации из оперативного штаба, раненые поступают лишь из соседних зданий, пострадавших от взрыва. Четверо взрослых и трое детей доставлены в травматологические отделения в тяжелом состоянии. Практически ни у кого не возникает сомнений, что это очередной теракт. В качестве основной эту версию отрабатывают и представители ФСБ, работающие на месте трагедии.

Перед мікрофоном тепер сивий худий літній чоловік, у куртці та строгій білій сорочці під нею, міміка тяжка, застигла, погляд чіпкий, неприємний, холоднуватий – бігає, метушиться; колір лиця якийсь такий ото землистий.

– На данный момент все службы сходятся на том, что схема используется одна и та же, как и несколько часов назад. Берется складское помещение в подвальном этаже какого-либо здания, наем через подставных лиц на короткое время. В это время завозится взрывчатка, и в ночное время суток происходит взрыв.

Екскаватор, здоровенний ЧТЗ, вивантажує уламки зі свого важкого ковша, обгорілий кістяк легкової машини, стіною встає тяжкий сизий дим.

– У замглавы МВД Москвы есть все основания заявлять, что оба взрыва – дело рук одной банды террористов. Сейчас все ближайшие здания на Каширском шоссе оцеплены – по некоторым данным, в подвале номер восемь обнаружены ящики со взрывчатым веществом – гексогеном. Если этот факт подтвердится, заявляют в ФСБ, то впору говорить о начале полномасштабной террористической войны.

Знов та сама коротко стрижена ведуча.

– Примерно два часа назад было сообщено, что ящики со взрывчаткой были также обнаружены еще в трех зданиях на Каширском шоссе – их нашли в подвалах домов номер восемь, корпус один и два, и в школе номер пятьсот сорок три, в которой ныне расположен оперативный штаб. Жители близлежащих домов были срочно эвакуированы, но позже выяснилось, что, к счастью тревога была ложной – в найденных ящиках был растворитель гексан, а не взрывчатка гексоген, а также прочая бытовая химия, мыло и стиральный порошок.

Антон розвернувся до своїх дівчат – Іра сиділа на дивані і дивилась виряченими очима на екран, прикривши губи рукою, а Лара позирала зволоженими заплаканими очима. Вона раптом піднесла до вуха слухавку і просто-таки вибігла з кімнати. Антон знову розгублено зиркнув на екран…

– Сегодня утром в Кремле прошло специальное совещание в связи с произошедшим в Москве, которое провел президент Ельцин с участием руководителя его администрации, главы МВД, директора ФСБ и других должностных лиц. На совещании, между тем, не присутствовал срочно вызванный из международной конференции в Окленде председатель правительства Российской Федерации.

Уламки, тополі, брежнєвки, екскаватори, швидкі, тіла, лікарі, міліціонери, собаки, перелякані лиця, заклопотані лиця, низькі осінні небеса… і дим, дим, дим.

XI

«Привіт з Афганістану! Привіт, дорога, кохана Іринко! Вибач, що довго не писав. Ось учора ввечері тільки приїхали, більше десяти днів були у відрядженні. За ці дні я отримав від тебе три листи, а відповісти не міг, вибач мене, Іринко, чесне слово, не було можливості. Пошту, продукти, боєприпаси нам присилали на вертушках, спали в БТРі. Погода тут нормальна, вдень приблизно як і вдома, тепло, сонце, на вечір, щоправда, холодає, вночі невеликий морозець. Лара пише, що буде виходити заміж, правда, я не зрозумів, за кого. Хоче мене діждатись, тому поки відклала. Ось як я вернусь, так з’їздимо вдвох, погуляємо там, побачиш Росію. За ці дні мені прислали купу листів, і треба всім відповісти, навіть не знаю, де взяти часу. Ось написав тобі, ще додому напишу, Ларі, і на сьогодні досить, вже вечір. Скоро підемо на фільм у наш клуб. Іринко, кохана, я дуже тебе люблю, був на бойових, то кожного дня думав про тебе, кожну хвилину. Скоріше б нам зустрітись, ти не уявляєш, як я жду нашої зустрічі. Я готовий тобі в кожному листі писати, що люблю…»

– Он уже в Москве. Улетел на каком-то военном самолете, говорит – никак не мог сообщить… Говорит, чтоб я сидела дома.

Заплакана і розгублена Лара стояла в дверях коридору, тримаючи в піднятій правиці мобільний телефон, і тримала вона його якось дивно, обережно і трохи віддалік від себе, немов боялась на нього дихнути абощо.

Раптом вона стражденно скривилась, заплакала, мов мала дитина – її світло-карі оченята одразу налились слізьми, і ті сльози покотились по щоках, а вона прикрила рукою губи, ще більш болісно скривившись, затряслась усім тілом.

– Господи, за что мне это, ну за что? – хрипло простогнала вона. – Из-за тебя десять лет назад все слезы выплакала, а тут…

Вона захлинулась слізьми, важко хитнула головою. Іра кинулась до неї і обняла, приголубила до себе, як дитину, тоді стала гладити одною рукою по голові.

– Ну… ну… ну… – тихенько приговорювала вона, мов приколисуючи. – Ларочко, ну…

Антон підійшов до них, поклав руку на Ларине плече і прихилив до неї голову – торкнувся чолом до її скроні й заплющив очі. Так і стояли втрьох, прихилившись одне до одного. Лара дихала все спокійніше, рівніше.

Вона відхилилась і поглянула на них обох, Антон турботливо прибрав їй неслухняне пасмо з лиця, і ще легенько пригладив волосся – вона мляво, але з теплотою всміхнулась до них обох. І спокійно, рішуче так сказала:

– Я поеду к нему.

– Ларо… – злякано мовила Іра.

– Сестро… – докірливо вивів Антон.

– Поеду, – кивнула вона, мов не чуючи їх. – Сегодня, сейчас же.

Антон зазирнув у її світло-карі, такі рідні оченята і зрозумів, що вона поїде. Сьогодні, зараз же. І нічого тут уже не вдієш.

Він ледь чутно зітхнув, задумавшись, а Іра натомість зиркнула на нього, немов чекаючи якої поради, розради чи будь-чого на світі.

Лара поклала руки їм на плечі – одну на Ірине, одну на Антонове.

– Поедемте со мной, – не спитала, сказала вона.

І дивилась на них із надією, ледве відчутною радістю.

– Сиди вдома, тобі ж сказано, – аж наче просичав Антон, обережно взявши її руку зі свого плеча у свої обидві.

Він знав, що даремно, але робив останню одчайдушну спробу.

Вона легенько, ледве чутно смикнула свою руку з його, і цього було достатньо – він усе зрозумів. Але руку її не відпускав, навпаки, стиснув ще дужче в своїх. «Не одпускай! – стукотіло в нього в голові. – Нізащо не одпускай, не одпускай її руки!» І він не одпускав, і дивився в її очі, а вона в його, її рука раптом розм’якла, а потім вона міцно стиснула одну його руку в тому живому замку. То була якась мить, але він зрозумів те, як її німі слова: «Я ж нікуди не дінусь, я ж усе ще твоя сестра».

– Вы не хотите? – спитала вона, пробігши по них поглядом.

– Там тільки нас не вистачало… – якось болісно скривився Антон.

А сам думав геть інше, бозна й що: «Це ж усе ще Лара, моя Лара».

– Останьтесь здесь, умоляю, останьтесь… Мы приедем сюда вдвоем или заберем вас. День или два – не больше. Здесь все есть, я оставлю денег… Антош, Ир, – останьтесь, умоляю, дождитесь нас! Телефон, домашний, мобильный – будем держать связь…

Вона вже все розплановувала за своєю звичкою і дивилась на них благаюче.

– Та ні за чим… – якось зачумлено всміхнувся до неї Антон. – Ми туди й назад.

– В смысле? Как?

Вона вражено зиркнула на Антона, а тоді кинулась до нього й міцно обняла, притулилась, не одпускала.

– Нет, нет, не уезжайте… только не сейчас.

Вона кинулась до Іри, обійняла й її.

– Только не сейчас, только не так… будто я вас выгнала, нет!

– Ларо… – Антон знов поклав руку на її плече.

– Нет, не пущу.

– Лара, ты не поняла, – мовив він лагідно. – Мы туда и назад в деревню. Туда и назад, а потом… мы останемся здесь. Навсегда.

Вона розвернулась од Іри і глянула на нього. Світло-карі. Рідні. Глядять на нього, мовби з якого дзеркала.

– Подожди ты… вы…

Зиркнула на Іру, та приязно всміхнулась у відповідь, і в очах у неї, і так заплаканих також, знов забриніли сльозинки.

– Вы решились? Господи!..

Вона викрикнула, зойкнула те «Господи», і наче не знала, кого обійняти – кинулась до брата, тоді до Іри, тоді згребла в обійми обох.

– Наконец-то! Господи, родные мои, наконец-то!.. Вы же…

Вона стогнала, ридала й сміялась одночасно.

– Ну как же вы… Ну почему же вы так долго?.. Неважно, теперь уже все неважно. Господи, как же я счастлива сейчас!

Вона одхилилась од них, тримаючи руки у них на шиях.

– Ну вы же знаете, что вы – самые близкие для меня люди, самые родные. Антош, Ириш… о Господи!..

– Мы уладим там… – ніяково прокашлявся Антон, – кое-какие свои дела. Ну там – дом, участок, все такое… Это недолго, я думаю.

– О Господи, наконец-то! – вона в пориві радості похилила голову на його плече. – Нет худа без добра…

Одхилилась, тоді завзято замахала руками.

– Антош, слушай. И ты, Ириш, слушайте оба…

Вона поклала руку на Ірине передпліччя і заговорила спокійно, серйозно.

– … Здесь ничего делать не надо. В смысле – вам двоим, я все сделаю сама. Когда вы скажете – выезжаем… Слышите? К тому времени все будет улажено, слышите? Я давно это все планировала, вы знаете. Короче – здесь уже практически все готово, вот так. Я… О боже, как же я счастлива!..

Вона знов тулилась до них обох, а Антон, всміхнувшись, легенько смикнув її за яскраво-руде пасмо.

– Так, цокотуха… – заговорив він лагідно, привітно. – У мене буде до тебе одне прохання. Отакесеньке… – показав пальцями. – Але… обов’язкове до виконання. Згодна?

– Що завгодно! – розвела руками Лара і засміялась.

– Слухай, – він заговорив серйозно, проникливо, сам почав жестикулювати, дивився їй в очі. – Якщо ти дійсно надумала їхати в Москву, то маєш зробити ось що…

Він пояснював їй як дитині.

– Зараз ти підеш і подзвониш Ігорю. Якщо не додзвонишся, значить, нікуди не поїдеш, зрозуміла?

Вона жалібно скривилась, але якось так смішно, зворушливо, надула губки.

– Зрозуміла?

Вона кивнула.

– Якщо додзвонишся, то скажеш йому те саме, що мені. Що ти надумала їхати, що ти поїдеш хоч би там що і… все те, що сказала мені, ясно?

Кивнула.

– І потім ти будеш робити все, що він скаже, чуєш? Все, що він скаже. Якщо він скаже – сиди вдома, ти сидітимеш. Чуєш? Сидітимеш.

Вона кивнула.

– Якщо скаже не їхати на машині, чи на потязі – поїдеш, на чому він скаже. Якщо скаже… все що завгодно! Робитимеш усе, як він скаже.

Кивнула, а потім мовила:

– Жены, повинуйтесь своим мужьям, как Господу…

– Цокотуха ти пустоголова, закохана… – він поклав свої руки на її плечі, – там може бути дуже небезпечно, розумієш ти чи ні? Словом… – він усміхнувся лукаво, примружився, як циган, – можеш сказати, що Антон хвилюється, він зрозуміє. Ми вчора з ним говорили… про це.

– О! – Лара відсторонилась і округлила очі. – Що це вже за змови тут мені?

Вона напрочуд природно зобразила обурення, але тут же й розсміялась. Вона була дійсно щаслива, це було видно. Щаслива, що брат врешті переїжджає в Росію, ближче до неї, щаслива з того, що недавні тривоги одступили тепер на задній план… І навіть із того, що любий братик із коханим мужем про щось домовляється за її спиною – із цього вона теж була неабияк щаслива.

– Біжи вже!

Він жартівливо ущипнув її за носа, і вона чкурнула до себе в кімнату з телефоном. Іра поклала руку на Антонове плече, обіперлась об нього.

– Пробач, – мовив він важко, не наважуючись навіть повернутися до неї.

– За що? – спитала вона, і здивування в її голосі було щирим.

– Я зробив, як і думав, я не поговорив із тобою, я вирішив усе сам… – прошепотів він і повернувся до неї, не піднімаючи погляду.

Вона спинила його, приклавши пальчик йому до губ.

Він подивився на неї – вона радісно всміхалася.

Одірвала пальчик і поцілувала його в губи, одним ривком.

– Зберу наші речі, – шепнула вона йому.

І тут же чкурнула на веранду, Антон невесело побрів за нею, засунувши руки до кишень спортивних штанів. Він вийшов на ґанок і закурив – на вулиці все не розхмарювало, і його терзали невеселі думки. Невеселі, але не вельми зрозумілі, він не міг би точно сказати, що його гризе, але гризло сильно, шкребло, випалювало зсередини. Що це? Тривога за сестру? Так, звичайно. Але врешті він знав, що вона не збреше йому, вона ніколи не брехала йому, вона візьме й подзвонить Ігорю і зробить все, як той скаже. Навіть якщо він нині скаже їй остатися вдома, то вона останеться – вона така щаслива нині, що не стане йому перечити, хоч і дуже хоче бути з ним, хоча б і просто ближче до нього в ці хвилини. А він, Ігор, вже скаже їй все, як треба – Антон у цьому не сумнівався. Що ж тоді? Що ж за печаль у нього на серці? Жалко отих загиблих людей? Жалко. Чого ж не жалко? Але, врешті, скільки людей загибло на очах у Антона, скількох він хоронив, скількох… Усіх жаліти – ніякого жалю не стане. У них є свої рідні, близькі – хай вони їх і жаліють. Всі колись помруть, то що об цім зайвий раз печалитись? То що ж, в дідька, не так?

Він кинув неуважний погляд на стіл під верандою. Пляшки з-під пива, попільничка. Ось воно що. Не тих загиблих сьогоднішньою ніччю чи раннього ранку жалко йому, а оцього вчорашнього тихого вересневого вечора. Коли вони сиділи отут під верандою всі гуртом, сміялися, їли приготовану ним вечерю, пили, курили, співали пісню. І куди воно все ділось? А нікуди, здиміло у тьму вересневої ночі, як дим од їхніх цигарок, здиміло у тьму і вже не повернеться, не повториться. Хтозна, як там, у тих інакших світах, і чи є вони насправді, ті світи, а отут, на цьому світі, вчорашній їхній вечір, Лара у вишиванці, заграва над Смоленськом, їхні милі серцю спогади і усмішки, маки під слабим вітром, чортове колесо і облущені стіни Смоленського кремля, смачний торт у вигляді серця… все те не повернеться і не повториться, а лиш буде поволі меркнути, тьмяніти у його, Антоновій, пам’яті.

– Дай цигарку.

Він обернувся – Лара стояла перед ним, обіпершись на одну ногу, весела, усміхнена, просвітлена. Він усміхнувся у відповідь, дістав пачку з кишені.

– Ну що? – спитав.

– Він зустріне мене. Сказав ще привезти деякі його речі, те та се…

Вона махнула рукою і взяла цигарку, він їй підкурив, вона закашлялась.

– Потихеньку, – мляво всміхнувся він.

– Господи, як ти таке міцнезне куриш?

– Роки тренувань. А ти завше питаєш.

– А ти завше кажеш…

– Роки тренувань.

Засміялись самі з себе.

– Я нужна ему, Антош, – вона обіперлась об стінку ґанку. – Сейчас. Нужна.

– Конечно, нужна, – тепло всміхнувся він до неї. – И… не только сейчас.

Він поклав ліву руку їй на праве плече, вона взяла цигарку в другу і накрила ту його руку своєю долонею.

– Просто переживаю, – легенько знизав він плечима, – чтобы все было хорошо.

– Все будет хорошо.

Вона подивилась йому в очі отим своїм таким рідним поглядом і тепло, так тепло всміхнулась.

– Все будет просто чудесно.

* * *

Взяли квитки на приміську електричку, що йшла відси в Брянськ. Тут же взяли й квитки з Брянська до Конотопа. Разом із тим трохи прояснилась ситуація – дзвонила Юля і повідомила, що Олегів брат дійсно в лікарні, але не через вибухи; вночі чи перед ранком у якомусь клубі він уліз у бійку і отримав по голові кастетом. Мав тепер струс мозку і перелом щелепи, але в цілому буде жити. Плутанина ж вийшла через те, що мешкав він, вірніше – знімав квартиру, неподалік від місця вибуху, правда, не те щоб зовсім поруч. Тепер Олег із Юлею все одно їхали до Москви – не вертатись же, домовились там зустрітися з Ларою.

Лара ж вирішила їхати машиною, ось, мовляв, проведе Антона з Ірою та й поїде. Електричку подали на дальню платформу – вони піднялися втрьох на естакаду над коліями, там постояли трошки, подивились навкруг. Під ними саме сунула гадюка товарного поїзда з цистернами під маркуванням «Огнеопасно», метушились по платформах людські фігурки. Далі на захід, аж над самим обрієм тяжкі хмари розходились, утворюючи просвіт, і відти лилося вечірнє проміння, ще не червонясте, але вже якесь таке тьмяне, ламке – воно стелилось над розпластаним навсібіч містом. Трошки збоку од вокзалу, видно, будували якийсь новий храм – стояли вже готові, лише недоладовані стіни з риштуваннями і один готовий купол, ще не повністю позолочений, вечірнє світло іскрилось по тій позолоті.

Антон крадькома зиркнув на Лару, що стояла поруч, з одного боку од нього, обіпершись об поручень естакади ліктями, у своєму зеленуватому спортивному костюмі, з волоссям, зібраним у хвіст – вона якось задумливо позирала на недобудований храм, а ламке вечірнє проміння з-під хмар при цьому якось по-новому висвітлювало її огненні пасма, вони тепер немов тьмяніли разом із ним.

Ірина ж стояла з іншого боку од Антона, спиною до міста – боялась висоти. Вона була в тій же одежі, що її нарядила Лара – вузьких білих джинсах і сірій кофтинці з капюшоном поверх Антонової тільняшки. Антон також не перевдягнувся – так і їхав у кросівках та спортивному костюмі. Сумки їхні, тепер відчутно легші, стояли коло їхніх ніг.

– Я все-таки… – Лара почала, але осіклась. – Мне все-таки грустно как-то, что вы вот так вот едете.

Вона зітхнула.

– Та перестань.

Антон поклав їй руку на плече, мляво зітхнувши й собі.

– Точно не хотите остаться в Талашкино?

– Мы же на пару дней ехали, сестричка, – Антон поворушив пальцями по її плечу. – Там другие люди за хозяйством смотрят… Вот утрясем там все вот эти дела, и… Тогда уже будем почаще видеться.

Він знову всміхнувся, а Лара просяяла, сплеснула в долоньки.

– Это точно! Нет, ну… – вона театрально надула губи. – это подумать только – пять лет назад приезжали! Да как у вас совести хватает вот так вот носа не показывать?! Веришь, братец, я вот это вот все вам хотела высказать, как есть, аж перед зеркалом репетировала!..

– Серьезно? – Антон реготнув.

– Да!.. Но теперь… теперь это все уже не важно. Мм… – вона смішно стукнула Антона головою в плече. – Мои родные! Теперь вы будете жить здесь, за каких-нибудь… Это с ума сойти просто! Может, и в Москву захотите перебраться?

Вона підморгнула Ірині, та знизала плечима, весело сміючись.

– Во распланировала!.. – крутнув головою Антон. – Как обычно… Погоди, хоть здесь-то обоснуемся.

– Да это и ничего… – махнула рукою вона. – Ничего, я здесь очень часто бываю – летом, да и так, если свободная минутка… так я сразу и сюда. Ты ж знаешь, как я Смоленск свой люблю! Было б где тут развернуться, так я бы вовсе здесь жила до смерти. Потому и выходить замуж здесь решила – Игорь не против был, ну и я… Эх! – вона мрійливо зітхнула. – Это все не важно, наконец-то вы решились – вот что действительно важно.

– Ну че, пошли, наверно? – Антон понуро розвернувся і взяв сумки.

– Пойдемте, – теж трохи печально зітхнула сестра.

Вони спустились до електропоїзда – дівчата йшли трохи попереду, а він слідом із сумками. Бігали якийсь час по платформі, шукаючи свій вагон, звірялися з білетами. Тоді зайшли врешті всередину – вагон був напівпорожній. Найшли свої місця всередині вагону, спиною по руху – Антон всівся коло вікна, а Іра збоку коло нього, Лара проворно вхопила їхні сумки й засунула їх угору на полицю, тоді всілася скраю, коло Ірини. Через хвилю підійшов якийсь кремезний сивий чоловік, років під п’ятдесят, він ніяково зиркнув на Лару.

– Это ваше место? – тут же всміхнулась та. – Садитесь, я провожающая…

Вона почала вставати, але він її зупинив, легенько торкнувши за плече.

– Сидите, девушка, сидите, – приязно всміхнувся. – Я еще пойду, перекурю на платформе, десять минут до отправки. Вот только сумку как-нибудь пристрою, хех…

Він із кректанням засунув на полицю здоровенну сумку, з якої стирчала якась розсада, чи щось таке, тоді пошкандибав до виходу. Прийшли якісь тітоньки з картатими сумками, дуже схожі одна на одну – всілись напроти Антона з Іриною, засунувши ті сумки собі під ноги.

– Что-то мне как-то… – Лара похилила голову. – Грустно как-то, не хочется вас отпускать.

Вона всміхнулась до них, а очі зблиснули слізьми в цьому ламкому передвечірньому світлі.

– Ларо… – нерішуче протягнув Антон.

А Іра мовчки обняла Лару за плечі.

– Не плачте тільки, я вас прошу, – глухо проговорив Антон. – Обидві…

– Ні-ні, – похитала головою Лариса і легко змахнула сльозинки з очей. – Теперь все будет хорошо, наконец-то! – вона всміхнулась. – Ну…

Обняла і поцілувала Ірину, тоді Антона, вийшла в прохід.

– Я вам помашу ручкой с платформы, – кивнула, весело всміхнувшись, і рушила до виходу.

Вернувся отой кремезний чоловік із розсадою, всівся на своє місце.

– Погода какая-то… – мовив він до Антона з Ірою. – Весь день тучи, а тут… – і всміхнувся.

– Да, – всміхнулась до нього Ірина.

Антон аж кинувся од стукоту над вухом – то Лара тарабанила в вікно з вулиці. Він всміхнувся, вона всміхнулась до нього. Тоді він приклав розчепірену долоню до скла – вона приклала свою з іншого боку.

Оголосили відбуття їхньої електрички – глухо, віддалік. Лара прибрала руку зі скла і одійшла на два кроки назад, а Антон так і держав свою руку, тоді стямився, опустив.

Загуло, задрижало вагоном, тоді смикнуло вперед, і вагон повільно поповз. Лара замахала до них рукою, Антон з Ірою замахали у відповідь. Тоді вона опустила руку, взялась другою за лікоть, обперлась на одну ногу і так і стояла на платформі, дивлячись на їхнє вікно – у своєму зеленому спортивному костюмі, кросівках, зі світло-рудим волоссям, зібраним у хвіст. Вона стояла отак на пустому віддаленому пероні Смоленського вокзалу, і все поволі віддалялась і віддалялась. Антон дивився на неї в тому ламкому передвечірньому світі, і йому раптом бозна й чого подумалось, що він бачить сестру останній раз у житті.

* * *

До Брянську прибули годині о десятій за тутешнім часом – вже смеркло. Потинялись перед вокзалом та всередині якусь годинку, і прибув їхній потяг – він робив тут довгу зупинку. Місця їм дістались бозна й де – на різних кінцях вагону, отож усілись удвох на Ірине нижнє бокове та й сиділи. Тоді вже, як потяг рушив, Антон розіклав те місце і вклав на нього Іру, сам примостився в її ногах. Майже всю дорогу мовчали, лише так ото – по ділу, а тут Іра раптом спитала його неголосно:

– Тобі теж отак якось…

– Сумно? – озвався він.

– І сумно і… – вона завагалась, – тривожно чогось. Навіть не знаю.

Вона труснула головою.

– Та є, – коротко кивнув він.

– Боже, мені так чогось… – вона болісно скривилась у напівтьмі вагону. – Я чогось так заскучала за Ларою.

Антону кольнуло в серці, раз і другий. Тоді раптом – гуп, наче з носака в груди, у скронях загуло, заколотило… Він повільно глибоко вдихнув через ніс.

– Може, було остатись… – вона раптом повернулась набік до вікна, зиркнула в нього, в тії німі простори осінньої ночі. – Чи поїхати з нею, чи… Не знаю.

Вона протягла те «не знаю» стражденно, важко – видно було, що вона мучиться, так само, як і Антон. І видно, боялась забалакати, а це розійшлась, розхвилювалась.

– Бозна й що, – простогнала вона, дивлячись у вікно.

– На біса ми там потрібні? – неголосно прорік Антон.

– У Москві?

– Угу.

– Так отож.

– А в Смоленську…

– Знаєш, Антош…

Вона перебила його, всілась на полиці і прихилилась до нього головою.

– … Я хотіла сказати тобі…

Раптом щось запищало у неї в кишені кофти, уривчасто, якась мелодія…

– О! – здивувалась вона і розстібнула блискавку.

По її грудях мерехтіло зеленувате світло.

Вона зиркнула на екранчик телефона і тут же просяяла:

– Лара!

– Про вовка промовка… – вивів Антон, і собі всміхнувшись. Його якось попустило од того несподіваного дзвінка.

– Алло! – заговорила Іра. – Привіт! Привіт! Де? Где ты? Аа! Хорошо. А то мы немного переживали, как ты доедешь… Мы… цей… из Брянска выехали. Час назад. Ой!

Ірина раптом приснула і прикрила губи рукою.

– Не знаю, я думала, як по мобільному, то треба обов’язково російською.

Вона засміялась, і Антон почув, як із слухавки заливисто сміється Лара. Іра натомість смішно, по-дитячому надула губки.

– Годі вже вам із мене кепкувати, кацапня! – пирхнула вона в слухавку і скоса зиркнула на Антона.

Той всміхнувся, а Лара зі слухавки зареготала ще дужче.

– І йому привіт, так. О-о…

Вона слухала деякий час.

– Ну ось переїдемо, так навчатимеш мене, поліглот. Угу.

Ще всміхнулась.

– Осьо сидить. Угу. Що? Що воно таке? Га?..

Зиркнула на екранчик, тоді знов слухавку до вуха.

– Одна чи дві… Ну ясно. Добро. Цілуємо.

Вона ще м’яко всміхнулась і одвела телефон од вуха, щось поклацала на ньому.

– Зв’язок зникає, – прокоментувала, поглянувши на Антона. – Цей… як Лара сказала? Покриття немає.

– Що вона там? – спитав Антон.

– Каже, доїхала, вже в Москві. Ігор там, привіт передавав, – вона зітхнула і приклала руку до серця. – Господи, мені аж якось…

– Одлягло?

– Угу. Як голос її знов почула…

– Та й мені таке.

– Хотіла тобі слухавку дати – якраз почало переривати…

– Нічого, воно чутно й так.

– Знаєш… – Іра задумалась. – Таке буває, як ото їдеш куди, думаєш – наче що забув.

– Буває, – полегшено кивнув Антон.

– А воно ж не завше і правда, що забув, так лишень здається.

– Угу.

Іра всміхнулась.

– Диви… – показала на екранчик телефону.

Вона почала йому показувати різні функції апарата, якісь там цяцьки і текстові повідомлення, якісь номери… Як виявилось, вона вже була в курсі діла, швидко розібралась у тій апаратурі. Так, патякаючи про телефон та про всілякі подібні дурниці, вони й незчулися, коли досягли станції Зерново, а себто – російської митниці. Щоправда, цього разу митники та прикордонники їх двох не надто мучили – зиркнули на документи, ото і все. І собак наче ніяких не було, у всякому разі – в їхньому вагоні. Сумки не перевіряли навіть.

– Як тобі Ігор? – спитав Антон у Ірини, коли вже поїзд рушив.

Іра задумалась, а тоді лукаво всміхнулась.

– Чесно? Він… цікавий.

– Тобто?

Вона зігнула ноги і обхопила їх руками, так ото всілася в куточку коло вікна.

– Чого ти допитуєшся? – знову всміхнулась лукавенько.

– Просто… – той знизав плечима, – питаю як у жінки.

– Ну раз як у жінки, то… він привабливий, – вона похилила голову на плече. – Уб’єш тепер мене?

– Уб’ю.

– Придушиш? – вона обхопила власне горло руками, зображуючи конвульсії.

– Угу, – кивнув Антон.

– Ясно, – кивнула й Іра, склавши руки на грудях і вдивляючись у тьму осінньої ночі за вікном.

– Правда, привабливий? – ще спитав Антон, задумавшись.

– Ну-у, – протягла вона і собі, задумавшись, – це важко пояснити, я не знаю… щось у ньому таке є. Він не такий, як ті її попередні, щось… Знаєш, що найцікавіше?

– Що? – Антон посунувся трошки ближче.

– Вони якось дуже один до одного підходять, вони обоє такі якісь… ну знаєш – незвичайні, – вона мрійливо всміхнулась. – Не знаю, я за неї рада, направду.

– Та і я, – кивнув Антон, і собі всміхнувшись. – Бачиш, яка вона нині…

– Божее-е! – Іра заломила руки, ніжно всміхаючись. – Така закохана-закохана, ммм!.. Щаслива, – вона радісно зітхнула. – І він її також кохає бозна-як, це видно, – нахилилась вона до Антона. – Як вони тоді цілувались, на веранді, пам’ятаєш? Боже, я думала вони спалахнуть обоє, вибухнуть, брр! – Іра захоплено струснулась усім тілом. – Скільки жаги!..

Минули Хутір Михайлівський. Наша митниця, сонний гомін, вогні станції, «покупаю рубли»… Дрімали й не дрімали, стояла глуха осіння ніч за вікном, пролітали освітлені переїзди, одинокі ліхтарі, полустанки в осінніх полях. Миг! – і тьма… Зблиск! – і тьма… Духота вагону, ніч, вересень, Сумщина.

Засіріло, як під’їжджали до Конотопа. Дроти підстанції, важкі мотузки над землею, перисті нерухомі хмари в бездонному небі, досвітні зорі в отій вишині. Осьде потяглися околичні будинки під шифером та саморобними телевізійними антенами, вибрані городи, зів’яле кукурудзиння, соняхи на межі, зарослі пирієм стежки, ґрунтові дороги в росі, шматок поля в низькому тумані, канавки, тополі, хиткий очерет під залізничним насипом. Вставало місто дитинства, виринало з непевної імли, напливало на них; займалось далеке світання.

Вони витягли свої сумки з-під полиці і рушили на вихід ще задовго до вокзалу – в Конотопі виходили лише вони. На перонах людей майже не було, ніхто їх не стрічав, ясна річ, вони взяли по сумці та й пірнули в підземний перехід – плиточні стіни, луна од їхніх кроків, мляве жевріння ламп. На площі перед вокзалом Антон спинився і поставив сумку на асфальт.

– Чого ти? – здивувалась Ірина.

Той мовчки скинув свою олімпійку, остався в одній білій футболці.

– Змерзнеш, на ось… – простягнув їй ту олімпійку.

– Сам змерзнеш! – гаркнула вона, позіхнувши. – Куртки в сумці, зараз достану…

– На!

Мусила підкоритись. Взяла ту олімпійку, аж тут – раз! Антон дременув, направду дременув – побіг до трамвайної зупинки, як оглашенний.

– Це що за коники? – вигукнула Ірина, вражено вирячившись. – Куди ти чкурнув, га? А боже світе…

Вона натягла на себе олімпійку, взяла в руки по сумці і посунула в той бік, куди побіг муж – його вже й не видно було, згубився десь у парку.

– Чи курива нема… – ще буркнула вона сама до себе, йдучи через привокзальну площу, знов позіхнула, роззирнулась нехотя.

Базар іще закритий, пустує, тут тирлуються таксисти, деякі замахали до неї руками. Вона ліниво побрела до трамвайної зупинки, до пішохідного переходу себто, і тут же спинилась: Антон швидко йшов їй назустріч, тримаючи обидві руки за спиною й широко всміхаючись.

– Куди ти ото дременув? – буркнула вона на нього дещо роздратовано, ставлячи сумки на землю.

А той мовчки підійшов, видобув з-за спини красиво впакований букет червоних троянд і простягнув їй.

– На, – буркнув їй, весело всміхаючись.

Та від несподіванки зніяковіла, всміхнулась і собі несміливо.

– Це що за вибрики… та воно ж дороге, Антош, за чим?

– На!

Вона взяла букет, роздивлялась його, а тоді, трошки зашарівшись, раптом швидко піднялась навшпиньки й поцілувала Антона в щоку, ще ніяково всміхнулась, тримаючи той букет у руках – так, немов у обіймах.

Він схопив обидві сумки і пішов назад до вокзалу.

– Куди ти?

– Ходімо.

– Та куди?

Ірина побігла слідом, обережно тримаючи букет.

– Підождеш, зараз сумки в камеру схову здам…

– Нащо? – вона спинилась, знов здивовано вирячившись.

– Підемо погуляємо.

– Куди?

– Просто… погуляємо містом.

– Та на автостанцію пішли б, там в теплі…

– Погуляємо!

Вона знов підкорилась. Поставили сумки в камеру схову і пішли ото. Пішли гуляти по місту, просто вештались по місту – Антон взяв Іру під руку, другою вона тримала букет, так і пішли. Гуляли ото, немов дітвора, то попід ручки, то взявшись за руки, Антон завзято залицявся до Іри: в парку Луначарського розважав її жартами, деякі з них вона знала – та майже всі, але все одно сміялась, потім він галантно допоміг їй перейти трамвайні колії, а на Проспекті Миру купив їй у кіоску імпортний льодяник на паличці. Гуляли ото, немов яка дітвора – літ десять уже, з юності, так не гуляли.

Назад до вокзалу пішли іншою дорогою – повз центральну реабілітаційну лікарню, управління СБУ та Політехнічний технікум. Забрали сумки, а на автостанцію вже йти не схотіли – пройшли через ринок до колієпроводу. Там ставав автобус, от вони й вирішили почекати. Світало вже до того часу, містом розбігались люди, роз’їздились машини, а вони стояли собі на зупинці під колієпроводом, чекаючи свого автобуса – Антон обіймав Ірину за плечі, а вона тримала в руках той букет і все хилилась, хилилась головою до Антона, тулилась до нього. Обоє вони якось радісно, щасливо всміхалися.

Під’їхав старенький ЛАЗ і забрав їх – вони всілися на заднім сидінні, Антон коло вікна, а Ірина обережно поклала букет на сусіднє сидіння і всілася Антону на коліна, обняла його за шию і поцілувала в губи. Вони почали там цілуватись і цілувалися всю дорогу, нікого не бачачи округ, не одриваючись одне од одного, обіймали одне одного, пестили. Лише вже перед самим селом сталася подія, що трохи їх засмутила, перервала їхні любощі. Автобус уже минув Шевченкове, минув пам’ятну брилу під тополями і поле Сашка Максименка, в’їхав у їхні карабутівські витолочені ниви. І тут вони побачили дим. Дим вставав над Карабутовим стовпом звідкись із околиць – з тракторного стану чи з Капкасу, а тоді розстилався, його носив осінній вітер – він стелився навіть тополиною алеєю вздовж Роменської траси.

– Боже, що то воно? – зойкнула Ірина, так і обіймаючи Антона, дивлячись у вікно.

– Щось горить, – мовив Антон, так і обнімаючи її.

– Хоч не в нас?

– Та ні, наче не з того боку.

– Хай бог милує… Що ж то таке?

– Хтозна. Ось приїдемо…

Він погладив її волосся.

– Я не можу! – раптом знітилась вона і радісно всміхнулась.

– Що? – не втямив Антон.

– Я хотіла… – вона ще ніжно, задумливо всміхнулась. – Хотіла, щоб уже вдома… Ну, особливий момент. Та потім ледь не бовкнула кілька раз, а все щось… Щось заважало. Я подумала – доля. Значить, вдома. Але я не втерплю, ні! – вона радісно зіщулилась. – Словом, ми тебе трошки обдурили…

– Об чім ти? – вирячився Антон.

– … З Ларою. Словом – слухай!

Вона легенько ляснула його по плечі.

Він зиркнув у її бездонні очі, темно-сірі, з зеленим відтінком, з поволокою, щасливі, найрідніші, найдорожчі. У неї був нині якийсь особливий погляд, геть незвичайний.

– Я слухаю, – прорік він, усміхнувшись.

– Я одчула ще за кілька днів. За кілька днів до поїздки. Не вірила. Сказала Ларі, по телефону. Вона сказала… Я сходила в поліклініку, як брала білети, в жіночу консультацію, тоді… Ми ще порадились із Ларою, в Росії, як ти спав…

Вона говорила скоромовкою, захлинаючись, тяжко видихаючи.

– … Ми купили тест і… А потім у Смоленську, вже щоб достеменно – ми з Ларою пішли до її знайомої лікарки, отоді, як ви поїхали в Талашкіно, ну… Ми пішли і… Словом! Боже… Антоне, я вагітна.

Її бездонні, темно-сірі, з поволокою… І він тонув, тонув у них.

– Як?

Ледь чутно вивів він, не розуміючи, божеволіючи, увесь світ перед ним мінявся, перед ним і в ньому – о цей, величний, невимовний і прекрасний світ!..

– Я не знаю, як…

– Іро…

– Я не знаю… це неможливо, це… Але це є.

– Боже, Іро…

– Я не…

– Боже, Іро, я тебе люблю!

Він прокричав те, прокричав те на весь клятий автобус, на всю Роменську трасу і витолочені поля вздовж неї, на весь цей білий, прекрасний і невимовний світ.

XII

«Привіт, ріднесенька Іринко! Вчора ввечері приїхав з відрядження. Пробув майже тиждень. Ось лише трошки не пощастило – довелось тягнути туди й назад машину. Коли їхали туди, в одному з кишлаків до пацана в кузов машини кинули часову міну, добре, що він віз мило і пральний порошок. Водію пощастило – відбувся легкою контузією та шию трошки посікло. Як приїхав, то отримав твій лист і вітання з днем Радянської Армії. Дуже тобі дякую. Сьогодні зранку погода похмура, а під вечір накрапав дощ, і зараз іще йде. Мені навіть не віриться, що через якісь два місяці я нарешті побачу твоє обличчя. Твоє обличчя, Іринко».

На околиці Карабутова горів піонерський табір. Ніхто до ладу так і не дізнався, хто його підпалив чи як ото він загорівся. Балакали, що там в деяких будівлях була ще проводка, і він в принципі міг зайнятись і сам, але в те мало хто вірив. По довколишніх селах ходило кілька чуток стосовно цього, і найбільш правдоподібними були дві – що його або навмисне підпалила яка збитошна дітвора, або так само ж навмисне підпалило колгоспне начальство. Кивали на того ж завгара Поголовного, мовляв – його рук робота, еге ж. Мовляв – або сам підпалив, або з отими новими власниками, конотопчанами. А все заради того, аби покрити старі гріхи – дещо вони там просто вкрали, дещо списали, дещо переоформили нечесно. А тепер же – яка краса! Згорить воно все синім полум’ям, і приїжджайте, люди добрі, хоч пайовики, хоч міліція, хоч прокуратура – описуйте, випитуйте, а ми-бо що? Ми нічого. Чесно все берегли. Згоріло лишень воно, не наша в тім вина. Але, може, то, зрештою, і брехні. Може, все було якось інакше, бог його зна.

Відомо, що табір загорівся рано-вранці, та не весь табір, а лиш одна будівля – одна з казарм, та сама, де колись був красний уголок, і тепер там догнивало всіляке майно з табору, в основному спортивне, та ще декілька ліжок, те та се. Пастухи саме йшли займати корів, а воно вже палахкотіло – хтось подзвонив на пожарку здуру… Здуру, бо ніякої ж пожарки в селі вже не було, і пожежна машина тепер стояла коло комір – так домовились на зборах у клубі. Ну то подзвонили до комір, хтось стямився, а там один сторож чергує, місцевий хлопчина, п’яний як чіп, заледве язиком ворочає. Ну, врешті, поки бігали по селу, поки добудились того Поголовного, поки те та се – там вже пашіло на всю силу, загорілась пожухла трава, і вогонь перекинувся на сусідню будівлю, таку саму, тільки порожню. Зійшлось до табору бозна-скільки зівак, аж цілими сім’ями посходились, роботу покидали, стоять, витріщаються, як воно горить. Прибігла там одна баба, жила по сусідству з табором, та відро води линула на стіну здаля.

– Чого поставали, сякі-такі? – закричала на юрбу. – А гасити хто буде?

Ті стоять, мовчать, наче так і треба, та на огонь позирають.

А коло тих комір у цей час – концерт безплатний, інакше й не скажеш. Заводять пожежну машину, а вона не заводиться, вже й вручну заводили – все без ладу. Виштовхали її так-сяк до вісової, ледь не на дорогу, ну що, кажуть, розженемо трактором по дорозі? Та воно-бо хай, а тільки де ж той трактор? Коло комір, виявляється, вже ні одного робочого трактора нема, отак-от! А один, що остався – в Поголовного серед двору стоїть. Вже чого він там і як опинився – не питайте. Ну, поки бігали туди, поки завели той трактор… Поголовний снує попід коморами та тільки й верещить несамовито:

– Синки! Сцикуни! Нічорта не розумієте! Руки з задниць повиростали!

Ну і таке інше. Так і верещав, поки приїхав той клятий трактор, причепили ту пожарку на трос, протягли по погано заасфальтованій дорозі, завели з якогось там разу. А пожежної ж команди нема! Поїхав за кермом отой сторож захмелений, пара конотопських та ще кілька місцевих алкоголіків слідом на тракторі. Ну хай.

Приїхали в табір із горем пополам, машину спинили. Обидві вже будівлі палахкотять, люди стоять дивляться. Ці, що з комір, позлазили, давай брандспойт, давай туди-сюди… Води в бочці нема. Примчав Поголовний на колгоспній «Ниві», о-ох і репетував:

– Синки! Сцикуни! Та куди ж ви, блядь, дивились?..

Бозна, куди вони дивились. Стоять, потилиці чухають, а воно палахкоче, а воно палахкоче!.. Подзвонив хтось у Дубов’язівку – стали ждати їхню машину, а її все не було. Нема й нема машини, а воно все горить та й горить.

Горів руберойд із дахів, полущені, бозна-коли вже фарбовані стіни, тріщало, плавилось скло, палахкотіли віконниці, лопались сітки старезних ліжок, плавився метал билець, горіли мати, канати і спущені футбольні м’ячі, згнила підлога, вицвілі шпалери та штори, портрети членів Політбюро… Як показалась уже на курній дорозі через поля Дубов’язівська пожежна машина, то все те вже й не горіло навіть – дотлівало. Дотлівали будівлі покинутого піонерського табору на околиці глухого села, дотлівала пожухла трава під ними, і разом з тим усім немовби дотлівав, розносився сизим димом по окрузі померклий двадцятий вік.

XIII

«Привіт, люба сестричко! Пишу тобі оце ще на вашу адресу в ДРСУ-1, бо не можу до вас додзвонитись. Мобільний чогось не з’єднує, ні один номер із тих, що ти нам дала. Одправив лист на вашу адресу в Москву два місяці назад. Де ви там подівались? Напиши мені або подзвони, бо я вже хвилююсь. Або просто приїжджай в гості, коли завгодно – маленька Ларочка дуже хоче з тобою познайомитись! У нас усе добре, вітаємо тебе всією сім’єю з новим століттям і тисячоліттям! Я влаштувався водієм у сільпо, Іра влаштувала, нормально, заплату платять, їжджу по селах тут, вожу товар. Сама вона зараз їздить на комп’ютерні курси в Конотоп по вихідних, а ми тут з бабою Манею няньчимо маленьку Ларочку. Вона так на тебе схожа – висилаю ось фотографію, сама побачиш. Волосся, як огонь, очі світло-карі, як і в тебе, а вже як всміхнеться!.. Вилита ти – навіть не знаю, як воно так вийшло… І вже воно щось лепече, знає «ла-ла», а інколи «ла-ра», знає, що то вона. Недавно показував твою фотографію, то вона тицьнула пальчиком і каже «ла-ла», смішно так. Приїжджай, я не діждусь, коли вас познайомлю. Ото таке, буду завершувати. Вибач за почерк – спаскудився вкрай. Люблю тебе. Твій Антон».

Content

Володимир Худенко
Дим

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII