Тетяна Тіховська

Паперова лялька

Пролог

Десь тут був камінь. Великий камінь на розі Базарної і Московської. Камінь, на якому можна було й посидіти, якщо кохана занадто барилася (а так, як чесно, було майже щоразу). У цих двох навіть був вислів, зрозумілий тільки Їм: доведеться сидіти на камені. Тобто жди-пожди, коли вже вона причепуриться.

Неможлива спека. Поряд іде Катруся – їй обіцяно піти на пляж.

– Можна взяти паперову ляльку?

Хай бере, вона хоч не важка. Бо як йти кудись з малою дитиною… Та ще й спека дошкуляє.

Дійшли. На березі Дніпра не так відчувається спека. А вода – як молоко з-під корови. Яка все ж таки розкішна ріка! Куди там Сені – так, канал, трошки більший за струмочок, суцільно закутий у бетон. А Дніпро! – широкий, суднохідний, вбраний в смарагдові шати! Аби не спекота. Чи то день сьогодні такий? На небі ані хмаринки, сонце пече немилосердо, а ріка так і вабить зануритися і не вилазити з води.

На березі – рясно-рясно людей. От якась пані доволі поважного віку засмагла як тубілець. Мабуть, відпочиває тут щодня. Он якась родина вивела із задухи міського помешкання дітей і песика. Такий собі кумедний песик – здається, тер’єрчик. Попри спеку біга, як навіжений, вздовж берега і приносить хазяям усяку погань. От приніс і поклав до ніг мокрий напівзотлілий корч. Дуже потрібна річ. Побіг далі.

От молода родина привела двійко маленьких хлопчаків. Близнюки. А тато в них, вочевидь, має азіатське коріння. Тоді зрозуміло – у них чомусь хлопчики народжуються набагато частіше, ніж дівчатка.

От молода родина привела двійко маленьких хлопчаків. Близнюки. А тато в них, вочевидь, має азіатське коріння. Тоді зрозуміло – у них чомусь хлопчики народжуються набагато частіше, ніж дівчатка.

Песик знов щось приніс. Що там цього разу? Здохла риба. Годувальник.

Як дивитись на небо з землі, здається, навіть літак пересувається, як спритний равлик. Як тоді помітити рух хмаринки, яка лише править за наочну позначку двобою двох невидимих велетнів – холодного і гарячого повітря?

На край сонця напливла низька бузкова хмара, завмерла на деякий час і посунула далі.

А в цей час невидимі велетні вирішували, кому панувати над цією місциною найближчого часу. І ніхто не збирався поступатися.

Родина із песиком десь поділася – щось він почав скавчати. Катруся, що накупалася аж до синяви, сидить на пляжній ковдрочці і вдягає ляльку. Мабуть, у принцесу. Перепрошую. Зараз дівчатка грають не в принцес, а в Белль, Жасмин і Аріель – вироблених на один кшталт діснеєвських красунь.

Наче здійнявся невеличкий курний стовпчик. Чи то від спеки мариться?

Хмара насувалася на сонце дедалі більше. А велетні вже випробували силу, тиснучи один на одного, підхоплюючи своїми пасмами куряву, дрібне сміття, пісок.

Декотрі, ті, що відпочивали, почали збиратися додому – чи то завчасно так вирішили, чи то відчули наближення негоди. Але таких була меншість. Більшість залишалась на березі: адже тільки-но була така приємна погода. От тільки хмарка пропливе…

Велетні відступилися на крок один від одного – і з усієї люті помчали, нахиливши лоба, один на одного з єдиною метою: розчавити, знищити, перемогти. На землі здійнялась курява, пісок засліплював очі, віти дерев перепліталися і ламалися, а на небі, там, де стрілися два велетні, виблиснула блискавка, і, звуком наздоганяючи світло, пролунав грім.

Уже самі безтурботні зрозуміли: бути хлющу. Кидали до ковдрочки всі речі (потім розберемо), хапали цей куль та бігли до найближчого «грибочку». З боку одного лантуха щось ковзнуло назовні і одразу було підхоплене і покручене вітром.

– Лялька! Моя лялька!

Уперіщив дощ.

Книга перша

Агата

1

Сніг білий, сліпучий. А земля чорна, грузька.

Агата стоїть біля свіжої могили на центральному мінському кладовищі. Думки вже не б’ються, як пташка в тенетах, а ледь-ледь ворушаться. Але цей їх монотонний рух доводить до божевілля, як витончені китайські тортури: крапля по краплі. Невже їй не всі випробування відміряні? Невже наостанок було потрібно пережити свою власну дитину? Щойно закінчилась війна, двійко діток, чоловік. Жити й жити. Сорок два роки – чи то вік, щоб піти від нас назавжди? Як же важко ховати дитину – першу, найбажанішу, найвродливішу! Чи не це прочитала по руці циганка, що ворожила їй дуже-дуже давно? Прочитала – і не захотіла сказати, аби не отруїти щасливих років.

…Це було на Волині. Агата, мов на крилах, поспішала додому з вечірки. Серце радісно і млосно калатало: її запросив на танок такий красень, справжній принц! Звісно ж, останній польський король правив сто років тому[1] І які принци в маленькому містечку Ратне, яке було то задвірками Російської імперії, то Польського королівства? Але хто б це ще міг бути? На ньому був френч з блискучими ґудзиками, з кантами. На кашкеті – герб. Зросту він був велетенського, особливо поряд з Агатою, яка навіть високою зачіскою ледь-ледь сягала його грудей.

А коли він став на коліно, аби запросити її на мазурку, їх очі були майже на одному рівні.

Що за очі! Зелені, мрійливі. Їх оточують золотаві пухнасті вії. Такого ж кольору густе кучеряве волосся і хвацькі вуса, підкручені догори. Він вивів її на середину зали, де вони були єдиною парою. Де подівся весь світ?! Зала, вікна, присутні – все поволі рушило, закружляло, злилося в суцільну рухливу веселку. Залишився тільки він і танок, що поєднував їх, носив з кутка в куток, розлучав і знов єднав, то прискорював, то уповільнював їх крок, аж поки Агата в знемозі трохи не впала на руки свого кавалера. А він, підхопивши її сильною рукою, на мить підняв в повітря, перш ніж закінчилося це чаклунство. Серце в Агати калатало, мов шалене, обличчя не знати чому зашарілося, а очі мимоволі намагалися зустрітися поглядом із зеленими очима Стася.

Єзус Марія! Це ж треба так одразу закохатися!

Назустріч їй трапилась циганка з немовлям. Мама застерігала: ніколи не розмовляти з циганками. Зачарують, заворожать, видурять гроші. А ще вони начебто крадуть дітей. Грошей в Агати немає. А дітей – вона сама ще майже дитина, всього шістнадцять років. Що як поворожити на того принца? Мама не дізнається. Якщо циганка добре погадає – можна подарувати каблучку.

– Давай поворожу, красуне!

– Грошей в мене немає.

– Я так поворожу. Покажи долоню.

Взяла ліву руку, щось задовго роздивлялася.

– Буду жити довго і щасливо? – Агаті увірвався терпець.

– Житимеш довго… – і пішла геть, не обертаючись.

Агата, зрадівши, що не довелось розлучатися з каблучкою, побігла додому. Ледь перетнувши поріг, не втрималась:

– Мамо! Я танцювала з принцом!

В затишній кімнаті крім мами були тільки молодші брати – Даня і Фоня. Фоня був тихий мрійливий хлопчик, тому він без вагань визнавав старшого на два роки Даню неперевершеним авторитетом в усьому. А Даня був бешкетником і плідним винахідником усіляких пустощів.

Мама підняла очі від вишивання і приязно, але трохи глузливо перепитала:

– Так-таки з принцом? Зі справжнім?

– Він такий красень! А який мундир, які ґудзики, які канти!

– Та таких «принців» на залізничній станції десятки, – це зі свого кутка озвався Фоня. І тієї ж миті мимоволі зойкнув, отримавши непомітно стусана від старшого брата. Щось Фоня бовкнув зайве. Але було запізно: мама всім тулубом повернулась до братів і пропекла їх очима:

– А хто це вам дозволяв знову бігати на станцію?

Нова залізниця, яку будували неподалік від містечка, була справжнім лихом для матусь, що мали синів. Вона приманювала розбишак, мов магнітом.

Ще коли тільки-но почалося будівництво станції, хлопчаки попри сувору заборону примудрялися втікати з-під пильного нагляду батьків аби подивитись на чудо – дорогу, а то й поцупити важкеньку гайку – на грузило до вудки.

Залізнична колія проходила болотистою місциною. Грузька земля вперто засмоктувала гаті, наче мстила за те, що її віковий спокій так зухвало було сплюндровано. На земельні роботи було мобілізовано місцевих селян, які не надто охоче наймалися на це кляте будівництво. Тільки найбільш нужденні погоджувалися на такі каторжні умови: робочий день тривав 12–14 годин на добу, за житло робітникам правили землянки, де під ногами хлюпала вода; нещасні випадки і захворювання були звичайною справою. На спорудження залізниці було відведено мало часу: царська Росія забажала, аби бездоріжжя не перешкоджало торгівлі із Заходом.

Якщо йти до станції навпростець, легко можна було до крижів[2] опинитися в багнюці. Через те мама і дізналася про синові походеньки до залізниці. Фоня, якому тільки-но виповнилося вісім, отримав в спадок від Дані добротні чоботи. Трохи вони були завеликі.

Якось вони удвох побігли на станцію. Весна того року була пізня, недружна. Земля ледь-ледь вбирала талий сніг, а про те, щоб протряхнути, і не йшлося. І, на лихо, Фоня таки втрапив в болото ледь не по коліна. Даня його сяк-так витяг, але один чобіт так і залишився біля станції. Було непереливки обом!

Зачувши розмову, з бічної кімнати визирнула Тіна і поманила Агату до себе. Більшої несхожості між сестрами важко було уявити. Агата – невисока, тендітна, вишукана, з вузенькими плечима і маленькими ніжками. Риси обличчя наче намальовані тоненьким олівцем, темне густе волосся майже пряме, тільки ледь вилося біля шиї. А молодша Тіна вже на голову випередила Агату зростом, була доволі-таки кремезна, мала величенький гачкуватий ніс, завеликий рот, завеликі ступні. Волосся аж занадто кучерявилося, і через те йому важко було дати раду. Але, попри грубувату зовнішність, Тіна мала лагідну вдачу, була незаздрісна і обожнювала свою привабливу старшу сестричку. В кімнаті спали маленькі Катя і Паня, тому розмовляли пошепки:

– Розкажи, як його звати?

– Станіслав. Стась.

– Він тобі сподобався?

– Дуже!

– А ви цілувалися?

– Як можна? Ми тільки-но познайомилися!

– А він пропонував одружитися?

– Тіно, отямся! Ми тільки танцювали разом! Але це було казково!

– А якщо запропонує, погодишся? Ну скажи, скажи, погодишся?

…Якось у суботу надвечір (аби лихо не підгледіло) в двері красномовно постукали. На порозі був маршалок[3], що почав з двозначного питання: чи, бува, нема у вас телички на продаж?

Після кількох обов’язкових реплік, господар запросив його до столу. Гість виставив на плетену скатертину пляшку горілки, та сам не сідав. Знавець весільного етикету, він відповідально враховував усі прикмети: сяде – справа не піде.

Господар відкоркував пляшку – все! Згоду на весілля отримано! Маршалок вийшов з хати та невдовзі повернувся з батьками нареченого.

Батько, перетинаючи поріг, примушений був нахилитися – зросту був такого, що мало не зачепився за приварцабок[4]. Та й мати була під стать йому. Питання про весілля вирішили того ж дня.

Агата була православна, Стась – католик. Але рідні тихо й мирно погодились на вінчання в костьолі. Благо, такий шлюб признавався обома конфесіями. Того ж таки дня уклали угоду про те, що батьки нареченого після весілля нададуть молодим у своєму будинку квартиру і стіл – протягом двох років.

Напередодні весілля, удосвіта, Стасів дружба[5] об’їхав усе містечко. На шию своєму коневі він повісив декілька дзвіночків, щоб його приїзд був чутний в кожному будинку.

Дружбу супроводжували музики. Був серед них молоденький грайек[6], що міг своєю грою розбурхати пристрасть навіть у самому цупкому серці. Зупиняючись біля будинків, дружба запрошував їх мешканців на весілля.

Весілля почалося у неділю. Зранку батьки вже виглядали нареченого. А Агату, за традицією, одягали в весільне вбрання: біле-білісіньке плаття, білі панчохи, білі черевики і довгу фату. І, як вона не хвилювалася, не забула взяти у жменю дві грудки цукру – для коня, що його мали впрягти у весільний візок.

Перед самим виїздом на вінчання молодих благословили батьки Агати, а сваха обсипала усіх присутніх осипанками[7]. Присутні хапали їх собі – за народними повір’ями, розтерті осипанки могли допомогти хворим людям і худобі. Мама Агати в костьол не поїхала – тільки батько. За обрядом він провів наречену через увесь костьол, підвів до Стася і передав свою дитину в його надійні руки.

– Я беру тебе за помічницю! – клявся молодий.

– Я беру тебе за помічника! – відказувала молода.

– Доки смерть не розлучить нас.

– Доки смерть не розлучить…

Нарешті молодят повінчали. Серед присутніх прошелестіло: «Яка гарна пара!». У свідка під час служби затерпла рука – доводилось тримати вінець досить високо через зріст нареченого. Весільна процесія попрямувала в дім молодого. Перед порогом Стась, мов пір’їнку, підхопив Агату на руки і заніс її до кімнати – так, за повір’ям, присипалась пильність лихих сил, аби не завважили на появу нової мешканки.

Гості вже аж слиною захлиналися, очікуючи повернення молодят з костьолу. Та й не дивно! Столи вигиналися від наїдків: коровай, смажене порося, холодець, бульйон з кльоцками, запечена курка… За обідом гості кричали: «Гіркий борщ! Гірка капуста!», – і вигукували доти, доки наречений не здогадався і не поцілував свою дружину.

Пісні, танці, веселощі точилися майже до ранку! Тільки тоді молодих з жартами та примовками відпустили до спальні і залишили наодинці. В спальні стояло величезне ліжко – усі меблі в домі були завеликі для Агати. Стосиком викладені були подушки – від великої до самої маленької. А під ліжком Агата побачила жменю бурштину – відганяти злих духів.

Агата досить швидко призвичаїлася в новій родині. Ввечері вона виходила аж до рогу вулиці зустрічати чоловіка з роботи.

Стась ґречно згинав лікоть, і так, попід руки, вони неквапно повертались додому, розповідаючи кожен свої новини.

– Розумієш, люба! Колія під потяг в Росії ширша, аніж в Європі. Тому на нашій станції є ділянка, де одночасно прокладено і вузьку, і широку колію. Приходе потяг, усі пасажири виходять, а попід вагонами міняють колеса.

– Який жах! А як вагон впаде на ноги?

– Його підтримують міцні ваги, він не може впасти.

– І взагалі, чому б не їхати на конях – і веселіше, і спокійніше!

– Коні можуть понести. І з такою швидкістю, як потяг, ніякий кінь не домчить.

– Хоробрий чоловік може зупинити коней. А хто може зупинити паротяг, якщо він понесе?

– Це просто неможливо, люба. Потяг їде тільки там, де йому відведено. Не лізь під колеса – і все буде гаразд.

Агата не любила і побоювалась потягів, хоча ще ніколи не бачила жодного. А коней вона любила. Любила неквапно їхати візком, любила скакати верхи. Любила, коли коні її пізнавали, бо Агата ніколи не забувала прихопити із собою грудки цукру, аби почастувати своїх улюбленців. Але їй подобалось, що чоловік серйозно розповідає їй такі «не жіночі» речі; подобалося слухати його низький оксамитовий голос – і хотілося, аби ця дорога не мала кінця.

Одного разу на розповіді Стася про залізницю Агата, попри звичай, нічого не заперечувала, а її думки, здавалось, блукали десь далеко. Стась на півслові замовк.

– Щось трапилось вдома?

Агата зупинилась, повернулася до Стася обличчям і задовго мовчала. А потім сказала те, що мільйони жінок до неї казали своїм коханим:

– У нас буде дитина.

І Стась, як і мільйони чоловіків до нього, відчув себе щасливим і трохи спантеличеним.

– Дитина? Хлопчик? Хлопчик!

Він підняв Агату на руки і залишок дороги проніс на руках. А на підлогу опустив так обережно, наче вона була вазою з кришталю по вінця з водою.

Якось вночі Станіслав прокинувся від схлипування Агати. Збентежено глянув на дружину, чи все гаразд: з дня на день очікували пологів.

– Тобі зле, люба?

– Ні! Ні, все гаразд.

– А рюмсаєш чого?

– Матка боска, яка ж я щаслива! Як мені хороше з тобою! Я не зможу жити без тебе!

– З якого такого дива? Оце так вигадала! Тобі не доведеться жити без мене. Ми житимемо разом довго-довго.

– От і циганка мені таке наворожила.

– А вона не сказала, буде хлопчик чи дівчинка?

– Ні… Але хто б не народився, буде гарний-гарний, як ти, коханий.

– Швидше вже вродливий, як ти, люба.

Кажуть, дитина в утробі матері чує все, що відбувається назовні. Маля, що народилося невдовзі, таки підслухало розмову юного закоханого подружжя та ніяк не могло обрати нічию сторону.

Народилася дівчинка, в якої одне око було каре – як у матусі, а друге зелене – як у батька.

За святцями дівчинку назвали Дросида. Але згодом стали звати коротко і милозвучно – Діна.

Стась був безмежно щасливий, не міг нагледітися на маленьку лялечку. Але, як і всі чоловіки, він мріяв про сина. Тому ледь не відразу після пологів закинув:

– Через рік народиш мені хлопчика!

– А якщо знову буде дівчинка?

– Тренуватимешся, доки не навчишся народжувати хлопців. Почнемо?

– Що почнемо?

– Тренуватися.

До пологів Агата проганяла зі спальні Стася, аби дав їй спокій, бо «це» може зашкодити дитині. Але ж пологи вже минули!

Стась вирішив, що він і так був досить довго лояльним. Чесно кажучи, просто дуже скучив за своєю розквітлою жіночкою. Пологи зробили її дещо круглішою, біла шкіра на плечах, руках, грудях виглядала як мармурова.

Агата нарешті зрозуміла, на що натякає чоловік і зі сміхом жбурнула в нього найменшу подушечку.

– І тобі не соромно?

– До чого тут сором? Дуже хочеться хлопчика. Так коли почнемо?

…Добігали кінця два роки, що молоді мали право жити у батьків. Стась з Агатою вже наскладали грошей, аби придбати невеличкий окремий будиночок.

Якось Стась повернувся з роботи в піднесеному настрої.

– Кохана, а що, як нам переїхати до Варшави? Мені пропонують поступити в Школу інженерів залізничного транспорту!

Агата в житті жодного разу не залишала свого рідного містечка. Тут були батьки, брати, сестри. Паня і Катя часто-густо прибігали погратися с маленькою небогою, яка рачки опановувала всі кімнати. В містечку все знайоме. І через вулицю живе тітка з родиною; і на кладовищі поховано бабусю – вона померла молодесенька першими ж пологами; і тут такі зелені полонини; і…

– Звісно, любий, їдьмо! Це буде чудово.

Незабаром зібралися в дорогу. Агата вперше побачила залізничну станцію, про яку стільки чула. Їхати мали потягом «Санкт-Петербург – Варшава». Проводжати прийшла уся родина Агати. Спочатку десь здалеку почувся задовгий низький гудок, ніби якийсь величезний прадавній звір утробним голосом закликав подругу. Потім на обрії з’явився чорний паротяг. Ще здалеку почав гальмувати, аби саме біля вокзалу зупинитися. І нарешті промайнули вагони: сині, жовті, зелені. На кузові різнокольоровими фарбами було зображено величезний герб Росії, через що вагони виглядали дуже пишно.

Коли паротяг зупинився, усі пасажири вийшли на перон, а потяг поїхав на запасний шлях – міняти колісні пари під європейський стандарт[8]. В черговий раз почали прощатися. Даня вештався по станції і з тугою вдивлявся вдалечінь – відчувалося, що йому аж п’яти пече теж кудись поїхати.

Стась з родиною мав їхати в синьому вагоні, тобто першим класом. Через занадто дорогі квітки такі вагони часто-густо їхали напівпусті, але Стась досить непогано заробляв на залізниці.

Агата, в останній раз поцілувавши маму і сестричок, з острахом увійшла в вагон. Зсередини він виявився навіть затишним: два м’якенькі дивани, оксамитові фіранки з китицями, килимок. На столику – білосніжна серветка.

Потяг рушив – спочатку ледь помітно, потім все швидше й швидше, залишаючи позаду перон, рідних, знайоме містечко і неабиякий шматок Агатиного життя.

2

Після включення Польщі до складу Російської імперії[9] в свідомості росіян з’явилося двоїсте сприйняття Варшави – і як недосяжної закордонної столиці, і як закуткового російського міста. Хто бував в Варшаві раніше, пам’ятали місто нарядне, веселе, закордонне; місто розваг. Вважалося, що Варшава – східний Париж.

Йшов 1907 рік. Майже забулися наполеонівські війни і взяття Суворовим Варшави. Але мандрівники, що бували тут раніше, вперто запевняли, що Варшава вже «не та». І справа не тільки в тому, що вона стала більш брудна і менш весела, ніж раніше, а ще й у тому, що росіяни нерозсудливо впроваджували свій православний класицизм в це суто західне місто.

Потяг прибув на Петербурзький вокзал. Хоча за панування Росії польська мова всіляко утискувалася, звідусіль чулося характерне: «Пшипрашем», «На перон пшиходже почьонк», «Паньстфо хцон зведжич ринек?».

Тут таки шукали сідоків хурмани[10]– гладко поголені і охайно вдягнені.

Місто було забудовано майже виключно кам’яними будинками. Головні дороги вимощено бруківкою або залито асфальтом. Вночі вулиці освітлювалися газовими ліхтарями. На кожнім кроці траплялися кав’ярні-цукерні, в яких будь-хто міг випити каву із збитими вершками.

Поляки – несамовиті католики. Мабуть, через те в Варшаві було збудовано сила-силенна костьолів – один кращий за іншій.

Коли закінчилися клопоти з облаштуванням, Стась з Агатою полюбили просто гуляти околицями. Для Агати, що ніколи не бувала за кордоном, Варшава безперечно видавалася іноземним містом. Гіркоту від розлучення з рідними геть затьмарили нові враження: галасливі вулиці, багатолюдні площі, дзвінки трамваїв і гудки конок[11], численні охайні крамниці з ввічливими продавцями…

Варшава Віслою поділялася на дві нерівні частини. На лівому було так зване Старе Місто – колись це й була вся Варшава. Але, потроху розростаючись, вона поглинула й шматочок правого берега, де здавен було село Прага. Назва Прага пішло від «пражити», тобто випалювати ліс. В Празі був розташований великий ринок. Після приєднання села до Варшави, Прага так і залишилась торгівельним осередком, де здебільше торгували євреї. На той час вони складали чи не третину населення Варшави.

Агата жадібно додивлялась до усього, чого не мала вдома. Одразу звернула увагу, що варшав’янки вбрані значно краще, аніж її подруги з Ратного. Побачити на вулиці жінку без головного убору було неможливо. Для прикраси широко використовувалося пташине пір’я. Найвище цінувалося пір’я страуса, чаплі і райського птаха. Головною вимогою до капелюшка тієї пори було те, щоб він ледве торкалася зачіски, і було абсолютно непомітно, як він тримається. Якщо і були стрічки, то з газу або атласу. Сукні підкреслювали жіночність: талія затягувалася до нелюдських розмірів, зате бюст і стегна всілякими хитрощами збільшувалися. Дівчатка-підлітки носили сукні з широкою спідницею трохи нижче за коліна, а згори накидали редингот[12], пошитий з тканини за сезоном. Редингот застібався до талії, а нижче розходився, залишаючи відкритою велику частину спідниці.

Проте найбільше Агату вразило взуття варшав’янок. У себе вдома велику частину року усі від малого до старого носили чоботи або калоші. Навіть влітку в суху погоду могла випасти така щедра роса, що без чобіт по густій траві не пройти.

А в міжсезоння, якщо хто-небудь на вулиці втрачав з ноги калошу, не лінувався зупинися і витягнути її з багна – калоші вважалися найнеобхіднішим додатком до взуття. У Варшаві ж жінки ходили у витончених черевичках, на підборах, з ґудзиками, колір – на будь-який смак. І взагалі Варшава славилася як місто черевичної моди.

Невдовзі у Стася почалося навчання.

З того часу часто-густо Стась, причинивши двері до спальні, схилявся над зошитом або кресленням, а Агата перед тим, як заснути, тихенько дякувала Богові, що дав їй такого чоловіка – турботливого, розумного, вродливого. І ще вона просила послати їй сина – аби догодити чоловікові. Народилася дочка – Віра. Згодом ще одна – Надія. Хлопчаки вперто не народжувалися.

Існує повір’я, що перед великими війнами хлопців народжується значно більше, ніж дівчаток. Так природа, побоюючись загибелі більшості з чоловіків, піклується про продовження роду. Мабуть, природа трішечки втратила пильність і не додивилась, що в 1914 році почнеться війна, яка втягне в свій вир аж тридцять вісім держав! В 1913 році Агата народила чергову дівчинку – Любов.

Якось від мами надійшов лист, де питалося, чи можна дівчаткам погостювати у Варшаві. За хатнім клопотом, дітьми, пологами Агата і не завважила, що шість років не бачила рідних. Тільки коли стріла сестричок, зрозуміла, як же вона за ними скучила! Катя вже була майже наречена – їй виповнилося шістнадцять, Пані – чотирнадцять, а Тіні – усі двадцять чотири, і вона відверто пересиділа в дівках. Мама, не без того, сподівалася, що в великому місті може й трапиться якийсь молодик для не дуже привабливої Тіни.

Випереджаючи один одного, почали розповідати новини. У Агати всі новини рачкували по підлозі або смоктали груди. А дівчатка розповіли, яку чергову капость утнув Даня. Він намовив Фоню поїхати до моря. Наготували грудки цукру, сухарів, салату й поїхали першим-ліпшим потягом, що їхав на південь.

Це виявився дачний потяг місцевого сполучення, тому й квитки перевіряли не дуже ретельно. Але кінець кінцем їх таки виявив контролер і зняв з потягу. Ото мама накрутила Дані вуха! Фоня і без покарання так налякався, що божився більше ніколи не зважати на підбурювання брата.

Дівчатка, звісно ж, хотіли подивитися велике місто.

– Агато! Вдягаймо дітей і пішли гуляти!

Агата згадала, як сама попервах до знемоги ходила Варшавою і не могла надивуватися. Але згодом звикла, і рідко ходила далі найближчого парку.

– Візьміть Діночку – вона вже доросла.

Діні виповнилося сім. Вона вже забула, коли була маленькою, бо вже вкотре ставала головною нянькою. В розмові вона постійно плутала російські і польські слова та ледве помітно гаркавила. Діна з радістю побігла вдягатися в святкове кремове платтячко і зачісувати довге густе волосся.

– Обов’язково сходіть погляньте на Олександро-Невський собор, що на Саксонській площі. Він щойно відкрився. Там така краса!

В Варшаві із культових споруд православної конфесії вирізнялася тільки церква Святої Марії Магдалени[13].

Всі нечисленні православні храми, що існували на той час, не мали змоги умістити і десятої частини православних віруючих міста, які все прибували і прибували.

Тому було вирішено збудувати ще один величезний храм – Олександро-Невський кафедральний собор.

Основні роботи по будівництву храму закінчили в 1900, десь за п’ять років, а оздоблення зайняло цілих дванадцять! На обробку храму у величезних кількостях йшли дорогоцінні і напівкоштовні метали, уральські самоцвіти, різні види мармуру і граніту. У 1912 році собор був урочисто освячений. Було на що подивитися! Собор став символом царської влади в Варшаві.

Але ніхто тоді і припустити не міг, яким коротким буде його вік! Через два роки почнеться «останній спір імператорів», сам храм зруйнують до останнього камінчика, а на його місці буде велика площа.

Добігали до кінця відвідини сестричок. У них назбиралася сила-силенна покупок: капелюшки, платтячка, взуття, усілякий дріб’язок на дарунки. Дівчатка вже мріяли, як вони пройдуть вулицями рідного містечка у новому, майже паризькому, вбранні. Проводи, обійми, обіцянки обов’язково приїхати наступного літа. І легкий смуток, який завжди виникає за розлуки з близькими.

Не знати майбутнього – то лихо чи дарунок долі? Агаті ані уві сні, ані в маяченні, ані наяву не спало б на думку, за яких умов наступного разу вона стріне сестер!

Минув десь рік або трохи більше. Люба вже з чотирьох кінцівок почала спинатися на дві. Вже можна було без візочка ходити гуляти з усіма дітьми.

Якось Станіслав після роботи звернувся до Агати:

– В тебе ж є якісь родичі під Олександрівськом?

Агата не одразу второпала, про що йдеться. Так, дійсно, десь там, на півдні були батькові далекі родичі. Але де саме… Вона їх ніколи не бачила, а батьки листувалися лише інколи.

– А навіщо це тобі?

– Так, згадалося.

Станіслав не подовжив розмову, аби не хвилювати без нагальної потреби дружину. А його самого насторожив той факт, що в останній час суттєво змінився вид вантажів, що проходили повз його станцію.

Раніше все було зрозуміло: оце пасажири, оце вугілля, оце ліс… Тепер переважали військові вантажі. А в останній час часто-густо йшли закриті вантажні вагони, на супровідних документах яких містом призначення був Олександрівськ. Це росіяни почали вивозити вглиб імперії промислові підприємства.

На межі XIX та XX сторіч світ виявився майже повністю поділеним між найбільшими державами. Німеччина, Японія, США і Росія вичавлювали зі світового ринку старі капіталістичні країни – Великобританію і Францію; Німеччина і Великобританія намагалися вибороти свої інтереси в Африці, Східній Азії та на Близькому Сході; Росія і Австро-Угорщина зіткнулися на Балканах… І ніхто не збирався поступатися.

На мирному небосхилі чим далі, тим більше скупчувалися грозові хмари. Війна була неминуча.

Головним призвідником війни слід вважати Німеччину, тому що саме вона, побоюючись нових озброєнь незбагненної Росії, спровокувала Австро-Угорщину на війну з Сербією, а сама незабаром оголосила війну Росії.

Трагедія польського народу полягала в тому, що пошматована Польща постачала солдат по різні сторони фронту, через що вони змушені були стріляти один в одного.

У Агати, як не оберігав її чоловік від марних хвилювань, з’явились деякі підозри, коли вона за звичаєм пішла до Олександро-Невського собору. На превеликий подив вона помітила, що іконостас і найбільш цінні деталі внутрішнього вбрання знято. Їх заздалегідь вирішили евакуювати. Остаточно ілюзії випарилися, коли фронт наблизився впритул до міста: німецькі війська зайняли лівий берег Вісли до Варшави, російські – саму Варшаву, а австрійці усіляко намагалися скинути росіян з зайнятого плацдарму.

Більше року точилися військові дії неподалік від Варшави. Місто здавалося схожим на суцільний шпиталь для російських поранених. Але згодом російська армія була таки змушена залишити російську Польщу, аби уникнути оточення і розгрому.

В Варшаву увійшли німецькі війська. Місцеві мешканці перемовлялися: «Цо то бенджє? Що воно буде?». Олександро-Невський храм було перероблено під гарнізонний костьол. З куполів собору були зідрані мідні листи, усередині встановлений орган і ряди стільців. Але це були дитячі забавки в порівнянні з тим, що зробили з будівлею самі поляки, згодом вирішивши знищити «ворожий» храм…

Чергову вагітність Агата відчула, коли війна відсунулась на захід, до Франції і Італії – обидві держави в різний час звертались до союзної Росії по допомогу. В самій Варшаві, якщо не зважати на те, що місто підпорядковувалося окупаційній владі, життя потроху налагоджувалося. А от від мами надійшов лист, де вона писала, що по їх місцях пройшов фронт. І без того невеличке містечко було майже знищено.

Даня і Фоня, наслухавшись десь, що в далекій Америці можна знайти роботу і швидко збагатіти, втекли з дому, аби виїхати за кордон. Мама отримала одного листа – від Фоні. Більше про них чуток не було ніколи. Чи доїхали вони, чи загинули десь від випадкової кулі чи від хвороби – один Бог відав. В Ратному, хто тільки мав куди виїхати – виїхав, а ті, що залишилися, жили вкрай нужденно. Батька було мобілізовано до армії, і він загинув майже відразу десь під Вільно.

Це було останньою краплею – мама вирішила теж виїхати подалі від фронту.

Біля Олександрівська, в селі Мокре, жили рідні загиблого чоловіка. Вони погодилися, аби мама з дівчатками приїхали до них.

Чи то через хвилювання за рідних, чи то з інших причин, вагітність Агаті давалася дуже важко. Замість додати ваги, схудла; під очами з’явилися величезні синці; її часто-густо нудило, поперек безперестанку болів. І коли, нарешті, прийшов час народжувати, думала не про дитину, а про закінчення цієї муки.

У листопаді 1916 року Агата народила хлопчика. Одразу забулися всі нездужання. Станіслав був на сьомому небі від щастя. Не міг надивитися на рожеве тільце сина з незаперечною ознакою чоловічої гідності. Назвали хлопчика Яном – на честь діда.

Якось Станіслав повернувся додому і вручив Агаті видовжений футляр. На оксамитовому тлі виблиснула червоним полум’ям вишукане кольє з богемського гранату[14].

Дрібні камінчики суцільно вкривали срібну основу і спалахували криваво-красними лелітками, наче жаринки від вогнища. Тільки один передостанній камінчик був не криваво-красний, а коричневий, майже чорний.

Станіслав не один раз обійшов усю Прагу, усі єврейські крамнички, поки знайшов прикрасу, яка його вдовольнила.

Він допоміг Агаті упоратися із застібкою і попід руку підвів до дзеркала.

– Подобається, кохана? Носитимеш і згадуватимеш мене все життя!

На радісний мамин зойк зі спальні вистромила носа Діна. Як справжня жінка, хоча поки що й маленька, одразу вгледіла прикрасу.

– Можна приміряти?

– Можна, звісно.

Діна надягла на свою курчачу шийку кольє, а волосся підняла і притримала рукою, імітуючи високу зачіску.

– Схожа я на принцесу?

– Не відрізнити. Як трохи підростеш, дозволятиму тобі його одягати.

Станіслав спостерігав за щасливими жінками і ніяк не наважувався промовити вголос погану новину. Війна примусила евакуюватися майже усе російське населення Варшави. В глиб Росії від’їжджали установи, учбові заклади, робітники, службовці.

…Споконвічний острах Європи перед Росією завжди отруював свідомість правлячих кіл центральних європейських держав. Європа охоче допомагала ще Наполеонові в його нашесті на Росію, сподіваючись побачити її крах, але замість цього був побитий сам великий імператор.

Терміново почали вишукувати інші країни, що невдоволені Росією, аби допомагати їм з усіх сил. Польща виявилась саме такою.

Більшу частину Польщі було окуповано Німеччиною та Австро-Угорщиною.

Неабиякий шматок ще підпорядковувався Росії. Ніяка з трьох імперій не мала змоги втримати за собою всі польські землі. Аби гарантовано послабити Росію, монархи Німеччини і Австро-Угорщини про людське око оголосили створення самостійного Польського Королівства. І відразу в обидва вуха польських націоналістів почали вдувати думку про відродження Польщі в розмірі Речі Посполитої – «від можа до можа», від Балтійського моря до Чорного. Лідером польських націоналістів був маршал Юзеф Пілсудський – ярий націоналіст, для якого усе російське було вкрай вороже, на сумлінні якого згодом опиняться померлі в таборах російські солдати – десятками тисяч!

Миттєво забувши, як ото жити за панування будь-якої іншої держави, Пілсудський мріяв приєднати українські, білоруські та литовські землі. Почалася гра на патріотичних відчуттях населення: загарбницькі прожекти маскувалися міркуваннями про захист своїх історичних земель. В інформаційній боротьбі проти Росії за мовчазної підтримки Європи уживалися всі заходи, навіть відверта брехня. Усіляко пропагувалися «наукові» ідеї про європейське походження поляків і монголоїдне – росіян. Аби виправдати свої імперські замахи щодо України, її землі оголошувалися історичною провінцією Польщі; українська мова – діалектом польської, а російська – спотвореним татарським наріччям.

Відверта наукова неспроможність таких вивертів мало кого турбувала.

Роздмухувалась вже забута образа на Богдана Хмельницького. Явно – за те, що привів Україну в обійми Росії, потай – за те, що не раз і не два побивав польську армію і зіграв неабияку роль в розпаді Речі Посполитої. Повсюдно лунало гасло: «Відновімо історичну справедливість!»

Така рясна сівба не могла не дати сходів. Польський обиватель, що вже стомився від наслідків війни і не надто додивлявся, з чиєї провини вона точиться, дуже охоче перевернув свій гнів на присутніх росіян.

У Варшаві учорашні доброзичливі, приязні і миролюбні сусіди почали ставитися до прибулих росіян вкрай вороже, вбачаючи в їх присутності першопричину своїх власних страждань.

– Люба, ми маємо терміново виїхати з Варшави.

– Коли?

– Чим швидше. Росіянам залишатися в місті стає небезпечно.

– Може, якось обійдеться? Ти ж поляк!

Агаті аж ніяк не кортіло зніматися з обжитого місця, маючи на руках п’ятеро дітей, останньому з яких ледве виповнився місяць.

А Станіслав обійняв дружину і звично занурився обличчям в її волосся. Не став сперечатися, не став наголошувати, що він – підданий Росії і, як і інші залізничники, був на військовому становищі. А сам подумки оцінював, що з речей можна забрати з собою, а що з нажитого доведеться лишити назавжди.

Невдовзі вся родини їхала потягом «Варшава – Санкт-Петербург» в зворотному напрямку. Була зима, але, на щастя, в вагоні було тепло, навіть жарко. Чоловік пояснив Агаті, що в вагонах температура не регулюється: або опалюють, або ні.

Діти, наче ґавенята, сиділи в теплому купе і дивилися, як за вікном поступово зникає запорошена снігом Польща, а наближається їх вітчизна, якої вони в житті не бачили.

3

Новим місцем призначення Станіслава було містечко Гатчина, що під Санкт-Петербургом. Ще за часів Новгородського князівства[15] в цій місцині намостили гаті, аби між озерами прокласти зручний шлях, отож назва і залишилася.

Довоєнна Гатчина – це не лише вотчина кількох коронованих поколінь, казкові парки і палаци, рідкісні тварини в імператорських мисливських угіддях. Гатчина бачила багацько технічних новинок: попри віддаленість від великої води в озерах Гатчини випробували не тільки кораблі, а навіть й підводного човна; мешканці Гатчини чи не найперші побачили на вулицях міста справжнє диво – автомобіль; напередодні Першої світової тут таки була Офіцерська школа пілотів.

Тільки Гатчина бачила випробування оригінального витвору електричного транспорту – повітряну монорельсову залізницю, але згодом революція і громадянська війна примусили про цей винахід забути навіки…

Потяг трохи притишив швидкість, їдучі повз містечко. Проїхали зупинку «Тетянино».

Звідсіля зазвичай транспортували поранених до шпиталю, а назву платформа отримала на честь однієї з дочок Миколи ІІ, Тетяни, що опікувалася лікарями та сестрами милосердя.

На початку Першої світової війни другій дочці останнього російського імператора Тетяні ледь виповнилося сімнадцять. Можна нескінченно сперечатись про особисту відповідальність її батька за перебіг війни, про його дипломатичну короткозорість, про політичну слабкість, а от сама Тетяна, попри юний вік, виявила потужні організаторські здібності, а заразом – і неабиякий талант хірургічної сестри. Часто-густо класові уподобання заважають роздивитися живу людину, але ж не випадково з чотирьох дочок залишила по собі добру пам’ять лише одна.

Тільки-но розпочалася війна – вона створила «Комітет Її Імператорської Величності великої князівни Тетяни Миколаївни для виявлення тимчасової допомоги постраждалим від військових злигоднів». Під час війни Тетяна склала сестринські іспити і працювала в лазареті медичною сестрою.

Солдатів у лазареті була сила-силенна: важкопоранених, без рук, без ніг. Тетяна сама виконувала важку роботу: готувала білизну, обробляла гнійні рани, асистувала при складних операціях.

Тепер вже ніхто не скаже напевно, яку роль вона могла б відіграти в подальшій долі Росії. До страти їй залишалося жити півтора року…

Потяг прибув до Варшавського вокзалу. На вулиці було холодно, зимно, навколо прибитих доріжок височіли кучугури снігу. Поки Станіслав шукав візника, Агата з дітьми зайшли до приміщення вокзалу. Підлогу по щиколотки було засипано недопалками, лушпайками з-під насіння, уривками газет. І тут Агата мало не розплакалась: в Варшаві ані за часів військових дій, ані за окупацію німців такого жахливого бруду не було. Останнім зусиллям придушила сльози, бо мама змалку привчила: плакати на людях – то невихованість.

Коли Станіслав повернувся, Агата силувано всміхнулася. Та й, врешті-решт, з нею був її чоловік, діти. Чи не це найбільше щастя?

Вся родина облаштувалася в одній кімнаті розміром десь із 20 метрів. Нічого більш пристойного квартирне бюро не пропонувало, то не залишатися ж в мороз на вулиці? Станіслав почав працювати на Балтійському вокзалі. Кожного вечора Агата зустрічала його з німим питанням: як там? Він за звичаєм ховав її в свої обійми і занурювався обличчям в пишне волосся. Агата за роки заміжжя мало змінилася: залишалася майже такою ж тендітною, тільки трохи додала в грудях. А от Станіслав добряче набрав ваги, що не надто впадало в око тільки через його велетенський зріст. Він не мав чим заспокоїти дружину, бо сам ніяк не міг второпати, що воно коїться і в місті, і в країні.

Попри побоювання російських головнокомандуючих, залізничники під час війни виявили неабияку енергію та самопожертву. Хоча залізниця працювала з крайнім напруженням, вантажі прибували на фронт навіть раніше строку. Військове забезпечення російської армії на той час досягло найвищого рівня.

В Варшаві Станіслав бачив військових: змарнілих, напівголодних, стомлених війною, але готових до кінця відстоювати царя і вітчизну. А тут, у тилу, агітатори погрозами і каменюками гонили на страйк робітників оборонних заводів – і це під час війни! Коли почалися перебої з хлібом, в когось вистачило розуму закрити хлібний завод для страйку. Цілі полки відмовлялися їхати на фронт, начебто вони потрібні для захисту революції. Якої ще революції? Містом, бува, проїздили відкриті вантажівки, в кузові яких стояли солдати, студенти, цивільні, що розмахували червоними прапорами і волали: «Ура! Хай живе революція!».

А вулицею траплялись напівп’яні молодики, що наганяли острах на поодиноких жінок через похабні натяки: тепер демократія, усе дозволено!

Через переїзд, через хатній клопіт, через нову роботу Станіслав до кінця життя так і не збагнув значення Лютневої революції, що згодом змінила перебіг історії не тільки Росії, а й всього світу.

В країні мало сказати, що було дві влади. Протягом двох діб – від першого березня, коли тимчасовий уряд оголосив себе незалежно від царського зречення, по друге березня, коли імператор зрікся влади – існувала ще й третя влада: Рада робітників і солдат. В Гатчині на додачу виник ще й Тимчасовий комітет громадян міста Гатчина, де розмістилась дрібна буржуазія.

Пересічний мешканець не був готовий до життя без монархії і не розумів, яким богам тепер молитися, яким іконам класти поклони.

Доречною виявилася така політична особа, як Керенський: він був одночасно і членом Тимчасового комітету, і заступником голови Петроградської ради.

Тимчасовий уряд під його керівництвом, намагаючись догодити і нашим, і вашим, не скупився на демократичні реформи: скасував смертну страту, вивільнив політичних в’язнів (а заразом і звичайних кримінальних злодюжок), скасував поліцію, надав жінкам політичної свободи. Чим не революційний маніфест? Але ці заходи не мали ані політичного, ані економічного підґрунтя. В основу державного устрою закладалася добровільна покора вільних громадян. А економічна криза, що виникла через війну, спровокувала таку соціальну напругу, яку уряд без примусу ніяк не міг пом’якшити. Найболючіші питання – про війну і землю – відкладалися на невизначений час.

Тим часом більшовицькі агітатори обіцяли під своєю владою нове щасливе життя, закликали виборювати свої права, чим підривали діяльність уряду, вивільняли дикі інстинкти у натовпі, а самі готували в майбутньому власну жахливу диктатуру.

Залізничники обох вокзалів в Гатчині, попри наполегливу агітацію більшовиків, пізніше робітників промислових підприємств і не в таких несамовитих розмірах почали ставити свої вимоги щодо поліпшення умов праці. Залізниця продовжувала працювати, але ця робота вже йшла на знищення російської залізничної мережі.

В умовах воєнного часу працівники станції перевозили майже одні військові вантажі, а на потреби населення вже не вистачало ніяких сил.

Перед вагонами на зупинках утворювалась така тиснява з тіл, валіз, кошиків, мішків, що потрапити в середину вагона щастило далеко не кожному. Тут таки шастали злодюжки всіх рангів, і часто-густо над пероном здіймався жіночий крик: «Укра-а-а-ли-и-и!».

…Був морозний березневий ранок. Сніг ще не станув, але сонце припікало дедалі сильніше, обіцяючи незабаром дружню теплу весну. Станіслав вийшов на перон ковтнути трохи морозного повітря. Його увагу привернула літня жінка, яка щойно зійшла з потягу і стояла між коліями в оточенні своїх численних лантухів.

Дебаркадер[16] виявився для неї зависоким, а доплентатися до переходу з усім своїм майном жінці було несила. Станіслав легко зістрибнув з перону на колію, підсадив жінку та повернувся за її лантухами. Величезними долонями він примудрився підняти їх одночасно. Але мав затриматися, бо почув перестук вагонних коліс, що наближалися. До вокзалу по зустрічних коліях мчали два потяги. Аби ж то можна було або притишити, або прискорити їх біг бодай на мить! Обидва паротяги не мали зупинятися і мчали в різні боки, тим самим подвоюючи свою відносну швидкість. Стрілись вони напроти вокзалу і створили такий потужний вихор, який дебеленького Станіслава крутонув, мов дзиґу, збив з ніг і завалив на колію під колеса одного з потягів. Над вокзалом пролунав відчайдушний жіночий крик, який перейшов в такий вереск, що його вже відчуваєш не вухом, а спинним мозком. Але Станіслав цього вже не міг почути.

Його пропік гострий пекучий біль коло шиї – і під колесами перекотилась голова, перемазана кров’ю і вугільною пилюкою. Виокремлювалися лише очі. Здивовані зелені очі, оторочені золотавими пухнатими віями. А потяг з зубовним скреготом гальмував, доки не вибрав весь гальмівний шлях. Людей набігло! – залізничники, військові, випадкові перехожі. Дехто нишком хрестився. Станіславу було байдуже – його земні страждання вже не обходили…

Агата ледве-ледве заколисала Янка. Вона потроху почала його пригодовувати, через що в нього трохи пучило животик. Тільки коли син заснув, Агата збагнула: щось довгенько нема чоловіка. Але вирішила без нього не вечеряти, дочекатися та попоїсти разом. На порозі щось грюкнуло. Нарешті! Але замість Станіслава зайшли два чоловіки в залізничній формі. Зняли кашкети, довго жмакали їх в руках і поглядали один на одного. Один нарешті хрипко сказав:

– Станіслав, ваш чоловік і наш товариш, попав під потяг і загинув.

Другий додав:

– Все відбулося миттєво. Він мало страждав.

– Тихше ви, дитину збудите, – Агата навіть не змінилася в обличчі.

Стасові товариши по службі чекали чого завгодно, тільки не такої байдужості. Але так буває, коли блискавка події вже виблиснула, а її грім ще не дійшов до свідомості.

Потупцювавши, ті, що прибули, вийшли за поріг. І тільки тоді почули грюкіт: Агата зомліла і впала на підлогу. Залізничники повернулися до кімнати.

Але їхній погляд привернуло не безпорадне тіло на підлозі, а величезні, як у переполоханого лемура, застиглі від жаху оченята дівчинки, що виглядали з темного кутка кімнати.

Їх погляд видавався ще більш моторошним через те, що очі були нестерпно різного кольору. Це прокинулась Діна. І якщо над Агатою Бог змилувався і на деякий час наслав їй непритомність, то з Діни жахлива новина на очах прибулих по-живому, без наркозу вичавлювала дитинство.

Діна і до цього була доросла не за віком – це доля всіх старших дітей в любій родині. Але після смерті батька вона за свідомістю з десятирічної дитини перетворилася на дорослу жінку. Вона, крім звичайного клопоту з молодшими, всіляко намагалася допомогти Агаті втриматися над прірвою божевілля.

Якщо уві сні Агату знову і знову переслідували пережиті жахи, і вона крізь сон починала несамовито кричати, Діна по холодній підлозі перебігала до мами, тихенько торсала її, аби збудити, і починала, тамуючи власний душевний біль, веселим голосом розповідати абищо про Янка: як він смішно видуває бульбашки слиною або влучно «пускає коника» на підлогу, а пелюшки залишаються сухими.

Якщо ж Агаті вдавалося спокійно заснути, Діна, не зважаючи на власну втому, намагалася перебрати на себе любий клопіт з Янком.

З Діною ж, як з дорослою, Агата радилася і про грошові проблеми, які врешті-решт перед ними постали. Від мами з Олександрівська надійшов лист з порадою негайно їхати до них. Але гроші! Де взяти гроші? Попервах Агата розпродала усе варшавське убрання, яке тут так не разу і не вдягла. Кинула оком на нечисленні прикраси і на кольє. Ні! Тільки не кольє, це ж останній подарунок чоловіка! Та й за коштовності вона багато б не вторгувала.

Люди зараз купували найнеобхідніше: одяг, взуття, харчі. Агата всіляко відганяла від себе думку, що треба йти до міської управи щодо пенсії. Не сказати, що про нову владу розповідали усілякі жахи, та чутки ходили різні. Подейкували, що Тимчасовий уряд знищив усяку адміністрацію, всю систему внутрішніх справ (і вона так вже і не відновилася аж до пришестя більшовиків); в Раді робітничих і солдатських депутатів чомусь здебільше опинялися неосвічені революційно налаштовані ніким не обрані дезертири з фронту. Почалася цілковита розруха. Влада проти неї приймала лише один засіб – заклики. А ще Агата краєчком вуха чула, що нова влада начебто надає жінкам повні права. А чи не означає це, що заробляй сама, не жебракуй у держави?

Коли безгрошів’я стало нестерпним, Агата змусила себе піти до управи. Перед виходом почула голос Діни:

– Мамо, боязко?

І як вона здогадалась?! Адже Агата про свій острах ані словом не прохопилася.

Але побоювання виявилися марними. Чиновник, ледь дослухавши Агату, наложив позитивну резолюцію щодо пенсії, і на другий день Агата вийшла з банку з грошима в руках. Більше її в цьому місті нічого не затримувало. Залишалась єдина коштовна річ, яку несила було із собою забрати – могила чоловіка.

Весь цей час Агата листувалася з рідними. Дивно, що пошта за умов війни, революції, безладу все ще працювала. Але поштові робітники, як і залізничники, мали напіввійськову дисципліну: ті, хто вільний, може мітингувати, а хто працює – має виконати свою роботу.

Мама в листі писала, що землі під Олександрівськом багаті, родючі, літо довге – якось прожити можна, хоча б на городині. Як тільки Агата з Діною спакували нечисленні речі, купили квитки до далекого незнайомого Олександрівська.

Їхали зеленим вагоном, тобто третім класом – аби дешевше. Міста в квитках не вказували. Агаті пощастило з молодшими дітьми сісти на одну поличку, а Діна сіла напроти з іншими попутниками.

Хоч які були клопіткі збори, коли вже потяг рушив, Агата дещо заспокоїлась: найближчі кілька діб не потребували активних дій. Громіздкі речі були у багажному вагоні. З собою Агата взяла тільки пелюшки, гроші та замотані у хустинку нечисленні коштовності. Хустинку вона заховала у найнадійніше, як на думку всіх жінок, місце – за пазуху. Монотонний перестук коліс присипляв дітей краще, ніж колискова. Люба, що випадково глянула у віконце, здивовано вигукнула:

– Мамо, мамо, дивись! Ялинки біжать назад!

За вікном пропливали краєвиди – височенні сосни в білих пухнастих капелюхах. Згодом характер краєвидів змінився – сосни поступово заступили голі поки що листяні дерева, ділянки степу; часом купкою стояли невеличкі старанно побілені хатки. Від снігу залишалися лише окремі латки, сонечко припікало дедалі більше.

Коли скінчилась провізія, що її було наготовлено в дорогу, Агата ризикнула на черговому полустанку вискочити і прикупити харчів у місцевих жителів, що виносили до прибулих поїздів продукти на продаж. Це був єдиний раз, коли Агата бодай на кілька хвилин розлучилася з дітьми. Більше не випускали малих з виду ані на хвилину.

Крім остраху випадково розлучитися з ними в дорозі була й ще одна причина для хвилювання: з поїзда зняли труп померлого від тифу. Зазвичай «тифозні» вагони з усіма пасажирами заганялись в далекий глухий кут, коло нього виставляли часового і не випускали жодного навіть на перон. Цього разу випадок захворювання виявився поодиноким, обмежилися тим, що мерця зняли з поїзда, тут же неподалік від станції закопали, присипали вапном, а одежу спалили. Та Агата, що була налякана можливістю підхопити заразу, не відпускала дітей від себе бодай на мить.

Потяг наближався до передостанньої зупинки Синельникове. Це було зовсім невеличке містечко. Але його залізниця мала дуже зручне стратегічне розташування, через що станція за громадянської війни аж чотирнадцять разів переходила з рук однієї влади до іншої.

Вже хотілося швидше доїхати, побачити рідних, та й дорога вже досить набридла. В вагоні було жарко – потяг досі опалювали, та ще й щедре весняне сонце додавало тепла. Молодші діти позасинали. Діна теж дрімала, прихиливши голівку до вікна. Поряд з нею їхала якась літня пара та циганча, десь віком як і Діна. «Куди ж воно бідолашне їде, одненьке?» – мимоволі подумала Агата.

Янек почав комизитись – зголоднів. Агата, аби вивільнити груди, дістала з-за пазухи хустинку з коштовностями і поклала її на поличку серед переплетених дитячих ручок, ніжок, спітнілих голівок. Янек жадібно припав до цицьки і задоволено зачмокав. Потяг повільно зупинився. Агата звично глянула у віконце, що там коїться на станції.

В цю мить циганський хлопчик підскочив, ухопив хустинку з коштовностями і прожогом побіг до виходу. Агата аж заклякла від несподіванки. Потім рвонулася до вікна – та де там! Циганчати і слід схолонув.

Потяг рушив. Агата повернулася від вікна до себе в купе і стрілася поглядом з Діною. Як вона все відчула? Адже не пролунало ані звуку!

– Мамо, там було татове кольє?

– Так, дитинко.

Агаті до пекучих сліз було шкода, що вона не вберегла дарунок чоловіка, та вона спромоглася всміхнутися дочці:

– Нічого, ми ж його і так будемо пам’ятати все життя. Еге ж?

Діна теж силувано всміхнулася і навіть пожартувала, вказуючи на Янка:

– Оцей «даруночок» не дасть тобі забути про тата!

Так, заспокоюючи одна одну, вони й не помітили, як доїхали до кінцевої станції.

Їх стріла Тіна, яка стала ще більш дебелою. Найняли підводу, неквапно поїхали до села. Їхати виявилося не дуже далеко. Здаля помітили, що біля хвіртки вишикувалася вся родина: мама, сестри. Дівчатка порозбирали дітей і повели в хату роздягати і влаштовувати. А Агата впала на груди мамі і тільки тепер дала волю сльозам.

Мама, як маленьку, гладила її по голівці і заспокійливо промовляла:

– Поплач, поплач, дитинко! З мамою можна поплакати. Нехай горе вийде із сльозами.

Та й насправді, коли сльози висохли, Агата відчула полегкість і нарешті почала роздивлятися навкруги.

4

Україна зазвичай була хлібним місцем і ласим шматком для всіх урядів. Бажаючи зберегти свій контроль над Україною, Тимчасовий уряд спирався на близькі йому верства населення: промисловців, землевласників, урядовців. В Олександрівську, як і в Гатчині, склався режим двовладдя: в дії Тимчасового уряду втручалися Ради робітничих і радянських депутатів, чим дезорганізували і ускладнювали громадське життя. Геть не зрозуміло, особливо щодо України, чому більшовики назвалися більшовиками, адже попервах в Радах, що виникли в українських містах, в тому числі Харкова, Києва, Одеси, Катеринослава вони аж ніяк не мали значної переваги. Абсолютну більшість отримали представники загальноросійських партій, меншовиків і есерів. В самому Олександрівську більшовики отримали тільки 26 відсотків голосів.

В березні 1917 року було утворено Українську Центральну Раду[17] – строкату, як клаптевий килимок, через що вона не мала єдиної думки щодо майбутнього України.

Більшість населення півдня України складали досить заможні селяни із невеличким вкрапленням бідняків і батраків. Жили тут і козаки, що ніколи не знали і не признавали ярма.

При такому складі спільноти легше було знайти добровольців для поповнення повстанської армії батька Махна аніж для Червоної Армії.

В Олександрівську протягом громадянської війни влада неодноразово переходила з рук в руки.

В січні 1918 до влади добулися більшовики і без ніяких реверансів почали червоний терор – проти Центральної Ради, офіцерів, юнкерів, прибічників національного руху, а заразом проти тих, хто співчував або тільки підозрювався в співчутті.

Відразу ж розпочалися конфіскація, реквізиція, контрибуція – одним словом, грабіж власників, як його не називай. В квітні в Олександрівськ увійшли австро-німецькі війська, і радянську владу було повалено. Окупанти запровадили жорсткий терор, позакривали підприємства, вивозили до Німеччини хліб, худобу, промислову сировину, цінне обладнання.

Далі була знову Центральна Рада, Директорія[18], білогвардійці, махновці, і знову більшовики. Крім них порозводилось сотні дрібних отаманів або просто партизанських банд. Одні схилялися на бік націоналістів, інші підтримували більшовиків. І ніхто не нехтував можливістю розкулачити «класового ворога».

Красний терор, білий терор, чорний терор. І всі грабували, грабували, грабували…

У 1919 Україну поглинув просто цілковитий хаос.

Шість різних армій діяли на її території: українська, більшовицька, біла, Антанти[19], польська та повстанська[20]. Знелюдніли голодні міста, а їхні мешканці в пошуках їжі подавалися на село.

Села буквально відбивалися від непроханих гостей. На півдні України ще й лютувала епідемія тифу. Через нестачу харчів в російських містах на Україну відрядили загони з Москви і Петрограда, які силоміць відбирали зерно в усіх – так само, як це рік тому робили німці.

Селяни, що спостерігали за швидкоплинним калейдоскопом подій, подумки проклинали усіх міських мешканців зі всіма їхніми урядами, що занапастили їх споконвічну селянську автономію. Хто б не добувся до влади, перша дія будь-якого уряду щодо селянина була: «Дай!». І піди розбери, чи то влада, чи то бандити – наслідки однакові.

Аби позначити будинок, що вже було пограбовано, у дворі розпорювали пірину. Пух, що розлітався, здалеку говорив: брати більше нема чого. В черговий раз, коли в кінці вулиці почувся вереск курей і плач жінок, Агата запропонувала мамі:

– Розпоремо самі пірину – може, не чіпатимуть. Однаково брати нема чого – так хай хоч не порсаються. Гидко.

– Облиш, дитинко. Все одно не допоможе.

Не допомогло. Забрали цілу перину – на потреби вже невідомо кого.

Якось Агата зайшла до хати і побачила на столі чималий шматок сала. Після багаторазових нічних продрозкладок невідомо чиїми загонами в хаті давно не залишилося ані краплі жиру. Чомусь пошепки Агата спитала:

– Мамо, звідкіля це?!

– Мирон заніс.

Он воно що! Мирон був сусідський хлопець. Жив удвох з батьком, мати померла. В дитинстві Мирон якось впав із скирти сіна і пошкодив ногу – вона в нього геть не гнулася. Це каліцтво в решті решт врятувало йому життя – його не було мобілізовано ні в яку армію. А поратися по хазяйству він досить гарно призвичаївся. За довоєнним мірками сім’я Мирона жила досить заможно. Та й зараз попри всі набіги бандитів всіх кольорів вони якось примудрялися приховати бодай частку продуктів. От тільки виконувати ще й жіночу роботу було не сила.

Мама дуже швидко здогадалася, що Мирон почав вчащати до них не просто по-сусідські. Але вподобав він не тендітних та хворобливих Катю і Паню, а міцну кремезну Тіну.

Звісно, за мирних часів ані мама, ані Тіна навряд чи б зраділи такій партії. Але стільки всього змінилося! А Тіна просто сяяла! Нарешті на неї звернув увагу парубок! І вона може опікуватися власним жіночим щастям, а не грітися в променях чужого. Якось вони удвох підішли до мами, впали на коліна і попросили: благословіть, мамо! І того ж вечора Тіна зібрала в хустину свої власні речі і перейшла жити до Мирона.

Всі революції мають одне на думці: захопити владу. Різниця тільки в тому, хто як цього досягає. Жовтнева революція, окрім звичайних горя, крові, бруду і злиднів додала ще й штучний голод, громадянську війну, розкуркулювання усіх більш-менш заможних селян.

Масово знищувалися «класові вороги»: як поміщики, офіцери царської армії, представники антибільшовицьких партій, так і представники інтелігенції, звичайні селяни та й просто випадкові люди. Ніякі правові і моральні норми не враховувалися. Тому наші дореволюційні бабусі були проти нового строю. А радянська влада їх поступово винищувала – якщо не особисто, то як клас.

…Була пізня осінь 1919 року. Влітку хоч сяк-так можна прогодуватися: наварити пустий суп з городини, компот з падалки, напекти картоплі. А зараз сім’я почала відверто голодувати. Агаті давно затримували пенсію. На неї багато й не купиш – ціни на продукти злетіли до неба, а все ж таки…

В місті після громадянської війни в черговий раз установилася влада більшовиків, тож треба йти до них. Вдягнувшись тепліше, Агата пішки пішла в місто.

Міська Рада розташувалася в двоповерховому будинку на вулиці Олександрівській. До входу вели широкі сходинки. Мимоволі Агата зупинилась перед ними. І чого так боязко? Повільно піднялась, зайшла.

Перед кабінетом сиділа дівчина в червоній хустинці і, наче з кулемету, цокотіла на друкарській машинці.

– Що треба?

– Допомога… На дітей. От свідоцтво про смерть чоловіка. От свідоцтва дітей… П’ятеро.

– Заява є? Пиши.

Пройшовши «лінію кулеметного вогню», попала до кабінету. За столом сидів «сам», пихкаючи смердючою цигаркою. Поклала на стіл заяву.

– Робітники?

– Ні, – ледь чутно.

– Селяни?

– Ні… От, свідоцтво…

– А що, мало ви нам крові попили?! Ще й допомогу просите! Буржуї недобиті! А на примусові роботи не хочеш? Як «буржуазний елемент»?

І, бризкаючи чорнилами, із задоволенням наклав резолюцію: «Відмовити як класовому ворогу».

Як добулася додому – не пам’ятала. Дорогою то тремтіла від холоду, то потерпала від жару. Ледь переступивши поріг хати, стягнула спітнілу від поту шаль і впала на долівку.

– Господи, що з тобою? Хоча б не тиф!

Бачила, що мамині губи ворушаться, але нічого не чула. А потім перед очима почали клубочитися фантастичні чудовиська, що змінювались, переплітались; замість маминого голосу, як крізь вату, чулося якесь утробне булькотіння, аж доки Агата зовсім не втратила свідомість.

Коли прийшла до тями, побачила себе на ліжку під саморобним пологом з простирадла. Волоси були коротко поголені. За вікном білів сніг. Слабим голосом озвалася до мами:

– Скільки я була непритомна?

– Та довгенько, дитинко. Тепер вже, хвала Богові, одужаєш. А сьогодні останній день року. Може, хоч наступний буде не такий жахливий.

Новий 1920 рік зустрічали пшеничною кашею. Нічого крім каші на столі не було…

Агата повністю одужала тільки тоді, коли задзюрчали весняні струмки. Потроху стала щось робити по хаті, а згодом й у дворі. Але конче була потрібна робота, хоч яка і хоч де. Декотрі односельчани знайшли собі роботу у місті, на заводі авіадвигунів.

На початку війни він був евакуйований з Петрограда, та так в Олександрівську і залишився. Агата пов’язала нижче на очі хустку і знову зібралася в місто.

Мама перед дорогою повчала:

– Кажи, що селянка, документи згубила. На польську не збивайся, кажи їхньою говіркою.

За територією Олександрівськ належав до українських земель, хоча мовою керівної верхівки віками була російська, бо всі ці землі були часткою Російської імперії. В містах школи викладали російською, українською – тільки в селах; українська інтелігенція складала дрібнесеньку частку українського суспільства, отож обивательська мова в Олександрівську була мішаниною російської і української – суржиком.

– Та вони невідомо якою розмовляють: ані російською, ані українською.

– І ти так кажи. Хто тобі заважає? І не плач. Плакати – то невихованість. Та й не допоможе однаково.

З неабияким острахом Агата увійшла до кабінету начальника відділу кадрів. Побачила добродія з густими геть сивими вусами, з глибокою вертикальною зморшкою на лобі, із очима стального кольору. Чимось він нагадував Тараса Бульбу.

Не знаючи, як саме поводитися, Агата на мить заклякла. Добродій перший почав розмову чистесенькою українською мовою:

– Що, мала, шукаєш роботи?

Агата досі залишилася маленькою і тендітною. А за хвороби ще й схудла, то ж дійсно виглядала як підліток. Щире співчуття, що чулося в голосі співрозмовника так відрізнялося від побоювань Агати, що вона не втрималася і гірко розридалася.

А коли заспокоїлась і попила води, що їй було запропоновано, розповіла геть усе – і звідкіля вони, і про загиблого чоловіка, і про п’ятьох дітей… Дядечко уважно вислухав. Помовчав. Тоді запропонував:

– Спеціальності ти ніякої не маєш. Почнеш робити прибиральницею? А заразом підеш на курси, навчишся якоїсь гарної робітничої професії.

Викликав по телефону секретарку:

– Узнайте, чим можна зарадити з житлом – у нас буде працювати вдова залізничника.

Агата вийшла з будівлі заводу як наново народжена: нарешті її перестало лякати майбутнє! Нарешті вона перестане ховати очі від сусідів, бо напозичала вже в кого тільки могла! Нарешті пошиє Діночці нове платтячко, бо молодшим хоч дещо достається в спадок, а Діна з усього повиростала. Нарешті!

Попервах Агата ходила на роботу пішки. А трохи згодом ще й отримали житло. Їх оселили в одному з кількох однакових двоповерхових бараків на розі Базарної та Московської. Доки діти не призвичаїлись вирізняти свій дім, Агата підказувала: перед нашим домом лежить великий камінь, на якому можна й посидіти. Будинок мав чотири квартири по усіх сторонах, кожна з окремим входом. На першому поверсі в кожній квартирі була велика груба, а на другий поверх в жилу кімнату виходила тільки її труба. Кімнати на замок не зачинялися, тільки на гачок – від протягу. Красти було нічого – всі були однаково нужденні. В кімнаті були тільки ліжка, тумбочка, на тумбочці – дзеркало. Тільки в декого на вікнах були фіранки – але це вже була розкіш.

Готували на керогазі. За гасом ходили в гасову будочку, що була неподалік. Купатися щонеділі ходили в міську лазню, а дітей купали вдома в ночвах.

Вбиральня і вода були у дворі. А ще там у кожного був сарайчик для вугілля і одна величезна-величезна літня пічка. Влітку молодички там готували страву, заразом і обмінювалися рецептами або ж просто правили теревені. Жили дуже дружно, по черзі дивилися малих дітей, гляділи й дорослих, як хто захворіє. Зайти до сусіда за сіллю, за окрайцем було звичайною справою.

Олександрівськ отримав бодай невеличкий перепочинок від військових дій, а на заході все ще точилася війна із панською Польщею. Більшовики прагнули поширити свій вплив на захід, а Пілсудський мріяв відновити польські території на сході. І ніхто не хотів поступатися. В таких умовах з перемінним успіхом два роки точилася війна. Навіть коли обидві армії геть виснажилися, кожна сторона наостанок намагалася відтяти собі бодай крихітний шматочок. Навіть після принципової згоди сторін переговори точилися майже півроку. За підписаною у Ризі мирною Угодою[21] до Польщі відійшли Західна Україна і Західна Білорусь, Ратне опинилося під владою Польщі, і нарешті таки наступив мир. Правда, ще довго підпільно точилася боротьба незадоволених верств населення, але Червона армія вже набрала неабиякої сили і безжально придушувала будь-який опір.

Вся Агатина рідня, крім Тіни, рвалася на батьківщину. Мама запропонувала й Агаті їхати разом, але марно. Тут, у Олександрівську, життя Агати почало якось облаштовуватися. В неї була робота, житло; старші дівчатка ходили в церковно-приходську школу, молодші попідростали. Несила було зніматися з місця і знову все починати спочатку. Та й не зможе вона повернутися в місця, де колись була така щаслива. Ні, відказала, залишусь тут.

Прийшов час прощання. Вкотре вокзал правив за вододіл в чий-небудь долі. Мама з сестрами, що так і не закріпилися на чужому чорноземі, їхали на свою рідну болотисту Волинь. На вокзал прийшла й Тіна. Вона була на сьомому місяці вагітності і на сьомому небі від щастя – довгенько їй довелось чекати первістка. Обійми, поцілунки, побажання берегти себе, берегти дітей і, як зазвичай за розлуки, легкий смуток…

5

Виснажлива, безглузда громадянська війна на півдні України нарешті закінчилася. Донедавна сором’язливо замовчувалася роль махновців в перемозі більшовиків. Неабияк дошкуляючи денікінським тилам на півдні України, махновці створили сприятливі умови для перемоги Червоної армії над білогвардійцями, але самі попали в скруту. Значну частину анархістської армії викосив тиф, а її залишки радянське командування запхало на польський фронт, подалі від рідних місць. Мавр зробив своє, мавр може іти собі…

У Олександрівську швиденько відбудовували мости; розгорнули активне будівництво, аби відродити заводи і фабрики, повернути у місто робітників, що порозбігалися по селах в пошуках хоч якого заробітку.

Олександрівськ було перейменовано на Запоріжжя. Багато вулиць поміняли свою назву. Нові часи – нові герої. Базарна перетворилася на вулицю Анголенка, Московська – на вулицю Кірова, Соборна – на проспект Леніна, звісна річ.

Агата призвичаїлась до роботи на заводі, тільки з однолітками не дуже роззнайомилась. Після зміни вони зграйкою – і хлопчаки, і дівчата – неквапно поверталися додому, безтурботно базікали, а декотрі й фліртували. Агата ж чим швидше бігла додому – всю зміну одна думка не давала спокою, чи все гаразд дома. З дітьми, що залишалися на самоті під наглядом трохи старших за себе, таки частенько траплялися більші або менші негаразди. З одним сусідським хлопчиком стався просто жахливий випадок – воно, сердешне, ковзнуло в отвір нужника і захлинулося. (Прими, Господи, його безневинну душу!).

Тендітну, досі ще привабливу Агату не могли не вгледіти заводські парубки. Якось один з них після роботи пристосував свою ходу до швиденьких кроків Агати і спробував завести розмову:

– Поспішаємо? Дома чекає мати, аби насварити?

– Дитина.

– А що, і дитина є в наявності?

– Є. П’ятеро.

Можна пробачити парубку його отетерілий вигляд і не дуже чемну мовчанку після такої новини. Агата не дуже прагнула вивертати душу перед співробітниками, тому й мало хто знав подробиці її позаробочого життя. А зовнішністю, вишуканою поведінкою, тихою чемною мовою вона вирізнялася серед заводських простуватих дівчат. На своєму особистому житті Агата поставила хрест ще там, у Гатчині, перед наглухо забитою труною чоловіка.

Зараз її хвилювала одна-єдина турбота: поставити дітей на ноги. Але якщо попередній залицяльник тільки викликав у Агати необразливу усмішку, то наступний мало не вивернув душу.

На землях Запоріжжя цього літа через небувалу посуху стався величезний неврожай. А слідом прийшов голод. Він спричинився не стільки через природні катаклізми, скільки через безголових чиновників. Сотні тисяч пудів зерна і десятки тисяч пудів сала гнили на складальних пунктах. Свійські тварини тисячами стояли без нагляду і корму, поки від них не залишалася шкіра та кістки, а далі вони просто гинули. Зерно, призначене для посівної, більшовики у своїй дурості зсипали в одну купу озиме з яровим і зробили неможливою посівну кампанію. Боже милосердний! Чи часто Ти спостерігаєш за тим, що там коїться на землі?

Селяни – народ завбачливий і, крім Бога, сподіваються на свій селянський глузд. На випадок аж ніяк не рідкісної в цих краях посухи кожен мав свій страховий запас посівного зерна. Але у цей період у завбачливу діяльність селян колодою вклинилася більшовицька політика «воєнного комунізму». Кінцевим наслідком такої політики став дефіцит продуктів харчування. Аби ж то тим дефіцитом харчувались ті, хто його скоїв! Аби ж то їм довелося харчуватися котами, собаками, трупами людей, юшкою з шкіряних ременів. Та ні ж бо, навпаки! Замість нести відповідальність за свою недолугу та грабіжницьку політику, уряд подвоїв податковий тиск на Україну – мовляв, на користь голодуючих Поволжя.

Так, дійсно, посуха спричинила голод в багатьох південних губерніях Росії, в тому числі і в Поволжі, і в Південній Україні.

Але якщо з Поволжя влада цього року продподаток вилучила повністю, то на Україні він був значно збільшений. Самий великий податок біло нав’язано на селянство Запоріжжя – це була помста за махновський рух. За невиконання продподатку з волостей і сіл масово бралися заручники і привселюдно страчувалися. Москва застосувала голод як засіб придушення антибільшовицького повстанського руху, що на півдні України був особливо живучий. Остаточно знищити його каральними акціями не вдавалося, то більшовики запровадили терор голодом. Ату їх! Ату! Військові частини конфісковували харчи навіть у тих, хто потай намагався провезти їх з північних губерній на південь. Селяни мало сказати голодували, вони божеволіли від голоду! Їли вже кору дерев, стебла соняшника, траву. Збільшилися випадки вбивства для продажу людського м’яса. Голодні люди мимоволі ставали канібалами.

Незважаючи на пасивний опір офіційної влади, міжнародні добродійні організації здійснювали допомогу голодуючим України будь-якими шляхами: відкривали кухні та їдальні, переправляли продуктові пакети і одяг на приватні адреси. А власний уряд в цей же час ще й експортував зерно з України. Саме вчасно.

Агата стала худенька, як очеретинка. Не тільки зайвий кусень – зайву крихту хліба віддавала дітям.

Якось у парадні двері постукали. Агату це здивувало, бо двері ніколи не зачинялися на замок, а сусіди приходили один до одного, коли заманеться. Ще більше Агата здивувалася, коли побачила на порозі Семена Аркадійовича. Це був працівник з їхнього заводу, робив кимось в конторі серед начальства. Агата не знала напевне, ким. Він зняв чорний фетровий капелюх і пригладив рештки волосся навколо чималої лисини.

Вдягнений був урочисто: в чорну пару. Пухкі щічки туго підпирав білий комірець. Гість почав вести схвильованим голосом (знайдіть мені хоч одного чоловіка, що дійсно не хвилюється під час першого освідчення):

– Шановна хазяйка, вибачте за вторгнення. Воля ваша вказати мені на двері, але послухайте мене бодай кілька хвилин. Зробіть таку ласку.

Не треба було мати десять голів, щоб добрати куди він хилить. Агата заклякла від подиву – так не в’язався цей добродій з обраною роллю. Він був огрядний, підстаркуватий, дещо пихатий. Агата здивувалася, що він взагалі знає про її існування!

Не почувши заперечень, гість продовжив трохи сміливіше:

– Я досить знаю про Вас: кілька років як вдова, п’ятеро дітей, рідних в місті не маєте, ледве зводите кінці з кінцями. І крім того, Ви ж… із наших?

Агата довго не могла второпати, на що той натякає, доки не майнула думка: «Він же єврей!».

Агата звикла вважати себе щирою українкою. Хоча насправді якась дещиця єврейської крові в неї таки була. Розповідали, що дідусь ще парубком бував в Одесі. Одного разу він повернувся не один – за його рукав трималося налякане змарніле єврейське дівча десь років п’ятнадцяти.

Де воно прибилося, що там трапилося із рідними – ніхто не знав. В її очах назавжди застиг жах, а спокійно вона себе відчувала, тільки вчепившись в рукав дідуся і наполовину заховавшись за його спину. Дідусь її кохав до нестями.

Але їх щастя було надто коротким – бабуся померла під час пологів, залишивши по собі гарненьку міцненьку дівчинку. Це була Агатина мама. Дідусь оженився вдруге на місцевій дівчині.

І хоча жили вони дружно, понароджували спільних дітей, дідусь до кінця життя час від часу ходив на кладовище до могили коханої. В ці хвилини за краще було його не чіпати.

– Ви не перейматися, перлино моя. Ваших діточок я любитиму так, як своїх, коли вони у нас з’являться, – правив далі гість все більш сміливо. – Житимете, як у Бога за дверима. З цього хліву я вас, звісно, заберу. І голодувати вам не доведеться, і одягну Вас, як красуню мальовану.

Семен Аркадійович поклав на стіл продовольчий пакет від «Джойнта»[22], а з кишені витяг згорточок з паперу і поклав поряд з продуктами. Цупкий папір поволі розгортався, відкриваючи вміст. Агата, як заворожена, дивилась на стіл. Але погляд її прикипів не до продуктів, хоча від голоду шлунок мало не заплівся в вузол. В папері, згорнувшись маленькою коштовною змійкою, виблискувало на сонці кольє. Її власне кольє.

Агата не забула про своє горе. Але вона виокремила для нього якусь часточку серця, розмістила там весь свій біль і законопатила в цей куток бодай найменшу шпаринку, аби біль не міг вирватись на волю. Інакше жити було б не сила. А зараз цей захисний панцир було брутально зруйновано, і пекучий біль знову поглинув Агату по маківку. Агата не мала як стримати сльози, що мимоволі побігли з очей, тому відвернулася до вікна і вперлася чолом в шибку.

– То можу я отримати відповідь негайно?

Господи, хоча б він вже замовк! Невже хоч хтось зможе заступити Станіслава в її серці?! Агата не спромоглася нічого відповісти, тільки похитала головою не обертаючись.

– Ви маєте час подумати, серце моє.

Грюкнули, двері. Гість пішов.

Агата нарешті обернулася і мимоволі глянула на стіл. Продукти залишилися, але кольє вже не було. Може, й на краще. Як було б поводити себе в іншому випадку? Невідомо.

Спустилася Діна. Вона завжди серцем відчувала, коли Агаті зле.

– Мамусю, рідна! Що трапилося?

– Нічого, дитинко. Просто спогади наплинули. Вже все минуло. Клич дітей – поїмо смачненького.

От повернути харчі Агату вже ніяка сила б не примусила.

Кілька днів потому Агата стріла Семена Аркадійовича біля заводу. Той мовчки поглядом запитав: так чи ні? Агата також мовчки похитала головою: ні. Їй здалося, що Семен Аркадійович аж трохи зіщулився, як від ляпасу. Важко отримувати відмову з будь-якого приводу, а тим більше тоді, коли ти зізнався жінці про свою повну капітуляцію перед нею. Роман закінчився, так і не розпочавшись.

Після несамовитої літньої спеки дуже рано для Запоріжжя – десь у жовтні – в один день наступила зима. Ще напередодні йшов теплий, але набридливий дощ. А на ніч здійнявся вітер, струмені дощу спочатку перетворилися на жмені слизьких кульок, а потім на густий сніг. За ніч температура зменшилась градусів на п’ятнадцять.

Люди і літом не знали як вижити, а з морозами це вже ставало поза межами можливого.

Припинилася міграція людей з міста в село і навпаки – стало зрозуміло, що кругом однаково зле. А на місто звалилася іще одна біда, що супроводжує всі війни і революції – нашестя щурів.

…Був ясний лютневий ранок. Морози цієї зими часто-густо перевищували тридцять градусів. Але сьогодні видавалося майже тепло – було ледь-ледь градусів із двадцять.

Агата озвалася до старшої дочки:

– Діно, дитинко, сходи по гас – може, привезли вже. І ти ж пам’ятаєш, що я тобі казала? З циганками не розмовляти: вони дурять людей. І крадуть немовлят.

Діна, запинаючи шаль, безтурботно розсміялася:

– Мамо, які немовлята – мені ж тільки п’ятнадцять!

Звично, як козеня, застрибала по сходинках, побрязкуючи бідончиком.

І раптом пролунав несамовитий божевільний крик – такий, що видає жива істота, що гарячково намагається вирватися від жахливого, набагато сильнішого створіння:

– Ма-а-а-мо-о-о!!!

Агата прожогом вибігла у під’їзд – і мало не зомліла сама. На долівці біля ще ледь теплої груби лежав якийсь волоцюга – мабуть, забрів вночі, рятуючись від лютого холоду. Він вже був мертвий. Але здавалося, що він рухається, бо усього його покривала зграя щурів, які жадібно виривали шматки м’яса з лиця, шиї, рук, ніг – з ділянок тіла, що не були прикриті благенькою одежинкою. Серед цього гидкого коричневого рушення були і щури-патріархи, з рубцями по усьому тілу, що нападали перші і правили за вожаків; і щури-підлітки, які тільки пізнавали щурячу етику: бажаєш вижити, загризай інших перший.

А в чесному двобої чи нападом зі спини – це питання друге.

Агата увела Діну додому, а сама взяла мітлу, сірники і стос газет. На мітлу знахабнілі тварі майже не зважали, тільки перебігали з одного краю на другий. Але вогню злякалися: коли в них летів черговий палаючий жмут паперу, високо підстрибували і тікали у відкриті двері, часом потрапляючи на Агатині ноги. Нарешті вони залишились наодинці – Агата і цей бідолаха, у якого замість обличчя і рук було страшне криваве місиво. Агата прикрила його ряднинкою і пішла шукати двірника.

Цієї зими багато пожильців скаржились, що щурів було забагато.

6

Чи доводилося вам бувати на згарищі, а потім повернуться туди ж після кількох місяців? Молода соковита трава позатягувала чорні лисини, зухвалий чагарник обігнав у зрості невеликі деревця, а обгорілі гілки оплела польова берізка і випустила величезні яскраві квіти, гостинно приваблюючи комах. А ще через деякий час згарище вже важко буде знайти.

Щось подібне відбулося і з Запоріжжям. Війна і численні революції забулися. Голодомор скінчився. Хто вижив, той вижив. Уряд нарешті зметикував: вичавлювати з народу вже нема чого. Тож, аби пожвавити виробництво, запровадив нову економічну політику. Завдяки цьому відновилися дрібні підприємства і ремісні промисли. На цей час десь дві третини дрібних підприємств були приватні.

Але вони як-не-як пожвавили економіку, забезпечували роботою, тож населення міста почало потрошку збільшуватися.

Зручно розташоване місто почало швидко розбудовуватися. Однак найбільший вплив на долю міста надало, беззаперечно, рішення уряду про будівництво гідроелектростанції. 1926 рік був поворотним пунктом перетворення дрімотного маленького південного містечка в самодостатнє індустріальне місто з потужним комплексом промислових підприємств.

З кількох проектів майбутньої греблі Сталін обрав не той, що забезпечував виробництво більшої кількості електроенергії, а той, що пропонував зведення грандіозного Дніпрогесу, який правив би символом могутності і непорушності Країни Рад. Такий незначний факт, що за виконання будівництва вода затопить величезну територію з півсотнею тисяч мешканців, був маленькою дрібничкою на тлі турбот нашого керманича. До речі, існує легенда, що за будівництва Дніпрогесу було затоплено печеру, де запорізькі козаки ховали свою скарбницю. Чи правда це, чи домисли – хто знає? Але що «Військова скарбниця» козаків існувала, і її не було знайдено, то таки правда.

Будівництво Дніпрогесу сприяло залученню в місто робітників, а їх необхідно було де-небудь розселяти. Тому неподалік від споруджуваної дамби прямо на очах стало розбудовуватися житлове селище, а стара частина міста потроху доросла до нього і поглинула.

На вулицях вже можна було зустріти гарно вдягнених дівчат і молодичок. У неділю родини ходили до міського парку, де можна було послухати оркестр, покатати дітлахів на каруселі, поласувати замороженим молоком.

Агата вихідними також полюбляла одягти дітей найохайніше, заплести в коси нарядні стрічки – і гайда до парку гуляти! Але останнім часом Діна воліла гуляти з однолітками на Пристанській гілці – набережній Дніпра, де охоче гуляла молодь. Дівчата прогулювалися, ховаючись від південного сонечка під мереживними парасольками. А хлопці любили попірнати в теплій воді, а потім засмагати на бережку. І, звичайно ж, порозглядати дівчат, які робили вигляд, ніби їм ну ніякого діла до хлопців немає!

Нещодавно Агата купила білої бавовни, разом з дівчатками набили візерунки і пошили фіранки на вікна. Здавалося б, яка дрібничка – а в кімнаті відразу стало більш затишно. Якось, коли Діна в черговий раз сказала, що збирається погуляти з подругами, Агата випадково глянула у вікно поверх фіранок. На камені сидів якийсь молодик і читав зошита. Студент, мимоволі подумала Агата. Та коли з-за рогу вийшла Діна, юнак запхав зошита в кишеню і пішов поряд. Агата з легким смутком подумала: «Як швидко плине час! От уже у Діночки і кавалер з’явився».

І вже скоро Діна привела додому збентеженого юнака:

– Знайомтеся, це – Женя.

Юнак таки виявився студентом Запорізького індустріального технікуму. По закінченню як молодий фахівець він мав поїхати робити на Харківський паровозобудівний завод, тож питання про одруження відкладати не хотів, аби вже одразу забрати з собою кохану.

На одруження Агата старанно випрасували єдину Дінину пристойну сукню, заплела короною густе волосся – і молоді пішли до РАГСу[23] реєструвати шлюб. Агата позабирала дітей і поїхала погостювати до Тіни в село, аби дати побути наодинці молодим бодай одну ніч.

Незабаром молоді поскладали до валіз весь свій благенький багаж та поїхали з Запоріжжя назавжди. Згодом від Діни надійшов лист, що вони вже облаштувалися, Женя почав працювати конструктором, Діна опікується домом, і вони очікують первістка.

Попервах Агата сильно нудьгувала, бо з дітей Діна була до неї найближчою. З тугою міркувала, що наступною з дому піде Віра, за нею – Надія… Але сталося трохи інакше.

Женя був з великої родини. Братів, сестер в родині було аж восьмеро! Двома роками молодший був Валентин – схожий на Женю, як близнюк. Але характери в них були абсолютно різні. Женя був серйозний, задумливий, мовчазний, а Валентин – жартівливий і балакучий. Ще коли Женя не поїхав, Валентин часто бував у Агати вдома – запросто, по-родинному. Приносив фунтик ірисок (які майже всі попід’їдала Люба), і правив теревені, поки всі мало не згиналися навпіл від сміху. Здавалося, він приходив більше з-за брата. Але коли того не стало, Валентин продовжував так само приходити з цукерками, так само базікав з Агатою…

З його поведінки було незрозуміло, чи то він просто марнує час, чи спіймався на чийсь гачок, що не дає йому піти геть. Агата якось спробувала намацати причину його відвідин, пожартувавши:

– Ото ходять тут парубки, ходять. Не встигнеш озирнутися – з Вірочкою доведеться розлучатися.

– Та не хвилюйся, матусю! Я чекатиму, доки Люба підросте.

Любі ледь виповнилося тринадцять. Вона сиділа неподалік, напхавши за обидві щоки по цукерці, і, здавалося, не зважала на співрозмовників. Але коли почула слова Валентина, встала, манірно вклонилася, примружила очі і задерла носа. Зараз вона була схожа на пихатого хом’яка. Але Агата вимушена була зізнатися самій собі, що за вродою доньки вдалися далеко не однакові. Діна і Люба були просто красуні; Віра була гарненька молодістю, а Надя – відверто страшненька, з великим гачкуватим носом, маленькими близько розташованими оченятками. В профіль вона була схожа на хижого птаха, та ще й мала важкуватий характер.

Агата не завважила на базікання Валентина. А він продовжував навідуватися до Агати, і, окрім теревенів, час від часу брався робити якусь чоловічу роботу, якої у вдовому господарстві завжди було доволі. Агата таки проґавила, коли під самим її носом Люба і Валя закохалися одне в одного. Тому прохання віддати Любу заміж прозвучало як грім з ясного неба.

Якось прийшов Валентин і, як ніколи, не жартував, а був чимось пригнічений. Він закінчив технікум і мав їхати у далеку Сибір – до Красноярську. Агата вирішила, що його гнітить думка про розлуку з рідним краєм і далекою дорогою.

Матусі бувають сліпі, як летючі миші, коли справа стосується їхніх власних дочок. Здавалося, ще вчора дитина грала в класи і стрибала на скакалці, а сьогодні якийсь молодик торочить абсолютну маячню щодо одруження з Любою:

– …Я дуже добре розумію, що їй тільки чотирнадцять. Але присягаюся, вітрові не дам дмухнути на неї, пір’їнці впасти! Зроблю все, аби вона була щаслива!

І таки дотримав слово! Правду сказати, Люба звикла себе відчувати маленькою дитиною аж до сивої коси. Але Валю, здавалося, це тільки тішило.

Наступне пташеня, що злетіло з рідного гніздечка, була Віра.

По сусідству з ними жив стрункий чорнявий хлопець, Андрій. Тільки-но на правобережній скелі Дніпра вивісили величезне червоне полотнище «Дніпробуд розпочато!», Андрій охоче завербувався на будівництво. Юнацтву притаманна романтика. То вже згодом будівельники Дніпрогесу починали розуміти, що фактично попали за грати: робітники не мали права звільнитися за власним бажанням, тільки через каліцтво або через смерть. Скільки на будівництво загинуло люду! Ніхто не рахував. Умови роботи були жахливі. Уявіть, бетон місили ногами цілісінький рік! Американські консультанти навіть укладали парі – чи витримають люди таку каторжну роботу?

Витримали.

Але Андрію робота сподобалась. Він і сам намагався якось вдосконалити свій труд і приятелів підбурював. Через це його згодом навіть обрали бригадиром. У Андрія був прямолінійний і різкий характер, тож він зумів і налагодити дисципліну в своїй бригаді, і не впустити свій авторитет, але й не дійти до тортур, що в інших бригадах інколи бувало.

Андрій, звичайно, став гарним чоловіком для Віри: вродливим, працьовитим. Єдина вада – звичку безапеляційно командувати він переніс і на родину. А Віра будь-яку його вказівку мала виконувати негайно без обговорення.

У Агати вдома по одному звільнялись ліжка. Зараз вони залишились утрьох з Надією і Янком. Ян вже почав працювати на тому ж заводі, що й Агата. Але щось він часто-густо довгенько добувався додому після зміни. Слушно кажуть, що по-справжньому починаєш турбуватися за свого хлопчика лише тоді, коли він, ідучи, закриває за собою двері майже нечутно.

Якось Агата дочекалася його повернення пізньої ночі і спитала:

– Чого це ти так забарився?

– Дівчину проводжав додому – буркнув той.

– Он воно що! А як її звати?

– А тобі навіщо?

Оце такої! Агата, що зазвичай легко знаходила спільну мову з дівчатками, для Яна поступово втрачала авторитет. Звісно ж, аби в родині був чоловік… Агата вирішила за краще не набридати синові дріб’язковою опікою.

А Надійка спала і уві сні мріяли лише про одруження! Агата згадала, як мама опікувалася такою же проблемою щодо Тіни. А що, як Надійці поїхати погостювати в Харків, до сестри? Хай хоч розважиться. Так і порішили.

Яке ж було її здивування, коли Надійка повернулася після гостей з гордо піднятою головою і оголосила:

– Одружуюся! Він працівник НКВС! І красень.

Слідом надійшов лист від Діни. Вона із тривогою писала, що за один Надійчин наречений.

Женя зараз виконував якесь дуже важливе таємне завдання уряду, тож в його оточенні з’явилися як військові, так і представники НКВС. Серед останніх був Павло – майор, красень і бабій. Він встиг вже двічі розлучитися, і від кожного шлюбу мав по дитині.

Важко сказати, чим принадила його Надійка: і не красуня, і характеру не надто приязного. Швидше за все, йому було байдуже, хто йому варитиме борщ і пратиме шкарпетки. А жити своїм життям йому дотепер ані жодна дружина не заважала.

Агата, коли прочитала такі невтішні новини, спробувала побалакати з донькою:

– А тебе не лякає, що ти в нього – третя?

– Зате він в мене – перший. І, врешті-решт, всі його попередні дружини його не розуміли. Тепер він вже нагулявся, хоче мати гарну подругу і велику родину.

Яка типова омана, що огортає свідомість більшості жінок: він, звісно, покидьок, але заради мене стане янголом!

Агаті було несила відмовити Надію від шлюбу. Та й з самого споду душі навіть у неї прозирала думка: а може, в цьому шлюбі Надійчине щастя? То чом же заважати дитині?

Ще одне ліжко звільнилося – Надійка переїхала до Харкову. Після єдиного листа з захопленими враженнями від очікування дитини, Надія довго не писала. І тільки напередодні війни з Німеччиною Агата отримала від Надії коротенького листа: Павло їде у справах на радянсько-польський кордон.

Буквально всі історики, аналізуючи поразки Радянської Армії на початку Великої Вітчизняної війни, одностайні в одному: Радянський Союз війни не очікував.

Та й чого б він її очікував? В 1939 було підписано німецько-радянський пакт про ненапад, а тишком-нишком – ще й додатковий таємний протокол Ріббентропа – Молотова[24], аби розкидати між собою галицькі землі.

Німеччина вдруге протягом одного сторіччя стала призвідником мирової війни, напавши на Польщу. Уряд СРСР швиденько відтяв по шматочку Угорщини та Румунії і «визволив» Західну Україну. «Визволителі» похапцем почали масову колективізацію. Те, що радянські люди вже пройшли, західні українці почали сьорбати чи не ополоником: розгорнулись масові репресії, тисячі людей за бодай формальну провину в кращому випадку вивозилися до Сибіру, в гіршому ж… І пороху б не залишилося. І найактивнішу участь в цій ганьбі приймали війська НКВС.

Тільки-но керманич з прибічниками набрався смаку до «визволення» братів-українців, як йому самому було оголошено війну. Не чекали.

Коли ж стало цілком ясно, що це не помилка, оголосили-таки мобілізацію. Під призовний вік підпали і Ян, і Андрій. Тож Агата з Вірою разом проводжала їх на залізничному вокзалі. Віра була вагітна другою дитиною, тому до повернення чоловіка вирішила перейти до мами, аби та допомогла по господарству.

Західні і південні області найперші підпали під окупацію, бо військове командування було ще сяк-так готове для блискавичного нападу, але було геть не спроможне до оборони.

Те, що в перші ж місяці війни радянські війська ще якось могли опиратися, затримувати ворога для забезпечення евакуації заводів, пояснюється не тільки несамовитим опором військових і мирних жителів, але й цілковитим нехтуванням побіжними втратами з боку верховного командування.

Німці з самого початку війни прагнули заволодіти промисловими центрами країни. Запоріжжя було саме таким, та ще й мало власну енергетичну базу. Тільки-но Москва отримала звістку, що на правому березі Дніпра з’явилися поодинокі літаки-розвідники, вирішено було підірвати греблю. Якнайшвидше.

18 серпня 1941 в районі греблі пролунав вибух. За офіційної версії того часу бомбардування вчинили німці, начебто з ненависті до відчайдушного опору. Але що дійсно призвело до руйнування, кілька десятиріч старанно замовчувалося, бо наслідки були просто жахливі. Саперів привезли з самої Москви, разом із двадцятьма тоннами толу. Чи то розрахунок був хибний, чи то хотіли як краще, але замість запланованого пролому в 35 метрів, вибух зробив дірку в п’ять разів більшу. Убивчий вал висотою десь із десять метрів прокотився від Запоріжжя до Нікополя. Гинуло все: будинки, люди, худоба… Тими місцями в той час постійно переправлялись біженці. Їх, припустимо, не сила було попередити. Але на Хортиці стояли дві армії – і всі загинули, бо їх забули вивести! Хлопці, як пішла вода, видерлися на дерева, а вода все прибувала та прибувала. Так їх і познаходили потім – на деревах, як груші. «Побіжні втрати» склали сто тисяч мирного населення і двадцять тисяч військових. А керманич сказав: «Добре».

Звісно, цей же край бачив і вдалі військові операції. Невідомо, коли б визволили Запоріжжя, аби наші військові не додумалися розпочати штурм вночі, коли німецький солдат (німці народ педантичний) має відпочивати. Наші військові включили фари, влаштували гармидер – і в атаку!

Дивно не те, що радянські люди в цій нищівній війні перемогли – кінець кінцем, вони захищали Батьківщину. Дивно, як за таким нехтуванням до людських втрат ще хоч хтось вижив!

У Агати, хвала Богові, нікого з близьких чоловіків війна не відібрала. Женя з Діною були в евакуації, а після війни переїхали до Мінську. Від Надії надійшов розпачливий лист, що Павло на війні познайомився з якоюсь медсестрою, що врятувала йому життя. Тож Надію з дитиною він покинув. З війни повернувся Андрій – з низкою нагород, з партквитком і без жодної подряпини! Трохи згодом надійшов лист і від Янка – він був поранений, але не тяжко. З шпиталю виписався і мав от-от приїхати.

Коли Агата прийшла на вокзал стрічати Яна, на пероні звернула увагу на худеньке стурбоване дівча, що з пильною увагою додивлялася до всіх прибулих пасажирів. З підніжки вагону легко зістрибнув Ян – високий, ладний, але такий худесенький! Агата пішла йому назустріч, але її випередило оте саме дівча. Воно повисло у Яна на шиї і розридалося. От так і познайомилися.

Життя, як завжди, брало гору: місто відбудовувалося, молоді одружувалися, вдовиці або чекали дива, або ж накидали оком, чи нема де вільного чоловіка. В той час нерідко жінки брали собі в чоловіки набагато молодших парубків.

Агата вже пішла на пенсію, тож могла частіше допомагати Вірі з дітьми. Андрія партія направила на відновлення доменних печей у Кривому Розі. Агата не відмовилася їхати з ними, аби глядіти онуків. Віра вже втретє була вагітна і відчувалася не досить добре. А Андрій, як правду казати, не кидався допомагати їй в хатніх справах.

Андрію на роботі видали ордер на гарненький державний котедж – він чи не відразу обійняв керівну посаду. Житло було просторе, через те Агаті навіть надали невеличку, але окрему кімнату. Звісно ж, у неї чи не завжди товклися малюки, але чим би вона опікувалася, аби не малеча?

Коли Віра потрапила до пологового будинку, стало зрозуміло, чому вагітність давалася їй так важко: Віра народила хлопчиків-близнюків. Роди були важкі, лікарі побоювалися не тільки за життя малюків, а й за породіллю. З близнюків вижило тільки одне маля, а Віра була геть виснажена пологами. Повоєнні роки були досить голодні. Агата кожного дня сама не доїдала, але приносила Вірі попоїсти.

Якось вона повернулася з відвідин і мало не розминулася з листоношею.

– Розпишіться, – діловито сказала остання.

Агата розписалася, розірвала телеграму і побачила лаконічний офіційний текст: «Діна раптово померла похорон відбудеться…»

Пальці враз заклякли, розум відмовлявся усвідомити написане, а телеграма вислизнула з рук і повільно впала на підлогу.

Книга друга

Діна

1

Земля важка, грузька. Чи то Бог покарав за те, що вкоротила віку ще ненародженій дитині, чи то донька покликала до себе. Однаково смерті не відперти. Ці – живі – якось дадуть собі раду. А от Майєчка скільки років вже сама.

Правду кажуть – в останню мить перед смертю згадується геть увесь життєвий шлях. Коли душа щосили чіплялась за земну оболонку перед мандрівкою до кращого безтурботного життя, в голові у Діни промайнув вихор спогадів, що були забарвлені в усі кольори веселки в залежності від того, чи щасливі вони були, чи сумні.

Ось вона бачить себе маленькою дівчинкою в світлій затишній кімнаті, а русявий вусатий велетень підкидує її аж під стелю і підхоплює величезними надійними руками. Це її тато, а поряд з ними молода щаслива мама. Спогади забарвлені теплими яскравими фарбами, але до тих часів немає вороття.

Ось наче крізь чорну запону видно перебування в Гатчині. Ті часи були не такі вже і жахливі – Лютнева революція вважається безкровною. Тільки що наробила безладу і відкрила шлях Жовтневій революції. А та вже крові вичавила – на кількох вистачить! Але в Гатчині загинув тато, і Дінин світ розколовся навпіл. І ця шпарина немовби засмоктала в себе всі яскраві кольори на довгі роки, аж доки Діна не побачила себе на березі Дніпра в сяйві теплих яскраво жовтих променів сонця.

Набережна Дніпра була улюбленим місцем відпочинку запорізької молоді, особливо влітку. Тут не так відчувалася спекота південного міста, а духмяні вечори на березі ріки накидали романтичного серпанку на будь-які юнацькі забави.

Діна з недавніх пір припинила ходити з мамою та молодшими дітьми до парку, куди вони зазвичай навідувалися вихідними днями. Пристанська гілка вабила її тим, що тут найчастіше дівчатка знайомилися с хлопцями, а потім у захваті розповідала про своїх залицяльників. Діна була дуже вродлива, але за присутності хлопців ставала скута і мовчазна, на відміну від багатьох своїх подружок.

Одного дня Діна і купка дівчат походжали берегом. Назустріч їм трапилась зграйка хлопчаків. Діна вгледіла одного юнака, що привернув її увагу: темне волосся відкинуте назад, високе чоло, невеличкі вуса, що дуже йому пасували. Коли хлопці і дівчата стрілися, що було неминуче, юнак впустив зошита такого читаного-перечитаного, що той розлетівся на окремі аркуші. Діна хутенько кинулася допомагати збирати докупи аркуші. До якогось вони з юнаком добулися одночасно і випадково стрілись руками. Юнак глянув Діні в обличчя – і закляк від подиву, такими дивними видалися йому її різнокольорові очі. Він не спромігся нічого сказати, підвівся і побіг наздоганяти товаришів. Діна зітхнула: шкода. Хлопець їй сподобався.

Але коли дівчатка виходили з набережної, Діна побачила цього ж хлопця ще раз. Він сидів на парапеті і читав свого зошита. Вже один. За наближення дівчат він підвівся і попрямував просто до Діни:

– Вибачте, я забув подякувати, – ніяково почав він. – За конспект. Я готуюсь до іспитів… Ви вже повертаєтесь додому?

– Я з незнайомцями не розмовляю, – марно намагалась зберегти суворий вигляд Діна.

– Оце правильно… Так, правильно… Тож нам треба познайомитись! Мене звуть Женя.

Дінині подруги, багатозначно кахикаючи, пішли швидше, залишивши пару наодинці. А вони, не помічаючи нічого й нікого кругом себе, пішли вулицею – повільно-повільно. За балачками про все і ні про що не помітили, як добулися до Діниного будинку.

– Тут я живу – з нашого вікна видно отой величезний камінь. Мама попервах навчала по ньому пізнавати наш будинок з-поміж інших, аби не переплутати.

– Хто-хто, а я не переплутаю його ні за що в світі! – палко запевнив Женя.

– Чому це? – лукаво спитала Діна. І безневинно схилила голову до плеча. Вона розуміла, чому!

З того вечора кожен день для Діни поділявся на дві нерівні частини: очікування побачення і саме побачення. Перша частина тягнулася нестерпно довго, але на кінець дня все одно не вистачало часу вирішити, яку зачіску обрати: чи викласти косу короною, чи заплести дві коси. Врешті-решт, Діну ніякий варіант не задовольняв, перед виходом вона поспіхом просто заплітала косу і закидала її на спину, а Женя тим часом терпляче чекав її, сидячи на камені і, аби не втрачати часу, читав якогось чергового зошита.

Побачення для Діни проходило як одна мить. Удвох вони потоптали все маленьке містечко вздовж і впоперек. Щоправда, Діна дещо інакше уявляла розмови закоханих юнаків. Замість розмовляти про місяць, зірки, вічне кохання, Женя захоплено розповідав, які в нього гарні креслення, що їх він виводить тушшю. А ще він торочив якусь маячню про світову революцію. Хоча Діна більшу частину розмов Жені навіть не намагалася зрозуміти, а просто пропускала повз вуха, побачення все одно видавалися їй казковими, але закороткими і швидкоплинними.

Закохані, як правило, розлучалися біля каменя, стоячи по різні його боки – ніби для того, щоб залишити хоча б ілюзорну перешкоду для дотримання пристойності.

Невідомо, як довго вони не наважувалися б розпочати розмову про весілля, аби Женю після закінчення технікуму не розподілили працювати у Харків. Отут, перед перспективою розлучитися з коханою, рішення про весілля дозріло дуже швидко.

Як годиться, до Агати прийшли батьки Жені, визначили дату весілля. В ті часи одруження реєстрували в РАГСах. Вінчання в церквах усіляко притискувалося, та й самі церкви в більшості були знищені більшовиками під час голодомору, аби скористатися нагодою пограбувати церковні цінності і позбавити впливу духовенство. Але по селах подекуди церкви вціліли – здебільше ті, що були найбіднішими і до пограбування яких просто не дійшла черга.

Діна якось несміливо запропонувала Жені поїхати після реєстрації в село – повінчатися.

– Навіщо це? – невдоволено заперечив Женя. – Священики – це прислужники культу.

«Хай би і культу, – подумала Діна, – А все ж таки вінчання проходить дуже врочисто, і родину тоді Бог береже». Але вголос нічого не заперечила, бо зазвичай спокійний Женя за розмов про церкву ставав впертий і дратівливий.

В день весілля мама як змогла причепурила Діну, і молоді пішли реєструвати шлюб. РАГС був розташований в міській управі, в маленькій напівпідвальній кімнаті, що була захаращена товстезними гросбухами. В кімнаті був єдиний клишоногий стіл, який замість однієї ніжки мав стосик книг.

Вікно в кімнаті не відчинялося, тож запах пилу і мишей в’ївся в меблі, книги і старенького архіваріуса, який вів облік всіх важливих подій людського життя: народження, смерті, одруження.

Підсліпуватий служник, вдягнутий в сатинові нарукавники, взяв у молодих паспорти, записав щось дрібнесеньким почерком в одну з товстелезних книжок, поставив штампи в паспорти і знову втупився в якийсь гросбух.

Хвилинку молоді постояли, потім Діна несміливо спитала:

– Все?!

Добродій підвів очі і, наче здивувавшись, що молода пара досі тут, відказав:

– Все. Чи у вас є ще якесь питання?

Питань більше не було.

Таку не надто врочисту процедуру реєстрації шлюбу скрасили молодим їх батьки. Женя з родиною жив в маленькому приватному будиночку. Родина була велика: батьки, восьмеро дітей, тож в домі було не обернутися. Але стояла тепла погода, у дворі під старою-старою грушею поставили стіл, настелили рушників і понаставляли справжніх українських страв: борщу, вареників, галушок. Наварили узвару, аби вгамовувати спрагу після міцного перваку, виставили овочі і фрукти. Голодним ніхто не пішов. А на ніч молоді пішли до Діни додому: мама делікатно повідомила, що вона з молодшими дітьми «поїде провідати тьотю Тіну».

Хоча з Діниних подруг багато хто не додержувався цноти аж до весілля, Діна, попри дуже ризиковані ласки Жені, щодо близькості була тверда, як кремінь. І не через те, що вона мала такі вже тверді моральні устої – Діна просто цього боялася, всіляко відсувала в уяві момент, коли вже відмовляти не залишиться підстав.

Якось, ще як була дитиною, невинно спитала у мами:

– А що роблять чоловік із жінкою?

– Серце підкаже, дитинко, що його робити, – відказала мама, а у самої очі затягнуло мрійливим серпанком.

– А як серце мовчатиме? – ніяк не могла вгамуватися Діна.

– А як серце мовчатиме, то й одружуватися не варто.

Згодом, вже підлітком, Діна почала ніяковіти від таких тем, всіляко уникала подовження розмови, навіть коли мама намагалася щось розповісти, пояснити, застерегти.

Коли молоді нарешті залишилися наодинці, Діна гарячково почала згадувати розповіді подруг про першу шлюбну ніч. Щось крім сміху, захоплених відгуків та неоднозначних натяків нічого не згадувалося. А Женя сів напроти, взяв обидві її долоні в свої руки і повільно почав цілувати: пучки, долоню, зап’ясток; пучки, долоню, зап’ясток… І у Діни крізь острах, сором, невідомість повільно, але невблаганно пробивалося нове почуття, як слабенький росток неодмінно пробиваєтьсь крізь асфальт.

Незабаром після весілля молодята поїхали до Харкова. Тільки трохи згодом Діна дізналася, що їхали вони вже утрьох, а не удвох.

2

На той час Харків був столицею молодої України і зберіг з довоєнних часів статус одного з найбільших промислових і культурних центрів на півдні Російської імперії.

Місцеві мешканці плекали славу свого міста, всіляко підкреслювали, що Харків був досить розвинутий ще «до німецької війни» – так у той час називали Першу світову. Наприклад, Харків нарівні з Петроградом посідав перше місце серед усіх міст Європи за кількістю лікарів на душу населення, випереджаючи і Лондон, і Відень, і Париж, і Берлін. Бурхливо розвивалися промислові підприємства, особливо машинобудівні. Радянська атомна енергетика також зародилася у Харкові – з вдалого досвіду по розщепленню літію[25].

Крім того, Харків був і чималеньким інтелектуальним осередком: тут було десь із сорок вищих учбових закладів! В 1805 році в Харкові відкрився перший на Україні Імператорський університет, що й до тепер славиться своїм Зоологічним музеєм. Обійти його весь бодай швиденько тижня не вистачить.

Діна була несказанно щаслива. Донедавна вона потай плекала надію якимсь дивом знову опинитися в Варшаві – в такій, якою Діна її пам’ятала з дитинства: нарядною, чистою, заможною. Маленький зубожілий Олександрівськ був не надто схожий на її мрію. А от Харків Діні сподобався – просторий, цивілізований, розбудований. Женя відразу після переїзду занурився в роботу. А Діна, тільки-но усвідомила, що вона вагітна, вважала за доцільне побільше гуляти, аби дитинка вдалася здоровенька і міцненька.

Неподалік від їхнього дому був розташований величезний зоопарк – улюблене місце відпочинку місцевих дітлахів. Діна також полюбляла туди навідуватись. Дитина вже забилася. І, коли Діна гуляла зоопарком повз клітки із тваринами, зверталася до ненародженої, але вже такої рідної істоти:

– Оце мавпочки. Бачиш? Які кумедні. Оце лев, оце левиця. А отут має бути слон. О! То така дивина, я тобі неодмінно покажу. А зараз ми маємо йти додому, бо скоро наш татусь повертається з роботи.

Женя працював на заводі, на якому виробляли трактори. Здібний конструктор, він швидко очолив групу. Хоча чоловік часто-густо затримувався на роботі, Діна не відчувала себе самотньою – через маля. Ввечері розповідала про дитину, наче вона вже була назовні:

– Наш малий такий хитрун! Тільки відчує, що я сіла відпочити – ну ж бо борсатись! Бач, нудно йому сидіти нерухомо!

– А може, їй? – підтримував гру Женя.

– Дівчатка такі буйні не бувають, тільки хлопці! – авторитетно стверджувала Діна.

І народила дівчинку Маєчку. Щастю Діни не було меж! Так вона її обожнювала! Так пестила, ніжила, вдягала, як лялечку! Діна ще пам’ятала своє далеке щасливе дитинство і намагалась своїй дочці створити не гірше. Женя для годиться спитав про сина – не сказати, що його це занадто турбувало. Але Діна відмовила категорично: вона щосили намагається створити дитині пристойні умови існування, а зарплатні Жені, мовляв, ледь-ледь вистачає на одну дитину. Все, справу з’ясовано! Діна де тільки чула, як стерегтися вагітності, брала на розум. Женя надто і не наполягав: ні то й ні. А от щодо хрестин дитини вони мало не посварилися. Діна як самозрозумілу річ спитала, коли вони хреститимуть Майєчку. Женя, що в господарських справах в усьому покладався на дружину, відносно нових ідеологічних віянь вірив, як турчин у місяць, комуністичній пропаганді.

– Навіщо її хрестити, скажи будь ласка?

– Як навіщо?! Аби вона стала рабою Божою, і її все життя оберігав її янгол-охоронець!

– Та це священики дурять людей, ніякого Бога не існує! А ходити в церкву – це ганьба!

Такі суперечки не мали переможців, бо кожний зоставався при своїй думці. Врешті-решт, Діна потайки від чоловіка поїхала в село, похрестила дитину і поставила чоловіка перед фактом.

Підсвідомо Діна очікувала, що після заміжжя вона наче опритомніє після важкого сну і буде жити так, як її мама жила в Варшаві. Ті часи глибоко вкоренилися в пам’яті як взірець щасливого подружнього життя.

Діна не мала бодай маленької прикраси, тож після народження дочки вона спитала Женю, чи не хоче він подарувати їй за дитину каблучку. Це спричинило чергову суперечку, бо Діна ніяк не хотіла перейматися ідеалами комуністичного аскетизму.

– Ну навіщо тобі ці буржуазні цяцьки? – з пафосом повторював Женя явно чиїсь пропагандистські штампи. – Коли країна будує комунізм, а світовий пролетаріат потерпає від своїх експлуататорів, ми не маємо морального права купляти собі прикраси!

– Мій тато подарував мамі кольє за сина під час війни, а зараз вже десять років як мир!

– Твій тато працював на царя, це не взірець для радянської людини!

– Мій тато працював для народу! І загинув, бо хотів допомогти простій жінці! – обурилась Діна і заходилась сльозами.

– Ну, як дуже хочеш – іди і купляй! Гроші однаково всі у тебе.

– Як ти не розумієш, я хочу дарунок! Твій дарунок! За дитину!

Схоже, що Женя таки не розумів. Тож Діна потроху заспокоїлась і всі свої нездійсненні мрії почала перекладати на дочку:

– Спочатку ти станеш доросла, а потім ти стрінеш юнака – гарного, вродливого, щедрого! Ви сядете в потяг і поїдете далеко-далеко, до Варшави.

Більше Діна нічого собі не просила, тільки для Маєчки. Але ту вже вбирала якомога краще! Женя облишив сперечатися. Тим більше, що на заводі розпочали дуже важливу справу, що поглинала його сили цілком. Діна не одразу помітила, що чоловік припинив розповідати їй про свою роботу. Раніше, бувало, він намагався їй пояснити, з якими технічними труднощами стикається розробник тракторів, адже досвіду у радянських інженерів не було ніякого. Перші трактори тільки копіювали іноземні моделі: німецькі, американські. Але потреби молодої країни були великі, тож такі скопійовані трактори випускалися чималенькими партіями, заразом і досвід накопичувався. Згодом він неабияк знадобився: виробництво потужних гусеничних тракторів виявилося найбільш відповідною базою для виробництва танків.

Женя продовжував очолювати групу, тільки тепер її перейменували в спеціальну танкову. Усі без винятку робітники танкового бюро, до останнього кресляра, підписали купу документів про нерозголошення. Крім того, коло них завжди крутився хто-небудь з військових або з НКВС. Взагалі-то вони були непогані хлопці, навіть зацікавилися роботою, бо краще будь-кого розуміли, що за умов розвитку індустрії в усіх країнах мати на озброєнні тачанки означало програти першу-ліпшу війну, навіть не розпочавши її.

Всі розробники танку мали бути членами Комуністичної партії, тож незабаром Женя прийшов додому і з гордістю поклав на стіл новісінький партквиток. Діна тільки знизала плечима.

В їхній квартирі час від часу гостювали нові знайомі з військових. Був серед них працівник НКВС Павло. Вродливий! Ніде правди діти. І дуже охочий до жінок. Він вже вдруге розлучився, а все не вгамувався. Діна, що вирізнялась серед опецькуватих грубуватих дружин інших працівників, одразу впала йому в око. Спочатку Павло обмежувався перебільшеними зітханнями та настирливими двозначними знаками уваги. Діну від цього неабияк коробило, але вона вдавала, ніби нічого не помічає. Та одного разу Павло приперся серед білого дня, коли Женя був на роботі – він як працівник НКВС міг вештатись по місту будь-коли. Діна вже не була наївною недосвідченою дівчинкою, тож відразу збагнула, чим загрожує його візит, і навіть не відчинила двері.

– Я за всяку ціну допнуся свого! – пробурмотів Павло за дверима.

Діна, як їй не гидко, не соромно було, розповіла все чоловікові.

– Ти не перебільшуєш, часом? Я знаю Павла. Це чесний відданий нашій справі чоловік. Член партії…

О, так! Член партії – це аргумент. Більше Діна розмову не поновлювала.

А десь трошки згодом до них приїхала погостювати Надійка. Павло в два вечори замарив їй голову і вже до від’їзду наполіг на обіцянці вийти за нього заміж. Діна намагалася відрадити сестру виходити за Павла. Щонайменше – почекати, доки пізнає його краще. Але Надійка і слухати не хотіла:

– Ти просто заздриш мені, що в мене буде чоловік як чоловік, а в тебе – тюхтій!

Женя, насправді, вирізнявся серед інших чоловіків: не вживав брутальних слів, розмовляв тихо, розважливо, міг уважно вислухати. В таємній характеристиці, що Павло мав надавати до НКВС на всіх працівників, проти Жені значилося: інтелігент. В ті часи це було тавро, що свого часу відіграло фатальну роль в долі Жені. Сам Павло лаявся майже через слово і чув тільки себе. Але за образливими словами щодо Жені Надійка намагалася сховати свою мимовільну до нього симпатію і власні заздрощі, що виникли в неї ще в Запоріжжі.

Діна як змогла обачно склала до мами листа, в якому написала, що Павло для Надійки не пара. Але й мама нічого не могла вдіяти. Незабаром Надійка одружилася з Павлом і переїхала до Харкова. Коли вони прийшли погостювати, Павло обрав мить і уїдливо спитав Діну:

– Тепер ти не триматимеш мене на порозі, ми ж бо родичі! Що подумають люди?

Діна ще раз намагалась поскаржитись чоловікові, та й облишила ці спроби – Женя вважав, що Діна просто нудьгує вдома і надумує собі розвагу.

– Ти ж у мене гарненька. Не дивно, що чоловіки звертають на тебе увагу. То ж що в цьому поганого? Павло ж наш родич!

Женя геть нічого не помічав, зате помітила Надія – жінки більш чутливі до нюансів відносин. Надя вважала винною Діну, ніякі запевнення не допомагали – між сестрами пробігла чорна кішка.

Діна сподівалася, що Надія вгамується з народженням дитинки. Та дарма! Коли незабаром народилася дівчинка Світланка, у Надії тільки додався ще один привід для заздрості.

Маля вдалося не в красунчика-тата, а в маму. І Надія, що аж ніяк не була засліплена материнською любов’ю, це добре бачила. Павлові до дитини було байдуже. Єдине, на що Надія ніяк не могла поскаржитися, це на жадібність чоловіка. Він непогано в порівнянні з Женею заробляв і дозволяв дружині витрачати на себе скільки їй заманеться. Тож та полюбляла приходити до Діни або ж в нових сережках, або ж у новому капелюшку, або ж у шубці з натурального хутра. Це не проходило повз увагу Діни, бо яка жінка не бажає краще виглядати? Але ні за які скарби в світі Діна не змінялася б долями із сестрою.

Всю свою любов Діна віддавала дочці, навіть на шкоду чоловікові. Просто Женя був так зайнятий на роботі, що навіть не помічав цього.

Діна намагалася навчити Маєчку польської, хоча навіть собі не хотіла признатися, що робить це заради ілюзорної мрії повернутися з дочкою до Варшави. Хоч коли-небудь.

…Якось теплого літнього дня вони ходили до зоопарку. Трохи було парко, але дощу поки що не було. Коли поверталися додому, Діна перейшла на польську:

– Як мислиш, вкротче спаде дешч?

– Нє вєм! Але єдна кропла десь спадла ми на нос.

– Мусем шен спешить, а то на нас не позостане сухей нитки.

Цей коротенький діалог польською швидко припинився, бо дощ таки розпочався, і досить рясний.

Діна з Маєчкою, аби не змокнути, забігли в перше-ліпше парадне. День був теплий, дощ обіцяв бути коротеньким, тож вони і не дуже засмутилися.

В під’їзді ховалось ще кілька тих, що нашли притулок від зливи.

Аби скоротати час, про щось неквапно розмовляли. Діна не дуже щоб дослухалася – розмова плинула повз вуха, не чіпляючись за пам’ять.

І раптом в підсвідомість Діни увірвалося слово, що змусило її пополотніти. Скарлатина. Хтось розповів, що в цьому домі є хворий на скарлатину.

Зараз, в часи антибіотиків, ця хвороба неприємна, небажана, загрожує ускладненнями, але зазвичай виліковна. А в ті часи вона майже напевно означала смерть. Шанси вижити були, але дуже й дуже мізерні. Скарлатина провокувала важкі ускладнення, здебільше нефрит. Вилікувати його було можливо, якщо і так палаючу від жару дитину занурювати в гарячу-гарячу воду, майже окріп. Якщо у дитини і у матері витримає серце, можна сподіватися на одужання. І то далеко не завжди.

Діна проклинала дощ, цей під’їзд і себе за те, що мимоволі піддала дитину смертельній небезпеці.

Дома Діна сухо-насухо втерла дочку, перевдягла її в сухе, напоїла гарячим чаєм. Це мало б допомогти від звичайної застуди, та не від інфекції.

Кілька днів Діна почувалася, як на розпеченому вугіллі, стерегла перші ознаки захворювання, як кішка мишу.

Але пройшов тиждень, а ніяких проявів хвороби начебто не було.

Діна палко дякувала Богові, що відвернув небезпеку. Та біда таки прийшла.

На дев’ятий ранок після того проклятущого дощу Маєчка не підвелася з ліжка. В неї був сильний жар. Вона відмовлялася їсти через біль у горлі, часом марила, а коли приходила до тями, просила одного: дозволити їй поспати.

Через кілька годин все тіло вкрилося рожевим, аж червоним сипом. Шкіра стала жорстка на дотик, щоки і язик палали.

Лікар безапеляційно заявив: до лікарні, про інше навіть відмовився слухати.

В ті часи тільки-но запроваджувалася обов’язкова госпіталізація. За браком лікарів в стаціонарі легше було спостерігати за хворими. Невиліковні хвороби однаково залишалися невиліковними, і наполягання на госпіталізації викликалося, скоріше, міркуваннями безпеки для здорових мешканців міста.

Діна ніяк не хотіла відпускати Маєчку до лікарні, попри умовляння лікаря і чоловіка. Найгірше, що до інфекційного відділення не пускали навіть рідних, доки хворий або вилікується, або… Або його побачать вже в труні.

– Хто буде чатувати коло неї вночі? – бідкалась Діна. – Хто буде міняти серветки, аби збити жар? Хто годуватиме?

– В лікарні досвідчений персонал, все зроблять як годиться.

Дитину таки забрали. А Діні порадили відпочити самій – поспати. Який там сон?! Діна підхоплювалась уві сні і бігла то до порожнього ліжка, то до дверей, то до вікна подивитися, де там вже той ранок. Потім бігла до лікарні і настирливо допитувалась, чи вже стало краще її дитині. Відповідь була однакова: стан стабільно важкий.

На десятий день, коли вона зранку прибігла до лікарні, до неї вийшов лікар. У Діни від передчуття захололо серце.

– Ми зробили все, що змогли. На жаль, хвороба перемогла.

– Ви хочете сказати?..

– Так. Ваша дитина померла.

Діна, як скажена, кинулася до лікаря:

– Навіщо?! Навіщо ви її забрали від мене? Я сама б вилікувала її, відпарила, відпоїла! Чому ви не покликали мене, аби я побула з нею в останні хвилинки? Чому? Будьте ви прокляті! Будьте ви прокляті!!!

Діна вже не тямила, що говорить. Їй самій був потрібен лікар, аби не втратила розум. На неї було боляче дивитися – розпач довів її до несамовитого стану.

Десь за два дні Женя помітив, що розкішна коса у жінки майже повністю посивіла. Він сподівався, що після похорону Діна хоч потроху почне заспокоюватися. Діна вже не плакала, але майже цілісінькі дні сиділа перед світлиною Маєчки в траурній рамці і дивилась, дивилась… На будь-які звернення чоловіка Діна товкла своє:

– Не заважай мені, її душа ще тут. Може, вона якось обізветься до мене. Я чекатиму.

Женя остерігся цього разу заперечувати щодо душі – хай вірить, якщо віра допоможе їй пережити таку жахливу втрату.

Якось Діна випадково наблизилася до дзеркала – і відсахнулася. Їй ще не виповнилося й тридцяти, а з дзеркального відображення на неї дивилася літня змарніла жінка з тоненькою сивою косою.

Дні для Діни тягнулися повільно, безбарвно. Здавалося, життя втратило сенс. І тільки тоді Діна відчула бодай якусь цікавість до життя, коли зрозуміла, що вагітна.

3

Женя в цей важкий для дружини час не міг бодай на годину вирватися з роботи, бо сам зі своїми колегами переживав дуже напружений період.

Тепер, крізь роки, здається цілком закономірним, що хай і з запізненням, але військова промисловість молодої Країни Рад налагодила виробництво танків, які докорінно змінили перебіг війни. Німецькі солдати, яким пощастило пережити війну, згадували три жахливі речі: незвично неосяжні простори, люті морози і тьма-тьмуща радянських танків. Легендарні Т-34, «тридцятьчетвірки», починаючи із Сталінграду, повернули на захід голову ненажерливої гадюки – війни. Гітлерівці отетеріли: адже до початку війни навіть німецька розвідка, що була таки добре обізнана про внутрішні справи Радянського Союзу, так і не дізналася про існування саме цього танка! А вже яким чином і якою ціною їх було розроблено, достеменно не знав ніхто, аж поки з плином часу поступово не почали відкривати свої таємниці військові архіви.

Історія створення танку сягає в мирний 1927 рік, коли на кількох заводах, серед них і Харківському паровозобудівному, були створені танкові групи. Конструктору не звикати створювати щось нове, але аби ж то знати, що саме! Розробляти танк? Добре. Але який? Важкий, середній, легкий? Яка броня? Який двигун? На кількох пасажирів? Чи на колесах? Чи на гусенях?

А замість отримати конкретні завдання, працівники танкових бюро отримували залізобетонну впевненість, що, в разі невиконання завдання уряду, їх буде розстріляно за «шкідницькі роботи». Уявляєте собі настрій їх всіх, від начальника до останнього кресляра?

Звісно, вони ладні були працювати круглу добу, аби таки виконати завдання партії та уряду, навіть химерне. Правду сказати, декотрі з них були здібні талановиті конструктори, що були просто пройняті думкою про свій танк. Серед таких був і Женя.

Історія створення танку Т-34 зберегла тільки ім’я головного конструктора, що, до речі, саме конструктором зовсім і не був. Він був тільки гарним організатором і адміністратором. Хай так. А от коли мова йшла про допомогу у побутових справах, а головне – у клопотах про припинення слідства над його підлеглими – він не шкодував ніяких сил, тож повагу він заслуговує, свою пайку у створення танка таки вніс. І своєю свободою, а, може, і життям Женя зобов’язаний саме йому.

Діна народила дівчинку. Вона народилася з темним довгим волоссям, що невдовзі викачалося і перетворилося на русяві кучерики. В обрамленні світлого пухнастого волосся маля було схоже на янголятка. Назвали малу Зоя. Діна якось закинула Жені щодо хрещення.

– Знову ти за своє? Майя була хрещена – чи дуже це допомогло?!

Бовкнув – і пожалкував. Більш дошкульнішого болю і навмисне не завдаси. Але слово – не горобець.

Діна нічого не відповіла. І більше про церкву не згадувала. З народженням дитини вона трохи оклигала від їдучого горя. Але дочка не заслонила весь Божий світ, як ото було з Маєчкою. Замість цього Діна наче наново повернула увагу на чоловіка – і почала неабияк ревнувати. Женя з роками став ще більш привабливим: з високим чолом, з витонченим виразом обличчя. Вуса він почав голити, але від цього здавався ще молодшим.

Жінки – ніде правди діти – частенько ненароком озиралися на нього. А до Діни врода так і не повернулася. Вона виглядала років на десять старшою за свій вік. В Діни був свій наочний показник – Павло геть припинив залицятися до неї. Тепер він більше спілкувався з її чоловіком, а серед сестер нарешті налагодилися відносини. Аби ж то не такою ціною!

Діна завважила, що Женя приходе додому раз від разу все пізніше і запанікувала, чи не з’явилася у того коханка? Одного вечора вирішила будь що дочекатися його і відверто побалакати, хай там що. Використала весь відомий жінкам арсенал: наготувала смачну вечерю, причепурилась і налаштувалася чекати.

Женя як зазвичай повернувся пізно. Тихенько причинив двері – звик, що дружина з донькою на цей час сплять. Та Діна не спала.

– Стомився? Їстимеш? Я посиджу з тобою, теж трохи покуштую.

Женя з апетитом почав їсти – помітно було, що зголоднів. Його хоча і здивувало, що дружина так пізно його чекала, але не дуже. Врешті-решт так завжди і бувало до смерті дитини, тож це мало означати, що Діна нарешті оклигала від горя.

– Ти нічого не маєш мені сказати?

Женя не доніс ложку до рота: невже він якось ненароком прохопився?! Ніхто з розробників танків не мав говорити про свою роботу ані кому, навіть найближчим родичам. Цим би він не тільки поставив під загрозу своє життя, але й життя своїх близьких. І без того вистачало приводів потрапити в ув’язнення, а то й розпрощатися з життям.

Обережно запитав:

– Ти про що, рідна?

– Ці твої запізні повернення з роботи – через що вони?

– Ми маємо відповідальне завдання від Уряду, яке будь-що зобов’язані виконати.

– Це завдання – жіночого роду і молодше за мене? Чи не так? – Діна намагалася говорити спокійно, навіть з гумором, але надумана образа примусила затремтіти голос і ледве не ринула мимовільними сльозами.

Женя нарешті второпав, куди вона хилить, і видохнув з полегшенням:

– Люба, ну яку ж дурницю ти верзеш! З якого дива ти собі таке надумала?

Діна таки не витримала і розплакалася:

– Я стала геть не гарна, а кругом тебе працюють гарненькі неодружені дівчата!

– Ти маєш на увазі наших креслярок? Ну й навигадувала! Вони знаєш скільки залицяльників мають? Не проштовхнутися!

– А ти що, намагався? – у Діни ще не висохли на очах сльози, але вона вже з гумором уловила чоловіка на слові.

– Еге ж, тільки те і маю на думці. – Женя взяв її долоні до рук і додав вже серйозно: – Запам’ятай: я кохаю тільки тебе. Тільки тебе! І хай! Інше! Ніколи! Навіть не спадає тобі на думку!

Підніс її руки до губ і почав повільно цілувати: пучки, долоні, зап’ясток…

Діна, здавалось, заспокоїлась. Але малесенький хробак сумнівів таки в душі оселився. Діна вигадала, як його приспати. Вона приятелювала з дружиною безпосереднього керівника Жені. Тож коли він затримувався, Діна дзвонила до подруги і серед теревенів ненароком питала, чи повернувся вже її чоловік. Мовляв, чи гріти вечерю – їх будинок був розташований трохи далі.

Якось до неї зазирнула Надія. Після смерті Маєчки вони дуже зблизилися. Як там що, а спільне горе рідні серця об’єднує. Після звичних для жінок балачок щодо дітей, розмова мимоволі перекинулася на заводські новини.

Надія була більш обізнана про справи на заводі, аніж Діна. Це пояснювалося досить просто: Павло інколи розмовляв по телефону, вважаючи, що жінка з однобоких відповідей нічого не второпає. Надія призвичаїлась підтримувати в ньому таку хибну впевненість. Так, красунею вона не була, але вважати, що вона не здатна до двох додати два – то вже занадто. Аякже! Тепер вона звіряла добуті новини:

– Тобі не розповідав чоловік, що їхнього керівника бюро заарештовано?

– Як?! Такий приязний чоловік… За що?

– За те, що в Іспанії ламалися наші танки.

– В Іспанії? Наші? Танки? Звідкіля в нас танки?

– Ти хоча б трішечки цікавишся своїм чоловіком? Він вже кілька років їх розробляє! – Надія трохи перебільшила свою обізнаність, бо сама тільки нещодавно узнала про це з підслуханого уривку розмови чоловіка. – А там знаєш скільки технічних проблем? Справа контролюється з самого верху!

Кому як, а Діні на душі полегшало. Тепер і вона згадала, що Женя щось таке згадував про відповідальне завдання Уряду. Так ось воно що! Хай краще танки, аби не коханки. Діна мимоволі посміхнулася.

– Чому ти радієш? – помітила посмішку сестра. – Хіба не розумієш, що громадянська війна в Іспанії[26] – провісник зіткнення фашистського і комуністичного таборів?

– Ти краще б поменше слухала, про що просторікують чоловіки. Вони в будь-якому віці раді грати в солдатиків. Ходімо краще чай пити. Я дещо маю тобі сказати.

Діна нещодавно впевнилась, що вагітна. Женя цій новині помітно зрадів, замовив хлопчика. А сам подумав: можливо, друга дитина остаточно вилікує жінку від смутку.

Наближалися пологи. Діна й насправді була в піднесеному настрої. Та про Маєчку все ж не забувала. Але це вже був світлий сум, а не нестримне горе. Якось вона вирішила піти на кладовище поправити могилку. Незабаром мали бути пологи, то ж потім часу довго не буде. З собою взяла Зою – хай прогуляється, однаково залишити немає на кого.

Могилка рясно-рясно заросла дрібнесенькою шовковистою травичкою. По краєчку порозквітали братки. Діна як зазвичай глянула на фото. Завважила, що дівчатка не схожі між собою. Маєчка вдалася в бабусю – чорнява та чорноока. А Зоя, чим далі підростала, тим більше ставала схожа на діда: і русявими кучерями, і великими зеленими очима… Зараз вона висмикнула маленьку долоньку з маминої руки і перебігла на той край могилки. Діна не встигла її зупинити:

– Куди ж ти біжиш? Там же лежить твоя сестричка!

Мала на мить завмерла, а потім опустила погляд до долу, до кінчиків своїх пантофельок. Під ними побачила траву… А більше нічого! Зоя отетеріло глянула на маму: де ж сестричка?! Діна зрозуміла, що забагато прагне від такої малечі. Спробувала виправитися:

– Скоро у тебе з’явиться братик. А зараз він сидить у мами в черевці…

Сказала – і запізно схаменулася. Таку дивину тим більш буде непросто пояснити дитині. Але переживання виявилися марними: Зоя пропустила слова мами повз вуха. Вона побачила яскравого метелика і будь-що намагалася його спіймати.

Невдовзі Діна народила хлопчика Віталія. Попри всі закони Менделя[27] і у Віталіка вдалися різнокольорові очі: один – зелений, а другий – зелений із коричневою скалкою. Досі змагалася кров дідуся і бабусі.

До Діни більш-менш повернувся гарний настрій. Тепер вона з Надією та всіма дітьми часто-густо прогулювалися парком або сиділи на садовій лаві і неквапно розмовляли. Останнім часом Діна, що довгенько була пригнічена власним горем, геть не цікавилась, що там нового у світі. Тож Надія викладала їй своє тлумачення непростих подій того часу, що було мішаниною з почутого від чоловіка, офіційних повідомлень та чуток:

– …Отож в Іспанії націоналісти вчинили заколот проти республіканців, бо ті надто завзято взялися за ліквідацію приватної власності та знищення церковної влади.

– Що, і в Іспанії також?.. – Діна досі не могла зрозуміти і виправдати знищення церков у них, на Україні.

– Та ще й як! В Мадриді однієї ночі мешканці прокинулися від ядучого диму, який відгонив горілим м’ясом. То республіканці підпалили відразу кілька монастирів! А на паркан одного з них цвяхами прибили труп монахині. Уявляєш, який жах?

– Чим завинила та бідна жінка? Чи ті республіканці – звірі, чи хто?!

– Та ні, тільки хотіли відсторонити церкву від влади, та трохи перебрали міру і викликали такий жах, що бозна скільки їхніх прихильників перекинулося в протилежний табір. А рятувати ж республіку треба. Отож наша країна і надіслала допомогу: і зброю, і медикаменти, і продовольство…

– Та навіщо ж було допомагати? Задля перемоги отих нелюдів?

– Заради перемоги світової революції!

– Тобто, аби в усьому світі правили за такими ж звірячими законами?

– Ти що, геть не тямиш, що можна базікати а що – ні? Дякуй Богові, що нас ніхто не чує! І що важить життя кількох монашок проти перемоги пролетаріату?

– Та ти маленька була, коли ми жили у Варшаві. А я все пам’ятаю. Як ми добре жили! І без ніякої революції.

– Знову ти про Варшаву! Викинь ти її з думки! Може, ми й добре жили. А от робітники інших країн бідували.

– Так хай тепер ми всі бідуватимемо? Так краще?

– Діно, припиняймо цю розмову. І дуже прошу тебе: не перед ким таких теревенів не розводь. Аби і нас разом із тобою за таке базікання не запроторили туди, де козакам роги правлять!

– А з ким же мені тоді розмовляти? Женя – той теж тільки й торочить про світову революцію.

– І правильно! Треба тільки підтримувати один одного! Отож ми і допомагаємо: і діточок іспанських поселили в дитбудинках, і робітники свої кошти переслали, і скільки добровольців поїхало воювати в Іспанію! Рятувати революцію! А ти – наче з місяця впала!

Попервах Іспанії допомагали тільки громадські організації: профспілки, комсомол, письменники, творча інтелігенція… Це був показ пролетарського інтернаціоналізму недорогою ціною, а уряд начебто тримався осторонь. Про всяк випадок.

Добрий у нас народ, чуйний. Лозунги на кшталт «Руки геть від іспанського народу!», «Хай живе Іспанська республіка!» розбурхали такий ентузіазм, що секретаріат профспілок мав ввести обмеження на збір коштів від громадян. Радянські люди щиро прагнули перемоги трудящих Іспанії, встановлення радянської влади.

А що ж до Уряду, то він намагався одним пострілом убити не двох, а декількох зайців. Спочатку була впевненість, що заколот швиденько придушать. Швидкоплинного вирішення конфлікту не відбулося. На Піренеях зіткнулись економічні і політичні інтереси не одної Іспанії. Німеччина і Італія мали намір обскубти французькі колонії в Північній Африці, а одночасно приборкати Австрію і закріпитися на Балканах. А тут вже стикалися інтереси Німеччини і Великобританії. Громадянська війна в Іспанії детонувала розкол світу на тих, хто хотів зупинити фашизм і тих, хто опирався комуністичній загрозі.

Серед заколотників був обраний керманичем генерал Франко – молодий, енергійний і без надмірних політичних уподобань. На його боці воювала професійна армія, траплялись і білоемігранти, а на боці республіканців – комуністи і анархісти. По обидві сторони тих, що воювали, прибували і прибували інтернаціональні бригади. Аж з 54 країн світу!

Німеччина і Італія, що мали надію зробити Іспанію своєю слухняною лялькою, залюбки забезпечували військо Франка зброєю.

Ото ж і СРСР, попри існування «Комітету з невтручання», відправив свій перший військовий вантаж і перших військових радників. За цю дружню допомогу Іспанія платила щирим золотом. І платила з лишком. За подіями на іспанському фронті з тривогою спостерігала стара Європа: Франція і Британія. Для цих патріархальних держав комуністична загроза в Іспанії була куди більш лячна, ніж диктаторський режим заколотників.

Поступово Іспанія перетворилась на величезний полігон для випробувань германської і радянської зброї. Обидві держави додержувалися приблизно однакових військових стратегій для досягнення блискавичної перемоги, тож головним інструментом її досягнення були танки. Радянський Союз на той час тільки намацував створення непереможних «тридцятьчетвірок»: і швидких, і достатньо маневрених, з непробивною бронею. А на іспанському бойовищі билися їх не такі вже й далекі попередники – Т-26 і БТ-5[28]. І навіть ці моделі перевершували німецькі, що наочно було видно в поєдинках один на один. А от великі військові операції республіканці зазвичай програвали, бо геть не вміли скоординувати дії танкових підрозділів з піхотою і авіацією. Танкіст мав працювати за всіх. Бували випадки, коли піхотинці з появою союзного танку припиняла атаку, солдати вставали осторонь і вдавались до оплесків щодо технічного дива, а в цей час супротивник підбивав танк звичайною ручною гранатою…

Заколотники, що мали в своєму складі кадрових командирів і дисциплінованих солдат, якісно відрізнялися від строкатої безграмотно-анархічної армії республіканців, спільником яких виступав і Радянський Союз. Гітлерівські стратеги, що аналізували танкові двобої, цинічно відзначали: «Червоні – вони червоні і є! Де вже їм протистояти арійській організованості». Тож невдачі республіканців на іспанському фронті відіграли для танкової промисловості двояку роль. Німців вона впевнила, що навіть за умов гірших технічних показників танків вони зможуть перемогти завдяки вірно розробленій стратегії.

Оце вони дарма розслабилися.

А радянські військові, не знаючи, як доповісти про поразки і залишитися при своїй голові, складали доповіді про бої на іспанському фронті з натиском на технічну недосконалість нашої техніки. А вже потім, десь в другу або і в третю чергу, згадували прорахунки командування.

Саме з цих причин наші конструктори тих часів отримали завдання на створення таких непереможних машин, що їх не могли вразити ніякі снаряди, а самі вони сіяли смерть навкруги. Танки-одинаки, що могли перемагати навіть за самого недолугого командування за рахунок своєї могутності.

Кінця-краю війни все ще не було видно. І справа не в відсутності героїзму окремих вояків, а в непослідовній політиці керівництва. Віра в ідеали стрімко падала, поразка йшла за поразкою, тож перемога франкістів ставала все більше можливою. Сталін припинив допомагати республіканцям, начебто аби зберегти мир в Європі. А насправді щоб скинути з хворої голови на здорову відповідальність за поразку. Крім того, доля Іспанії Сталіна більше не цікавила: завдяки війні він виокремив гідного спільника, аби розпочати з ним нову гру щодо розподілу Польщі.

Де там та Іспанія? Далеченько, аби будувати там комунізм. А польські землі – ось вони, під боком. І, як кажуть, споконвічно російські. І силу Гітлера він побачив наочно. Гідний подільник.

Незабаром війна в Іспанії скінчилася падінням республіканського режиму. Радянська пропаганда затаврувала Франка як махрового фашиста. Але як там як, а в Другу світову війну його втягнути не вдалося, і криваву ворожнечу між верствами населення йому згодом вдалося притишити, і воїнів інтернаціоналістів він відпустив додому. А Сталін іспанських революціонерів кинув напризволяще – навіть тих, кому загрожувала страта на батьківщині. Не до того. Тут аби не проґавити час відтяти собі польські землі – Гітлер аж надто жваво марширував війною по Європі.

Сталін, не гаючи часу, крім Польщі підкорив Бессарабію та Північну Буковину та почав налаштовувати там лад на свій смак. Засліплений власними імперськими амбіціями, він й на гадці не мав, що на його країну хтось накине оком як на потенційну колонію.

А Гітлер почав здійснювати обіцянки перед німцями щодо кращого життя. Піднявшись до вершин влади на тлі жахливої економічної кризи, безробіття, гіперінфляції, Гітлер переконливо малював картини майбутнього життя: німці знайдуть нову батьківщину, житимуть заможно в пречудових селах, на родючих землях; працювати не будуть – для цього є люди третього сорту, не арійці. І потрібна для цього маленька дрібничка – поневолити декілька країн.

Ця шовіністська отрута впала на такий сприятливий ґрунт, що розповсюдилась із швидкістю чумної бацили. Так назва до нацистів і прикипіла: коричнева чума.

Щодо України у Гітлера був особливий план: план «Ост». За ним Україну передбачалося перетворити на продовольчу підставку для Німеччини, заселити німцями, а місцеве населення вислати у Сибір або ж знищити. Оставити якусь дещицю, аби було кому працювати. Але тільки тих, хто стане на коліна…

В думках фюрера так легко все складалося! Тож час розпочинати війну з СРСР.

4

22 червня Діна стояла в черзі по гас.

Був гарний літній ранок, вихідний день обіцяв присутність чоловіка, тож можна з дітьми піти прогулятися. Діна стала помічати між сином і дочкою величеньку різницю в поведінці. Зоя, що була на два рочки старша від брата, і досі гуляла тільки за руку з мамою, з долу нічого не піднімала, з доріжок не сходила, білих шкарпеток не бруднила. А от Віталік був – такий розбишака! За прогулянок він встигав забруднитися з ніг по маківку, позбивати носки чобітків (бо вважав за свій обов’язок штовхнути геть усе, що траплялося на його шляху), назбирати купу брудних камінців і напхати їх у кишеню. Коли з ними гуляв тато, він якось примудрявся цей вир безупинної енергії направити хоч в якесь кероване русло: камінчики пропонував шукати не абиякі, а певного виду. Це в нього звучало: шукати мінерал певної породи. Для Діни всі вони були однакові і однієї породи: купа бруду. Але за такої мотивації син хоч трохи притишував свої галасливі витівки.

Неподалік на стовпі висів міський гучномовець – дуже зручно, бо як черга завелика, не так дошкулятиме чекання, можна послухати новини.

Діна не одразу звернула увагу, що замість передавати новини, з чорного ебонітового нутра гучномовця ллються воєнні пісні. А рівно опівдні воно і прозвучало: фашистська Німеччина… без оголошення війни… запеклі бої… ворог буде розбитий.

Сказати, що у Діни відразу заходилося серце – значить, погрішити проти істини. Вона, правда, трохи прискорила ходу, аби швидше добутися додому і попросити Женю зрозуміло все пояснити. Може, то якісь локальні непорозуміння, як ото було на кордоні з Польщею. Надійка їй розповідала, що поляки зчинили заколот на кордоні, а наші військові примушені були опиратися. Через те, мовляв, і Павло виїхав… Може, і зараз щось на кшталт тих зіткнень. Де там кордон, а де Харків… Але коли Діна повернулася і побачила пополотніле обличчя чоловіка, зрозуміла, що відбулося щось жахливе.

– Ти чув заяву Молотова? – від порога спитала Діна чоловіка.

– Чув, – ледь чутно одними губами відповів Женя.

– І що воно означає?

– Не встигли. – Така відповідь чоловіка нічого не пояснила Діні. – Не встигли…

– Не встигли… Що не встигли?

– Закінчити нашу справу.

– Женя, ти при розумі? Тут війна почалася – а він про свої справи. Що тепер з нами буде? А може, до Харкова не дійдуть? Все ж таки велике місто, охорона…

– От до великих міст лізтимуть найперше…

Не сказати, що жахлива новина про початок війни миттєво заполонила свідомість харків’ян. Більшість населення ще пам’ятала заяви Уряду про налагодження відносин з Німеччиною, про укладений Пакт про ненапад…

Спочатку була боязка надія на якусь помилку. Поступово реальні події цю надію витискували, витискували… Але поки що це був страх перед невідомістю, а не жах очевидного.

Майже відразу оприлюднили Наказ про мобілізацію цивільних: призивалися чоловіки від 1905 по 1918 років народження. Женя був 1904 року, тож в першу хвилю мобілізації не підпадав.

Місто попри приязну літню погоду набирало чим далі похмурого вигляду: вікна перехрестили стрічки з паперу, в кожному дворі з’явилися таці з піском, діжки з водою. І обов’язково – протипожежний інструмент: лопати, сокири, ломи… Але все це здавалося якимсь не реальним, не справжнім, як у важкому сні. Відомості про бойові дії на кордоні спочатку завершувалися оптимістичними закликами: «Наше діло праве. Ми переможемо!». Згодом цей оптимізм згасав, згасав… Його заступили скупі відомості на кшталт: «Після запеклих боїв наші війська залишили…» – і називалося місто або містечко, що було все ближче і ближче до Харкова. Через місто брьохали біженці разом із своїми свійськими тваринами. Недоєні корови жалібно мукали, негодовані вівці безнадійно мекали… Якось Діна принесла додому аж два відра молока! – колгоспники просили подоїти корів для себе, аби тварина не мордувалася.

Місцеві мешканці розпитували прибулих, невже конче було зніматися з місця? Може, це справа кількох днів – і наші викинуть геть загарбників?

Ілюзії випарилися остаточно і в одну мить, коли на Харків вперше було скинуто бомбу. Це сталося десь у липні. Спочатку серед білого дня над містом пролетів німецький літак. З околиць почулися звуки наших зеніток, але шкоди літакові не завдали.

Хлопчаки повибігали на двір і пильно вдивлялися в небо – для них війна все ще була грою.

Аж поки німці не почали щоденне бомбардування міста. Стало зрозуміло, що напад на Харків не за горами. Місто наїжачилося протитанковими їжаками, обклалося мішками з піском. Але ці заходи запровадились, аби затримати ворога бодай на день, на час: з Харкова потрібно було вивезти стратегічні підприємства.

Був вересневий вечір. Осінь цього року не поспішала заявити про свої права – погода залишалася майже по-літньому тепла. Женя щось довгенько не повертався з роботи. Діна за звичкою, що добряче вкоренилася за кілька років, подзвонила подрузі:

– Твій чоловік вже повернувся? В мене вечеря холоне…

– Та давненько вже вдома.

У Діни забуті жахи щодо коханок знов підняли голови зі споду свідомості і заворушили отруйними язиками. Ці чоловіки! Знайшов час! А не подзвони вона подрузі – як зазвичай відмагався б терміновою роботою.

Таким чином без достатнього приводу накручуючи себе, Діна згаяла десь із годину або трохи більше. В двері постукали. Це не міг бути Женя – він мав власного ключа. Хіба що сумління примусили його постукати – аби надати Діні право впустити чоловіка або ні.

Діна набрала повнісінькі легені повітря, аби на одному диханні висловити йому своє обурення… Та на порозі стояв керівник Жені та його дружина.

– Зараз не час репетувати, треба діяти: Женю заарештовано. Ви залишайтесь вдвох дома. Нікуди не ходіть і не дзвоніть! Чули? Нікуди! А я спробую щось зробити. Якщо ще не запізно.

Коли жінки залишились вдвох, Діна нарешті видихнула питання, що як ком застрягло в горлі і в свідомості:

– Заарештовано? Женю? Як? За що? Його ж за що?!

– Заспокойся, люба. Може, й помилилися. Всяк буває. Розберуться.

Діна вночі так і не змогла зімкнути очі бодай на хвилинку. Коли дзвінки трамваїв та грюкання молочних бідонів сповістили про наступ ранку, біля дверей почулися чоловічі голоси. Розмовляють, значить їх щонайменше двоє.

Поріг переступив Женя зі своїм керівником. Господи, як може одна-єдина ніч так змінити чоловіка! Він був неголений, якийсь весь пожмаканий, чого він собі ніколи не дозволяв. Але річ була навіть не в тому. В нього з’явився погляд зацькованого звіра.

Діна кинулась до нього:

– Любий, поглянь на мене! Тобі зле? Тебе били?

– Ні… – як крізь сон відповів Женя. – Але я бачив, як б’ють інших…

– Так, балакати будете потім, у дорозі… Часу обмаль. На збори – доба – і їдете супроводжувати тракторні цехи на Алтай, до Рубцовська.

Отут Женя наче прокинувся від сну:

– Чому це тракторні? Ми ж ще не довели останню модель танку до серії! Як же без мене? Я ж вів всю документацію на двигун…

Його керівник не витримав – заволав:

– Ти що, так нічого і не второпав? Не маленький же! Хоча ці творчі натури поводяться гірше, аніж діти! Через це тебе і заарештовано, що до початку війни не встигли налаштувати масовий випуск танків! Через те, мовляв, і відступаємо!

А от знайдемо винних, знешкодимо – і справа піде! Ти правив просто за підходящого жертовного барана: не призивний вік, солдата не загубимо; інтелігент не в першому поколінні – дуже зручно наліпити на тебе тавро шкідника. Допер нарешті? Я через силу тебе висмикнув звідтіля, доки «колесо правосуддя» ще не почало крутитися! Йому життя спасають, а він чіпляється за роботу! Рубцовськ – це найбільше, що я міг для тебе зробити! І медом там не намащено, ще згадаєш. Йолоп! Щоб через добу тебе тут не було!

Давалася взнаки дуже напружена ніч. Тим більше, що такі випадки стали далеко не поодинокі, рятувати своїх конструкторів ставало все важче…

Діна під час лайки вжалась в стіну і палко молила: «Боже, дай нам сили! Боже, дай нам сили!». І, аби Бог її й насправді почув, було б незрозуміло, чого саме вона просить: чи дати їм сили все кинути і уїхати невідомо куди, чи дати сили залишитись, чи дати силу не з’їхати з глузду, коли, здавалося б, непорушні основи світобудови пішли на марне, а ноги і розум втратили бодай слабку опору!

Перша прийшла до тями Діна. Можливо, через те, що її ніколи й не залишала думка, що вона крім Варшави все життя жила в якомусь викривленому світі, до якого ніяк не могла звикнути. Вона рівним спокійним голосом звернулася до Жені:

– Піди поспи хоч дві-три годинки. Мабуть, сьогодні не доспав? А я почну складати дитячі речі.

Женя мляво опирався, але втома перемогла – він заснув навіть не роздягнувшись. Діна не стала його чіпати.

Наступного дня родина відчувала себе як очманіла. В них було обмеження по розміру багажу, то ж Діна декотрі речі відстоювала просто з несамовитою завзятістю.

Вона не поступилася жодною дитячою одежиною (ані літньою, ані зимовою), попри завіряння Жені про повернення поклала увесь посуд, білизну, всі до одної дитячі фотографії, особливо ретельно перебрала Маєчкіни, аби жодної не пропустити. І будь-що хотіла забрати швацьку машинку «Зінгер», що вони нещодавно її купили. Машинка вже точно нікуди не лізла. Женя відкрутив дерев’яну основу, а вже саму голівку якось серед м’яких речей запхали. Як же вона принадилась в евакуації!

Як не важко з дітьми зніматися з місця, Діна не шкодувала, що вони їдуть в тил – подалі від фронту. Що з собою приносить війна, вона ще пам’ятала. Але сховати голову в пісок їй не вдалося – війна дістала їх і в далекому Алтаї. Тільки інакше.

Рубцовськ до війни був маленьким провінційним містечком з невеличкими дерев’яними і приземкуватими глиняними хатинками. Мощених доріг не було. Мешканці дуже пишалися, що мали власний млин. На околиці міста були зерносховища, почали будувати цукровий завод – оце й усе. І ось сюди було вирішено евакуювати аж три заводи – з Харкова, Одеси та Сталінграду. Із купи понівеченого обладнання треба було серед степу підвести тракторний завод. Якнайшвидше.

Обладнання почало прибувати восени. А це ж вам не південь – Сибір! Тут і в літку можуть пролітати білі мухи, а осінь – це вже напевне дощ і сльота, заметіль і морози… Разом з вантажами прибували й прибували люди.

Сибіряки – народ приязний і доброзичливий. Кожен брав собі, бува, і по кілька сімей прибулих. Але ж все одно сорокатисячне містечко не мало змоги поглинути усіх. До того ж на будівництво заводу залучали ще й мешканців навколишніх сіл, тож маленьке містечко розбухало на очах.

Перша зима була найжахливіша для евакуйованих. Нашвидкуруч будували аби яке житло: саманні бараки, напівземлянки, дерев’яні бараки спрощеного типу. Навіть такого житла було замало – в одній кімнаті тулилися по дві сім’ї.

Евакуйовані жили дуже нужденно. Робітники заводу отримували мізерну зарплатню і продовольчі картки, за які можна було попоїсти доволі мабуть, один раз. І це працюючи по 12 годин на добу в недобудованих нестерпно холодних цехах! Верстати вкривала льодова плівка, руки примерзали к залізним кожухам. А працювали ж хто? Підлітки, що їх ще зарано було відправляти на фронт! Але навіть вони, майже діти, працювали в таких пекельних умовах, зціпивши зуби! Аби наблизити перемогу!

Женя відразу ж був залучений до будівництва заводу – кваліфікованих інженерів було обмаль. Діна, аби хоч трохи збільшити кількість продуктів на сім’ю, пішла робити в цех ширвжитку. Діти залишалися вдома самі. Віталік і тут блукав по околицях і збирав камінці. А тут вже їх було – Алтайські гори багаті на різноманітні мінерали! Зоя попервах без мами з дому не виходила. Якось Діна повернулася додому з роботи і завважила, що в кімнаті щось захолодо. Зоя скоцюбилась на ліжку.

– Що з тобою, дитинко?

– Ніжки болять, наче їх голками колють.

Сирі дрова в пічці затухли, і Зоя не спромоглася їх роздмухати. Діна похапцем роздягла дочку: ніжки аж побіліли, так змерзли. Діна вибігла на двір, набрала в миску снігу і заходилась терти ступні, доки вони не почервоніли. Хвала Богові, ніжки відійшли, а от нігтики так і залишилися приморожені на все життя.

На роботу Діна більше не пішла. Аби бодай трошки роздобути харчів, взялася шити сусідам. Вірніше, не шити, а латати і так вже латану-перелатану одежинку. Ото коли знадобилася швацька машинка! Платили хто чим міг: хто дасть сухарик, хто жменьку пшона, хто одну-дві картоплини. А хто не міг ані чим віддячити, бо був вкрай нужденним – таким Діна шила й так. Роботи вистачало на цілісінький день, несли й власний одяг, і робочу робу, і капелюхи, і постільну білизну. Купити нове було неможливо – все, що вироблялося, відправлялося на фронт. Все для фронту, все для перемоги! Тільки б скінчилася війна! Тільки б швидше скінчилася війна!

На другу зиму містечко вже розбудувалося, з’явилися капітальні житлові будинки. І коли, нарешті, війна скінчилася, Рубцовськ вже був чималеньким промисловим містом.

5

Після Перемоги родина повернулась не в Харків, а в Мінськ. (Щастило Діні на столиці, що не кажи!). Там вирішили будувати свій власний завод. Отож з 1946 й веде історію Мінський тракторний. Женя вже проектував не танки, а мирні трактори «Білорусь».

Діна не любила згадувати воєнні роки, наче хотіла набіло витерти їх з пам’яті. Навкруги траплялось стільки вдів, вдівців, калік, що Діні було гріх нарікати на долю: і сама війну пережила, і чоловік з нею, і діти… Декотрі невтішні вдови за спиною, а то й в очі дорікали щодо Жені: «Що, в тилу відсиділись? Хай інші накладають головою!». Найболючіше таки закиди зачіпали Женю: не надрукуєш же на лобі, що воно і як! А Діна й уваги не звертала.

Вона з несамовитою енергією укинулася налагоджувати пристойне життя. Про себе думала: «Хоч тепер заживемо спокійно, дітей повиучуємо, в люди повиводимо. Повинні ж усілякі жахи кінець кінцем скінчитися!». Ще не скасували карточну систему, продуктів на одну особу отримували обмаль, а Діна все рівно сервірувала стіл як годиться, з ножами, виделками, серветками. За столом намагалася привчити дітей правильно користуватися столовими приборами.

Зоя цю науку сприймала охоче, а от Віталік як вдавалося хапав кусень хліба – і гайда на вулицю, збирати зразки геологічних порід. Звісно, в Рубцовську щодо мінералів було більше роздолля! А в Мінську що знайдеш? Калійну сіль, торф, в кращому випадку залізну руду. Але Віталік все одно нишпорив невідомо по яких завулках, і щоразу тягнув додому купу зразків. Щодо навчання діти теж були різні. Обидва вчилися на відмінно, але якщо Зоя брала старанністю, та Віталік вчив тільки те, що йому подобалося – і запам’ятовував дуже швидко.

Діна давно хотіла, аби Зоєчка навчилася грати на фортепіано. Сама Діна трохи грала – так, для себе. У Варшаві у них був інструмент, а далі вже було не до навчання. То хай хоч діти надолужать.

Зоя охоче поступила в музичну школу, в неї виявили гарний слух. На інструмент грошей не було і близько, то ж Женя на ватмані викреслив всі 88 клавіш і добряче понаводив їх тушшю. Таку «клавіатуру» прикріплювали до кухонного столу – і Зоя нескінченно розучували гами.

Діна вже бачила дочку на концертах, в вечірній сукні; зал аплодує…

В кінці року в школі проводився академічний концерт, а після нього – батьківські збори. Діні видавалося, що Зоя грає пречудово. Хоча що там грають діти у першому класі – невеличкі простенькі п’єси. На зборах вчителька почала з тих учнів, яких вона хвалила, а потім дійшла черга до «відстаючих». Щодо Зої вона не знайшла жодного приводу похвалити, тільки лаяла:

– Здається, що звуки вона видушує – такі вони мляві; мізинець геть не працює, його роботу й не чути. Про те, що існує мажорна й мінорна тональність вона взагалі наче не чула…

– Та в нас немає інструмента – може всі вади через це…

– Так купіть! Задля майбутнього дитини самі не доїдайте, не допивайте. Я тут уболівати душею за кожного, і все намарне. А вам байдуже!

Діна вже не пам’ятала, як вийшла з зали. І це вона не переймається за дітей; і це їй намарно?! Діна ледве-ледве стримувала сльози образи і безсилля. Вона собі вже вирішила, що до цієї вчительки вже однозначно ніколи не піде. Тільки як це обережно сказати Зоєчці? А піаніно вони, врешті-решт, куплять, обов’язково. Женя вже отримав пристойну роботу – він заступник головного конструктора заводу. Потроху наскладають грошенят. І поновлять навчання. Але не з цією вчителькою.

Зоя сприйняла цю новину досить спокійно. Взагалі вона легко піддавалась маминому впливу. Та ще й в школі відбувалися цікаві зміни, було чим опікуватися. Більшовицький Уряд кілька разів змінював своє ставлення щодо спільного навчання хлопчиків та дівчаток: в 1918 країна вперше заявила про спільне навчання дівчаток і хлопчаків – на відміну від європейських держав; напередодні війни країна повернулася к окремому навчанню, але через війну це виконувалося так хаотично, з такими ускладненнями, що врешті-решт знову повернулися до спільного навчання.

В Зоїній школі до дівчаток в класи саме додали хлопчаків. В їх налагоджений спокійний школярський побут втрутилася галаслива, рухома, несхожа на самих них юрба молодиків. І як обидві сторони не намагалися приховати свій інтерес один до одного, подекуди спалахували жаринки першого кохання.

Діна якось спитала у Зої:

– А тобі подобається хлопчик, якого посадили поряд?

– Хто? Отой бовдур? Ні! Він «здуває» в мене домашні завдання щодня. А в шахи я йому вкотре ставлю дитячий мат, а він ніяк не дотямить прибрати пішака.

– Та хіба ж хлопці лише для того, аби грати з ним в шахи?

– А навіщо ж ще?

– Щоб одружуватися, а потім жити разом, народжувати дітей, ходити в кіно, в оперу…

– З дітьми?

– За це вже не переймайся – я буду за цапа відбувайла. В тебе буде, кому доглядати малих.

Діна вже почала мріяти про онуків. Звісно, Зоєчці ще зарано одружуватися – їй ледве виповнилося чотирнадцять. Треба закінчити школу, потім інститут. Інститут – це обов’язково, аби не стояла, як бабуся, все життя за верстатом. А там вже й онуки. Помріяти ж можна…

Якось удень в двері хтось несміливо постукав. Діна відчинила. На порозі стояла молоденька жіночка. Гарненька, миловидна, тільки що в окулярах. Діна на хвилинку заклякла – дівчина їй була геть не знайома.

– Ви до кого? – Діна врешті порушила мовчання.

– До Вас, Діно Станіславівно… Можна увійти?

Діна пропустила її за поріг, причинила двері, але далі не запрошувала – все ще не розуміла, що від неї бажають.

– Хіба ми знайомі? – спитала Діна, аби хоч якось припинити мовчанку.

– Ні. З Вами – ні. Я знайома Вашого чоловіка…

Отут у Діни проклюнулися деякі підозри щодо причин цього раптового візиту. В рівному приязному голосі з’явилися металеві нотки:

– І що ж Ви хочете від мене?!

Гостя набрала повні легені повітря і видихнула, як в ополонку стрибнула:

– Відпустіть його до мене. Відпустіть!..

– Ви чекаєте на дитину?

– Ні… Тобто, так. Тобто, ні, я не вагітна. Але я мрію про дитину!

– І Женя… Тобто, Євген Тимофійович теж…Мріє? – Діна починала потроху закипати.

– Ну, він так прямо не казав, але ми палко кохаємо один одного. І дитині він буде радий, я знаю, я відчуваю. Он у Вас же є діти, буде з ким доживати на старість. А мого нареченого забрали перед самісіньким весіллям. Більше я його не бачила… Відпустіть, благаю!

– Нашу розмову закінчено, я вважаю. Мені треба поговорити з чоловіком. Залиште квартиру! – Діна через силу стримувала лють.

Дівчина вийшла. Діна від розпачу ладна була розтрощити все, що підпадало під руку. Сволота, брехун! Як він міг! Як же його тепер бути?! Негідник, зрадник!

Час було готувати вечерю, але з тремтячих рук все випадало, очі затягнуло сльозами.

Женя повернувся з роботи. Скинув пальто, зайшов до кухні поздоровкатися. Діна намагалася щось таки приготувати і тримала в руці склянку з олією.

– Привіт. Як пройшов день? – доброзичливо привітався Женя.

Діна не втрималася і жбурнула склянку в чоловіка, але влучила в стіну. По вапняній побілці розповзлася жирна неохайна пляма.

– Як пройшов день? А як в тебе пройшов день? Милувався з отією очкастою курвою? Геть від мене! Геть! Бачити тебе не хочу!

– Діно, що трапилося? Ти можеш пояснити спокійно?

– А ти сам не розумієш? Тобі треба розтлумачити? Так от, я кидаю тебе, і можеш йти кохатися з молоденькою! Тобі вже давно свербить, як бачу! Геть!

Женя поставив табурет біля дверей, важко опустився на нього і спробував вгамувати Дінину лють.

– Добре, добре. Зробиш, як вважаєш за потрібне. Але ти можеш вислухати мене бодай три хвилинки? Чи я забагато прошу?

Діну вже покинули сили. Вона відвернулася до вікна, аби не видно було сліз. Та все одно схлипування її викривали з головою.

Женя обережно почав розповідь:

– Я знаю, про кого ти ведеш. Але зрозумій, це геть не те, що ти собі вигадала!

– Я вигадала?! Чи мені оте дівчисько примарилося, а ти чистий наче янгол?

– Ні! Та спробуй мене зрозуміти…

– О, я чудово тебе розумію! Власна жінка стала застара!

– Діно, мені важко тобі в цьому зізнаватися, але вже скажу, як є. Ця нещасна жінка просила мене подарувати їй одну ніч, всього одну ніч, аби хоча б краєчком пізнати те щастя, яке вона через війну втратила назавжди.

– А ти геть не хотів! Прошу, кинь виправдовуватися! Мені гидко слухати! Можеш йти до неї! Щасливої дороги! Мама сама п’ятьох виростила, і ми якось впораємось! Без тебе!

– Я дітей не кину, допомагатиму…

– Ага, то ти вже налаштувався йти? Будь ласка! Геть, геть!

Суперечка зайшла в глухий кут.

Повернувся зі школи Віталік. Спитав, що поїсти.

– Що знайдеш, – відрубала Діна, бо наготувати так нічого і не встигла.

Віталік відчув, що сьогодні можна уникнути нудного готування уроків, і спитав байдужим голосом: можна я погуляю, доки видно?

Діна чи чула, чи не чула, відповіла згодою.

Атмосфера в будинку була нестерпна. Женя уходив з дому якомога раніше, навіть не поснідавши, і повертався запізно, тільки щоб переночувати. Діна з ним не балакала.

Щось потрібно було робити. Діти теж відчували: у батьків щось скоїлося, але реагували по різному. Зоя батьківську сварку переживала болісно, а от Віталік тепер щодня ігнорував підготовку уроків. А оскільки мама припинила перевіряти щоденник, то й за двійки не дуже й переймався.

Якось Діна вирішила побалакати з дітьми. Почала с дочки:

– Доню, ти ж розумієш, в житті буває усіляке. Трапляється, що батьки й розлучаються, але не припиняють любити своїх дітей. То в такому разі з ким би ти залишилася: з татом чи зі мною?

Зоя підсвідомо очікувала на щось подібне, але все одно не була готова. Вона розплакалася, зачинилася в своїй кімнаті і звідтіля розпачливо вигукнула:

– Я ні з ким із вас не хочу жити! Дайте мені спокій!

Діна пожалкувала, що почала розмову передчасно. Треба було підготуватися, і розмовляти разом з чоловіком – Зоя дуже любила тата, навіть більше, ніж Віталік.

Раптом клацнув замок у дверях – щось зарано для Жені, він останнім часом приходив, коли всі спали. Трохи повозився у коридорі – роздягався. І пройшов до Діни на кухню – це також було несподівано. Діна мовчки чекала, що воно буде: несвоєчасний прихід чоловіка застукав її зненацька. А Женя витяг з кишені згорток з кальки, розгорнув і поклав на стіл, поближче до Діни. Діна глянула на вміст пакуночку і мало не зомліла: там було мамине кольє. Діна поволі-поволі опустилася на стілець, взяла в руки прикрасу і почала розглядати. Так, це дійсно те саме кольє, он і передостанній камінчик темніший за інші. Як?! Яким чином воно потрапило до Жені?! Де воно блукало?!

Женя нишком підглядав за дружиною. Аби ж був віруючий, хвалив би Бога за те, що трапилась нагода купити цю річ. В нього робила одна вдова єврейка. Мала декілька дітей і ледве зводила кінці з кінцями. З довоєнних пір в неї залишилися деякі коштовності. Але в скупку їх брали як лом, дуже дешево. А камінці виколупували і викидали! А тут така краса! І отримати грошей можна хоч трохи більше…

Отож вона і запропонувала це кольє Жені – він як не як начальство! Може, купить. Іншим часом Женя і слухати б не став, але цього разу купив – і невже догодив?

А Діна почала розповідати, де і коли вони з мамою втратили татове кольє і вигадувати купу історій, в чиїх руках воно побувало.

Зачувши розмови, з кімнати визирнула Зоя – і неабияк здивувалася, побачивши мама і тата, що приязно балакали одне з одним. Мама показала Зої кольє:

– Пам’ятаєш, я тобі розповідала його історію? Так оце воно і є!

Дочка, як помітила Діна, не дуже цікавилася коштовностями. Її брат захопився мінералогією, тож і зараз вона почала роздивлятися прикрасу з точки зору геолога, а не жінки: оце богемський гранат, а оце срібло.

Повернувся зі школи Віталік. І, як завжди останнім часом, хотів дременути кудись, але на півдорозі його зупинив мамин голос:

– Ти далеко зібрався? А уроки поробив? І дай-но мені щоденник! Подивлюсь, як у тебе справи.

Всі разом сіли вечеряти. Господи, давно вже не було такого мирного щасливого вечора! Діна раз по раз кидала оком на Женю і згадувала далекий південний Олександрівськ, задушливий день і хлопця із читаним-перечитаним зошитом. Яке ж щастя бути коло нього!

А ввечері Женю було повернуто з маленької жорсткої канапки в залі до їхньої спільної кімнати. Скільки було переказано, скільки обіцяно! А потім Женя взяв руки дружини у свої і повільно почав цілувати. Пучки… Долоні… Зап’ясток… І яка ж шалена була ця ніч для обох! Хто сказав, що палко кохатися можуть тільки молоді?!

Після пристрасної ночі примирення, коли Діна, попри звичай, забула про обережність, пройшло щось із два місяці. Не відразу забила на сполох, коли не наступили звичайні жіночі нездужання: мабуть, таки старію. Але потроху здогади нагнали холоду: щось було не так. Діна до останнього відганяла думку про аборт: легальні операції тоді були заборонено, а про нелегальні жінки розповідали такі жахи – не приведи Господи!

Коли сумніви щодо вагітності майже випарилися, Діна пішла до лікарні, хоча відповідь вже знала сама. Лікар тільки підтвердив її здогади. Про натяк щодо аборту він тільки що не затупотів ногами – за такі справи лікарі підпадали під кримінальну відповідальність, і досить сувору.

Діна наче в тумані допленталася додому. Що його робити? Що робити? Що ж тепер робити?

Ввечері розповіла все чоловікові. Він якось безтурботно запропонував:

– Так що, народимо третього?

– Ти тямиш, що говориш? Я вже бабця! Його ж треба не тільки народити, а й підняти на ноги!

Йшов 1949 рік. Навіть двійко дітей прогодувати було важко. А що вже казати про немовля? А більше нічого путнього Женя запропонувати не міг. Тож треба було все вирішувати самій.

Обережно розпитуючи сусідок, Діна нарешті знайшла те, що шукала. Розмова точилася на вулиці, пошепки, з натяками і недомовками.

– Є люди, що можуть допомогти – за відповідну подяку.

– І все зроблять?

– Та ні, тільки скажуть адресу, а там вже домовляйся окремо.

– Згодна. Скільки?

Ціна вже не мала ваги.

І нарешті було назначено день. Діна ледь чутно постукала в заповітну квартиру. На стук майже відразу відчинилися двері – запрошували ввійти.

– Гроші з собою?

– Так…

– Про мене ніде не згадувати.

– Так…

– І не волати.

– Так…

– Ну, ходімо вже.

У Діни ноги наче прикипіли до долівки. Хазяйка, не дочекавшись кроків, озирнулася. Сказала майже приязно:

– Та не полотній так – не ти перша, не ти остання. Завтра все буде позаду.

Увійшли до кухні. Стіл було заслано простирадлом, яке було старанно випране, але де-не-де в бурих плямах.

Діна, як уві сні, зробила кілька кроків.

– Лягай вже, – сказала хазяйка, порсаючись біля шухлядки. Дзенькнуло скло, почало відгонити азотом. Притисла до обличчя наркоз, примовляючи:

– Заснеш – нічого не відчуватимеш. Або бачитимеш кольорові сни. Деяким жінкам навіть вважається уві сні, ніби вони кохаються з чоловіком. Ото б завжди так – і не вагітніли б.

Голос чувся все тихіше й тихіше, поки не обернувся на нерозбірливе шепотіння… Та ні, не шепотіння, а шарудіння… Не шарудіння, а дряпання… Дряпання, що видають кігті десятків велетенських щурів, що наближуються і наближуються, обираючи мить, аби вчепитися в литку, видряпатися по одежі, добутися до шиї, обличчя… А тікати нема куди, бо позаду груба і стіна. Все. Найбільший щур зиркнув зненавистю – і уп’явся у щиколотку. Це стало за сигнал для інших – і за мить вже з десяток оскаженілих тварюк висіли, зачепившись зубами за плоть.

А на підлозі під ногами борсалась сила силенна огидних брунатних потвор: з них утворився суцільний килим. І вони все прибували, прибували…

– Ма-а-а-мо-о-о!!!

– Сказано ж, не волати, – через дірки у свідомості почувся голос хазяйки.

– Та все вже, вставай. Йти сама можеш?

– Начебто.

– До вечора біль вщухне. А про мене забудь – хай там що.

Ввечері чоловік запитав боязко:

– Як ти?

– Гаразд. Все гаразд.

Але вночі стан Діни геть погіршився. Її лихоманило, температура підвищилась до сорока градусів. Лікаря не викликали, бо було наказано: терпи, нікому ані слова!

Вранці стало зрозуміло, що без лікаря не обійтися. Діна не приходила до тями, марила. Простирадла стали мокрі від холодного поту, губи посиніли.

Лікар безапеляційно наказав: «До лікарні, якнайшвидше!

Але затримка стала роковою: Діна померла від септичного шоку.

Книга третя

Зоя

1

Сніг білий, сліпучий. Зазвичай від такого сяйва набігають сльози. Але сліз вже не було – Зоя їх усі виплакала ще до поховання, за ті кілька днів, коли маму забрали в лікарню і попередили, що надії нема, запізно звернулися. Як таке могло статися, і так швидко?! Дорослі кажуть, білокрів’я. Що воно таке? А тато якийсь дуже пригнічений. І бабуся теж.

Крім бабусі, на похорони приїхала тьотя Надя із Свєтою. Більше ніхто не зміг добутися: тьотя Люба мешкала задалеко, аж у Сибіру, а тьотя Віра саме потрапила в пологовий будинок. Тож бабуся майже одразу після поховання мами повернулася додому. Зоя випадково побачила, що напередодні від’їзду тато віддав їй кольє.

А тьотя Надя додому не поспішала. В цей час вона перебрала на себе увесь хатній клопіт: готувала їжу, прибирала, прала білизну, старанно прасувала татові сорочки… Зоя пам’ятала ще з дитинства, що тітка Надя була досить гостра на язик. А тут її було не пізнати, хоч до рани прикладай.

Свєта вже пропустила чимало уроків, тож тьотя Надя почала говорити, а чи не влаштувати її до Зоїної школи, разом і ходили б…

І раптом одного дня тітка із злістю оголосила, що чимшвидше від’їжджає додому. Зоя не могла збагнути: чого це? Але ж з нею було так гарно!

– Це все твій татусь! Він не хоче, аби я залишалася з вами!

Тож незабаром тітка з дочкою повернулися до Харкова, а Зоя нарешті відчула, як ото жити без мами. Тато, як міг, намагався переробити хатні справи. Але, обіймаючи керівну посаду на заводі, він часто-густо мав затримуватися на роботі. Тож йому просто на все не вистачало часу.

Якось в суботу він повернувся з роботи і побачив дітей за пранням. Вони в кухні намостили ночви, налляли гарячої води, вкинули туди постільну білизну і в чотири руки як могли жмакали мокрі простирадла.

Тато з сумом дивився на дітей.

– Погано нам без господині?

– Не треба нам ніякої господині! Ми самі! – Зоя здогадувалася, куди хилить тато, тож намагалася припинити такі розмови у корені.

– Але ж нам самім важко впоратися…

– Ні, аніскілечки не важко! – сказала, як відрубала, Зоя. – Їстимеш? Ми запарили кашу.

В своєму дитячому егоїзмі діти відкидали думку, що крім прання, вбирання, готування їжі тато потребує жіночого тепла. Адже йому було 45 років! Усього-на-всього. Тож пройшов рік, і тато привів знайомити з ними Лідію Федосіївну – свою нову обраницю.

Це була яскрава власна брюнетка, що досі користувалася неабиякою увагою чоловіків. Від першого шлюбу мала дітей: Наталку і Юрка. Юрко народився в перший день війни. Лідія Федосіївна саме налагодилася відправлятися в евакуацію, а тут немовля… Їй родичі пропонували: залиш його в селі, там на молоці якось піднімуть; куди ж його в дорогу з такою крихіткою?

Але Федосіївна була невблаганна: моя дитинка, моя кровинка буде зі мною. Скільки ж він згодом попсував крові й не тільки їй, доки ще молодим не помер від пияцтва! А для неї він все одно був улюбленим сином. Отаке серце у матері…

Зоя і Віталій зустріли мачуху у багнети. Підстави були і дійсні, але переважно – вигадані. Попервах вони майже щодня нарікали татові: Федосіївна ховала від них цукерки; Федосіївна сварить за бруд лише Віталія, а свого Юрка – ніколи; і взагалі: Федосіївна їх на дух не переносить. Згодом скарги довелося припинити, тому що тато обирав сторону не своїх, а зведених дітей.

Зої знадобилося кілька десятків років, аби зрозуміти, як терпляче мачуха переносила їх витівки, аби зберегти мир в родині. І як важко полюбити чужих дітей…

Наближався Зоїн день народження – шістнадцятий. За життя мами цей день очікувала з радісним нетерпіння. Прокидаєшся – і руку під подушку. А там завжди саме те, про що ти мріяла. І як мама здогадувалась? На шістнадцять років Зоя мріяла отримати цуценя. Цікаво, як його мама запхала б під подушку?

– Зоєчка, що ти бажаєш на свій день народження? – це вже Лідія Федосіївна.

– Цуценя, – відповіла Зоя, ані хвилини не замислюючись.

– Хто ж тягне в дім усяку погань?! Я планувала купити тобі тканини на блузу.

Невже?! За перспективи отримати нову блузу зблідла мрія про собаку. Зоя навіть на шкільні вечірки ходила в старій шкільній формі, намагаючись хоча б якось урізноманітнити її плетеними комірцями. А якщо в неї буде шовкова блуза! А може, й крепдешинова…

– Я пригляділа тобі гарний білий ситець у червоний горошок. Торік у Натки був такий сарафан – дуже гарний.

Зоя з небес гепнулася на землю. Наташа – її зведена сестра – була на чотири роки молодша, тобто того року їй було десять. І ситцевий сарафан в горошок був їй як раз. Але шістнадцять – це ж доросла дівчина! Як вона не розуміє?! Було до сліз образливо. Мама б зрозуміла! Мамо, де ти, мамо? Так природно було, що ти все розуміла, завжди підтримувала і, здавалося, сама ніколи не стомлювалася. Це видавалося таким буденним. А тепер… Як же його важко без мами!

Зоя чи не щодня подумки повторювала: «От виросту, вивчуся, піду працювати – і накупляю собі чого тільки заманеться!». Але до цього щасливого моменту ще було чимчикувати і чимчикувати!

Зоя закінчила школу із золотою медаллю. Це давало їй змогу поступити в будь-який інститут без іспитів.

Федосіївна радила:

– Іди на доктора! Їм знаєш скільки всього наносять вдячні пацієнти? Більш ніде стільки не заробиш!

Навіть аби Зоя і мріяла про медицину, після порад мачухи все одно вчинила б навпаки. А тут ще Віталій підбурював: воно тобі треба – жаб різати, краще піти на геолога. Це романтика, експедиції. Можна поїхати з дому… Оце був найвагоміший аргумент для Зої – і вона стала студенткою геологічного факультету Білоруського університету. Жаб їй все одно довелося препарувати. Та врешті-решт Зоя була задоволена: предмети були цікаві, не нудні; навчали навіть водінню вантажівкою – в експедиції все може стати в нагоді. А ще тільки на їхньому факультеті видавали напіввійськова форму – тож вирішувалося питання, в чому ходити і на заняття, і на вечірки. Та ще й вирізнятися з-поміж інших студенток.

5 березня 1953 року Зоя, як зазвичай, прийшла на заняття до дзвоника – вона на любила запізнюватися. З дзвоником до аудиторії зайшов лектор, але не один. З ним зайшли декан, парторг і комсорг факультету. І всі мали однаково сумні обличчя.

Студенти підвелися, вітаючи викладачів. Але замість звичного: «Будь ласка, сідайте», пролунало повідомлення, що змінило звичний щоденний розпорядок не тільки університету, а всієї країни: «Помер батько народів, Йосиф Віссаріонович Сталін…». І тут наче греблю прорвало: з усіх боків почулися невтішні ридання. Зоя, не піднімаючи очей, скосила погляд на найближчу сусідку. У тої вже від плачу аж почалася гикавка. З боку Зої ніякої особливої реакції не було: ну, померла відома людина, що особисто їй нічого поганого не зробила. Але щоб отак побиватися… Після смерті мами Зою мало що могло до сліз зворушити. Та в міру скорботний вираз обличчю Зоя надала. Вона вже належала до того покоління, свідомість якого шляхом наполегливої агітації, каральних заходів, інформаційної блокади було відформоване по єдиному зразку особливого типу радянської людини – Homo Sovieticus.

Вимога сповідувати лиш одну «єдино правильну» ідеологію під загрозою виключення з університету породжували у молоді постійне відчуття страху. В таких умовах небезпечно було не те, щоб говорити, навіть думати не так, як партія сказала. Смерть Сталіна серед студентів дійсно викликала розгубленість і шок: молодь дуже боялася зникнення стабільності, єдиним гарантом якої звикла вважати керманича.

Аби не втратити тієї слухняності та покірності, якої за життя домігся Сталін, партійний керівництво СРСР не гаяло жодної хвилини. Тож до скорботної мантри щодо смерті великого вождя додається кінцівка про клятву вірності перед керівництвом держави задля виконання заповітів Сталіна. Тобто, чого його побиватися за мертвим керманичем, коли серед живих є досить бажаючих заступити його місце, які поки ще не розіграли, кому дістанеться скіпетр.

Сталін припиняє бути іконою для радянських людей тільки в 1956 році, коли на офіційному рівні заговорили тепер уже про культ його особи.

Зоя вже закінчувала навчання. В її групі більшість студентів були хлопчаки. Інші дівчатка цією обставиною вправно користувалися: мали одночасно по кілька кавалерів. А у Зої доки не було жодного.

Зоя могла з натхненням розповісти щось про геологічні ери та періоди; з блискавичним гумором обговорити цікаву шахову комбінацію. А от коли треба було пококетувати з хлопцями, попускати бісики очами, та й просто приязно побалакати, ставала скута і мовчазна. І це ще було не найгірше – могла бовкнути щось недоречне, що викликало глузливий сміх.

Останнього літа група виїхала на палеонтологічну практику до Прибалтики. Вони мали шукати серед балтійського пісочку ендоцерасів – вимерлий рід головоногих молюсків. За життя ці тварини мали довгу загострену наче ракета оболонку. Декотрі з них були справжніми гігантами розміром десь з телеграфний стовп. Але в Прибалтиці траплялися тільки невеличкі екземпляри щось із 20–30 сантиметрів.

Неабиякою удачею було знайти не потрощену мушлю. І що там вона нагадували хлопцям, невідомо, але у них викликало гомеричний сміх цілком безневинні запитання: «Якої довжини в тебе ендоцерас?», «А в тебе?». З жартами хлопці чіплялися і до дівчат: а як же інакше! У Зої якось спитали: «Який ти бачила найцікавіший ендоцерас?». І вона, не відчувши пастки, сумлінно почала описувати: «Овальний, гладенький, з симетричним сифоном…». І не закінчила, бо хлопці просто вибухнули реготом. Що то молодість…

В ті часи студенти не мали де спілкуватися поза стінами університету. Тож збирались по черзі у когось вдома. Звісно ж, в кого була можливість бодай сісти всім. Це були цілком безневинні посиденьки.

Зоїна родина мешкала в великій квартирі в самому центрі Мінську. Якось Зоя наважилася запросити й до себе співучнів. Вперше і востаннє. Хвала Богові, нічого не побили, не потрощили. Але Зоя ані на мить не змогла забути, що вдома хазяйка не вона, а мачуха. На столі стояла вазочка з цукерками. Зоя запізно схаменулася, що не заховала її, бо під кінець вечірки залишилися тільки обгортки. Що тепер скаже Федосіївна?

Вона таки сказала, тільки не про цукерки. Незабаром після вечірки мачуха звернулась до Зої:

– Скажи, навіщо тобі ці жовтороті молодики? Один сіренький коток та на шиї мотузок. Не зважай на них. От аби одружитися з військовим, та більш поважного віку, ніж твої студенти, то хоч пожила б за ним безтурботно!

Зоя в голові швиденько переклала промову мачухи: хоче чим швидше здихатися мене. Може, так і було. При зовні рівних відносинах мачуха з пасербицею геть не знаходили спільної мови.

Якось Зоя була вдома одна. В двері постукали: хтось прийшов. Зоя відчинила. На порозі стояв військовий з досить помітним шрамом через ліву щоку і численними медалями на грудях. Зрозуміло: воював.

– Ви до тата? – ввічливо спитала Зоя.

– Ні… До Вас, – трохи ніяково відповів гість.

– То заходьте. Що Ви хотіли? – у Зої навіть думка не майнула, заради чого той міг прийти. Може, допомогти по математиці – тепер багато військових поновлювали навчання, а після чималенької перерви шкільні знання геть забулися.

Гість помовчав, наче не наважувався почати. Зоя не квапила, ввічливо мовчала.

– У мене немає жодної рідної душі. Всі загинули під час першого ж бомбування Мінську. Всі: батьки, дружина, маленька дочка… Я пройшов всю війну від першого до останнього дня – і вижив. Тільки навіщо, коли я залишився сам-один?

Зоя слухала співчутливо, але все ще не розуміла, до чого тут саме вона? Може, шукає хатню робітницю або куховарку? Та Зоя й не вміла куховарити. На кухні панувала Федосіївна: вона смачно готувала. Іноді на чорнові роботи допускалася Натка. А Зою не кликали – вона й не напрошувалася.

Гість вів далі:

– Я солдат. Я не вмію залицятися до дівчат. Тому скажу одразу: будьте моєю дружиною. – Гість трохи помовчав і додав: – Ви гарна.

Зоя назовні наче скам’яніла, а в душі закипала від люті: це мачуха! Це вона знайшла їй цього добродія! Що вона собі надумала – він же старший за Мафусаїла! І чого це вона пнеться влаштовувати її долю?! Оце вже кого спитаю востаннє про шлюб, то це мачуху!

Так Зоя говорила подумки, а вголос чемно, але твердо відказала:

– Мені дуже лестить Ваш вибір, повірте! Але Вам потрібна мудра доросла жінка, яка зможе розділити і розвіяти Ваш смуток. Я в такій ролі себе не вбачаю. Вибачте.

Гість начебто і не дуже здивувався відмові.

Зоя вирішила нікому нічого не розповідати. А ввечері по поведінці Федосіївни зрозуміла, що та вже все знає про останні новини. Вона крадькома кидала на Зою запитальні погляди, та розмову про відвідини потенційного нареченого не заводила. Відчувала, що це буде надарма.

Вже наблизилось розподілення після закінчення інституту. Зоя закінчила навчання блискуче, з червоним дипломом, тож мала перша обирати з усіх вакансій. Їй пропонували залишитися на кафедрі, попрацювати, а там і про дисертацію можна подумати… Але Зоя продивилася увесь перелік і обрала золоті копальні в Гірській Шорії. Віталік від її вибору був у захваті! Це було бозна-де – в Західному Сибіру. Зате якнайдалі від мачухи.

Федосіїївна спересердя сказала: «Ну й дурепа!». Але глибоко в душі зітхнула з полегшенням.

Потяг до місця призначення човгав би більше тижня, тож Зоя ним доїхала тільки до Москви, а звідтіля полетіла літаком. На душі в неї було легко й радісно: ось воно, самостійне життя! Нарешті!

2

Дуже суворий клімат, закоротке літо, гнус, повна відсутність доріг, гори і непрохідна тайга. Це і є Горна Шорія. А ще родовища дорогоцінного каміння, срібла, міді, заліза. І золота.

Достеменно не відомо, коли тут оселилися шорці – нечисленна тюркська народність, гарні мисливці і слідопити. А росіяни тут стали з’являтися лише на початку ХІІІ сторіччя, аби назбирати побільше хутряних шкірок для царської казни. Сувора тайга вирощувала безліч цінних хутрових звірів. Особливо цінувалися соболь та горностай. Але цікавість до них значно підупала, коли росіяни почули розповіді місцевих про золоті родовища. Золоті самородки находили скрізь. Скрізь! Іноді вони сягали кількох кілограмів! А один місцевий мисливець розповів зовсім чудернацьку історію: вполював він якось глухаря, обпатрав, як годиться, розрізав зоб, а в ньому аж три чималенькі золоті зернятка!

Наслухавшись таких побрехеньок, потягнулися в ці місця спочатку поодинокі шукачі легкого збагачення, а потім вже і чималенькі пошукові партії. А там вже кому щастило, кому ні. Коли верхній шар було вироблено, провадити роботи могли тільки величенькі артілі. Старателі-одинаки розорялися, розбрідаючись по тайзі в пошуках більш «легкого» золота. І знаходили нові і нові родовища. Копальні виникали як гриби після дощу.

В Алтайському краї працювало аж вісім казенних промислів, що за рік намивали більш як 35 пудів золота! Це не враховуючи приватних старателів, що також намивали не якусь там дещицю! Так десь з початку ХІХ сторіччя Горну Шорію захлюпнула золота лихоманка. Закордонні геологи, які сторопіли від масштабів видобутку золота в Сибіру, спробували пошукати золото в горах Каліфорнії, що за складом гірських порід дуже скидалася на гори Сибіру. І таки знайшли! І Каліфорнію почало лихоманити теж!

Але ж золото підпорядковувалося не людям, а якомусь своєму кам’яному богові. От дається воно в руки, дається, а потім раптово раз – і зась усім! Зникло! І як тут знати, чи воно знову коштовним рукавом залягає тут таки, тільки трохи глибше, чи втекло кудись далі до Єнісею, до Амуру або ж навіть до Китаю…

В двадцяті роки ХХ сторіччя видобуток золота вже значно скоротився. Приватний промисел заборонили геть, але «чорні» добувачі, звісно, залишилися з усім своїм кримінальним арсеналом.

Зою направили працювати на копальню, що було закладено на річці Кочура ще в 1842 році. Маленька, але швидка річка проторувала собі дорогу серед гір, вирівняла вузеньку долину, а по дорозі понатягувала з гір золотого піску. Золото видобували драгами. Це така собі фабрика на понтоні, що все робить сама: саме пливе, сама черпає землю ланцюговими ковшами і сама ж намиває золото. Тобто, не зовсім сама, а за допомогою людей.

На вигляд драга була як невеличкий плавучий будиночок з чималеньким хоботом.

Повзе він потроху, сьорбає землю з дна ріки, а всередині робітники з ніг до голови закуті в гуму, боркаються в багнюці, аби мул піднявся, а більш важке золото осіло на гумові килимки. І так декілька разів. Робота одноманітна, важка. Аби добути чисте золото, треба виконати багато брудної роботи. Чоловіки на такій роботі не затримувалися – здебільше працювали жінки. В кінці зміни золотий пісок складали в звичайну надщерблену кухонну тарілку і важили. «Врожай» бував різний: коли сто грамів, а коли і декілька кілограмів!

В невеличкій низині притулилося маленьке село Кочура, де тепер мала жити і Зоя. За будівельний матеріал тут правили колоди кедра – он їх скільки навкруги, за два кроки від села! Декотрі хатки тут було зрубано ще «за царя Гороха». В ті часи поблизу траплялися кедри-патріархи з таким товстезним стовбуром, що чотирьох дерев вистачало, аби викласти одну стіну по висоті!До інших містечок вела одна-єдина дорога, що мала з одного боку гору, а з другої – прірву. І завширшки була така, що проїхати можна було щонайбільше возом. Про те, щоб розминутися, і не йшлося. Як треба було доправити якийсь вантаж, застосовували невеличкий гелікоптер. Він за селом спускався майже до землі, відчіпляв вантаж і швиденько, як наполохана бабка, злітав вгору.

Зої, як молодому фахівцеві, надали житло – одну кімнату на двох іще з однією дівчиною. Це була шорка. Звали її Ману, з наголосом на останній склад, як більшість тюркських імен.

Шорцям, як нечисленній нації, надавали деякі пільги. Вони тримали конячок – низеньких, лахматих і витривалих, як і самі шорці. А росіянам така розкіш не дозволялася.

Якщо треба було кудись їхати, йди до сільради, пиши заяву, а там, як буде можливість, нададуть конячку – казенну. Діти шорців могли позачергово поступити на навчання. Ману порівняно з односельцями була дуже освіченою дівчиною: вона закінчила технікум. А ще вона мала паспорт, а до цього добувалися далеко не всі мешканці Кочури: місцевість не була паспортизована. Аби виїхати з села, треба було спочатку у голови колгоспу випросити довідку, а потім їхати в Таштагол, де спочатку виправляли метрику, а вже потім давали паспорт.

Зоя приїхала зі столичного цивілізованого міста, а тут умови були самі примітивні. Вбиральня у дворі. Вода… ні, не у дворі – у колодязі за селом. Пічку треба топити дровами. А до того ж їх треба нарубати. У лісі. Зоя спочатку ошаленіла: невже це може бути насправді? В Прибалтиці вони теж жили по хатах в селі. Але ж хіба є що порівнювати? Там були охайні теплі впорядковані будиночки, від’їжджати не хотілося. А тут… Жах! Хочу в цивілізацію, хочу в теплу квартиру, хочу додому! Додому!! Додому!!!

Але що зроблено, то зроблено. Вороття немає. Щонайменше три роки після закінчення свого університету треба відпрацювати за направленням.

Пристосуватися до нового життя допомогла Ману. Вона була на чотири роки молодша, але правила за старшу. Коли вперше побачила, як Зоя готує якесь вариво на пічці, здивовано запитала:

– Ти що, ніколи не куховарила?

– Інколи готувала… Не часто.

– Зрозуміло. Та нічого, навчишся. На пічці воно навіть легше готувати. Насип крупу в казанок, додай води – і на тепленьку піч. Сама дійде, навіть слідкувати не треба.

Ману ж їй розповідала про тутешні звичаї. Для неї цей суворий край без натяку на цивілізацію був рідною домівкою, тож хто ж дорікне їй за необ’єктивність? І як її виміряти, об’єктивність? Та й чим?

– Люди тут гарні, дружні. То нічого, що багато з них були каторжани. Каторжани – теж люди. Знаєш, які освічені серед них трапляються? А шорці – самі спокійні люди на землі. Ну той що, як вони інколи стріляють один в одного, тож тільки коли бражки понапиваються! А не влучити не можуть – вони ж мисливці майже з пелюшок!

Село, що налічувало щонайбільше із тисячу мешканців, було дуже строкатим за своїм складом. Корінні мешканці – це шорці. На вигляд вони були як і більшість тюркських народів: низьколобі, скуласті, із щілинками очей. За характером мстиві, похмурі, запальні. Такого ж вигляду набрали й нащадки давніх каторжан, яких заслали в Сибір ще за царської влади, а в змішаних шлюбах діти більше понабирали татарських рис. Це щось із генетики – монголоїдні гени забивають європейські.

Далі траплялися розконвойовані – ті, що добували строк, але не в тюрмі, а на волі. Робили на копальнях разом з усіма, тільки що мали віддавати пайку в казну в’язниці. Бігти їм однаково було нікуди – без паспортів, поза законом, а навкруги щонайменше на 500 кілометрів тайга… Таких тут називали «розконвойка». Про них навіть ходив такий анекдот. Шорець питається: «Що воно за звір – розконвойка?

Ведмідь – знаю, росомаха – знаю, білка – знаю, а розконвойка – не знаю». У «розконвойок» була хоча б надія добутися до кінця строку і повернутися додому. А якщо і залишитися – то вільними!

Але найбільш драматичне враження справляли засланці, що складали чи не найбільшу частину мешканців села.

Звісно ж, звичай висилати за інакомислення на околицю імперії існувала ще в дореволюційній Росії. Але мета тоді була інша – відіслати подалі з очей, а не знищити. Ікона комуністів Володимир Ленін відбував своє найвіддаленіше заслання в Шушенському всього-на-всього 3 роки. І це за державний злочин! А жив державним коштом в добротному кам’яному будинку, ходив на екскурсії по околицях, полював, ласував домашньою сметанкою. Не випадково ж його майбутня теща, що приїхала разом з Надією Крупською до нареченого, при першій зустрічі не втрималася від репліки: «Як Вас рознесло!». І вінчатися їм дозволили, хоча обидва були заслані… І весілля гуляли так, що господарі хати заходили попросити втихомиритися… І для молодої дружини друг дітей відразу ж найняв дівчинку-помічницю: управлятися з російською піччю і рогачем Крупська за перебування в засланні так і не навчилася… А от майбутній вождь світового пролетаріату навчився наступному: нема чого панькатися з ворогами, з ними треба діяти нещадно. Яка слушна порада своїм послідовникам!

В березні 1917 Тимчасовий уряд було скасував політичне заслання. Та ненадовго, бо в двадцяті роки його поновила Радянська влада.

І тут вже не ізолювали, а винищувалися цілі верстви населення: духовенство і буржуазія, інтелігенція, військові, а потім пішли незліченні «вороги народу» і «шпигуни». І в позасудовому порядку, без ніякої прелюдії. Далі до них приєдналися просто заможні селяни, яких засилали цілими сім’ями.

На початку Великої Вітчизняної війни до Сибіру засилали національні групи, які потенційно могли стати «п’ятою колоною»[29] в тилу радянських військ. А з приєднанням до СРСР західних територій, засланню підлягали цілі соціальні групи населення Західної України, Прибалтики, Бессарабії. Тож не дивно, що серед мешканців Кочури серед таких звичних для російського вуха імен як Іван, Василь, Тимофій нерідко траплялись екзотичні Бротислав, Андрзедж, Драгош… І мало того, що влада позмітала їх сюди, як купу сміття, ще й позбавила найелементарніших людських прав. Вони не жили, а існували. Будь-який найдрібніший міліцейський чин міг безкарно знущатися над будь-ким з них, міг навіть вбити – ніхто б і потилицю не почухав.

Зоя в листі татові написала, які скалічені долі у її односельців, але отримала лаконічну доволі холодну відповідь, аби поменше обговорювала дії влади. Це було так не типово для тата – він полюбляв писати довгі листи, – що Зоя спочатку образилася. А тільки потім почала розкидати розумом, яка тому підстава… Радянські часи були не для відвертих розмов навіть із самим собою, а тим паче за листування.

Тільки-но Зоя трішки призвичаїлась до нового життя, здійснила свою давню мрію – завела цуценя. Це була німецька вівчарка, сука. Зоя назвала її Альфа. Минулий хазяїн навчав: на ланцюг саджай відразу, бо потім не привчиш; і корми поменше – буде зліша. Але Зоя брала цуценя до хати, клала спати поряд під свою ковдру, про ланцюг навіть не йшлося. Альфа, попри вади виховання, росла не дуже розбещеною. От тільки спати звикла в помешканні. Зоя на це не зважала. Зоя, та не Ману. Вона від перебування Альфи у кімнаті була не в захваті. Зою це дещо дивувало: адже шорці – гарні мисливці, і собака в них – не примха, а необхідність.

Одного дня Зоя, повертаючись з роботи, помітила перед порогом щось схоже на купу чорного ганчір’я. То виявився величезний мертвий глухар. Зазвичай обережний птах, весною, очманілий від бажання продовжувати рід, він нікого й нічого не помічає. Альфа не була зголоднілою, але була до кісток мисливцем, аби втриматись від такої спокуси. І, як годиться, здобич принесла хазяйці: на, їж.

Птицю обпатрали і з’їли. Але наступного разу Альфа принесла під поріг сусідську курку. Це вже були не жарти. Ману пропонувала нічого нікому не казати, та Зоя не тільки віддала зарізану курку хазяям, а ще й віддала грошима вартість живої птиці, аби тільки не лаялись. Турбота Альфи про годування хазяйки почало дорого коштувати. А у Зої вперше почалися суперечки із сусідкою. А може, просто прийшов час жити власним життям.

Спочатку Зоя з Ману жили як одна родина: разом вели нехитре господарство, разом готували, разом їли. Ману робила більшість робіт у дворі – наносила воду, рубала дрова.

А Зоя перебрала на себе впорядкування їхньої оселі: наплела візерунчатих серветок, скатертину. На стіни повісила світлини, що їх фотографувала власним фотоапаратом. Ману на проявлення фотографій дивилась як на чаклунський обряд: червоне світло, запах розпеченого металу; чистесенькі аркуші занурюють в чарівну воду – і поступово з’являється зображення. Ману охоче позувала, але вчитися фотографувати категорично відмовлялася, як її Зоя не підбурювала.

А якось Ману попрохала сфотографувати її удвох з хлопцем – разом з нею прийшов такий собі Шелтрек. Він був шорець, не набагато старший від Ману. Але відносини, схоже, в них розвивалися досить швидко. Не один раз Зоя поверталася додому, і відчувала, ще повернулася невчасно – в них гостював обранець Ману. І вони не світлини розглядали.

В ті часи житло «надавали». Весь «житловий фонд» навіть в такій глушині належав сільраді. Навіть там його не вистачало, тож аби отримати житло, треба було встати в чергу, почекати. Правда, якщо з таких сумісних пожильців, як Зоя і Ману, хто-небудь відселявся, інший мав шанс зайняти всю кімнату одразу. Тільки куди ж його йти?

Атмосфера в оселі стала прохолодною. Явно дівчата не сперечалися, але минулі приязні відносини заступила холодна незалежність. Тепер кожна була сама по собі: окремо скуплялися, окремо готували, окремо снідали… А тут ще й Альфа, що скоріш за все просто невчасно трапилася під руку.

І невідомо, якої напруги мали досягти їх відносини, аби Зоя не отримала пропозицію руки і серця, як казати мовою романістів. Тож розлучилися дівчата подругами.

3

Немає сумніву, всі знають берізку – струнку горду красуню з білосніжною корою. Здорова кров аж вирує в її стовбурі, тож вона охоче ділиться своїм соком з людьми і задля гамування спраги, і задля лікування. З роками вона не марніє, а стає все більш стрункою і гарною.

Та не всі знають карельську березу. На відміну від своєї сестри-красуні карельська береза – справжній виродок в царстві дерев. Зростом низенька, гілки покручені-покалічені, всі в зморшках, тріщинках, бородавках. На хвору кору охоче чіпляються лишайники, що висотують залишки соку, якого і так не вистачає, аби прогодувати ріденьке листя. Деревина стає важка, наче залізо, навіть тоне у воді. Карельською берізка не народжується, а стає через те, що морози, вітри, брак живлення в молодому віці спотворюють її генотип. І вона вже стає невиліковна, з роками потворність стає тільки більш помітна. А пересади деревце в нормальні умови – воно, як кожен інвалід, ростиме повільно-повільно; тулитиметься покрученими гілками щонайближче до землі, аби не чинити опір сильному вітрові, який напевно коли-небудь здійметься.

Щось подібне відбулося із родиною Миколи. (Микола – це Зоїн обранець). Вони були з числа розкуркулених. Дід Миколи був родом з Новосибірської області. Мав аж одинадцятеро синів, а дівчата чомусь не вдавалися. Жили разом, однією садибою – місця усім вистачало. Хто з синів одружувався – то й добре, додавалася ще одна робітниця. Працювали усі з самісінького ранку. Дід прокидався найперший, десь о третій годині ранку. Мізкував, що сьогодні найперше треба зробити, а потім прокидалися хлопці, правили інвентар – і для себе, і для жінок.

Снідали, йшли разом в поле. А ввечері – ще й поралися біля худоби. Жили добре: м’ясо їли і варене, і смажене, і в’ялене. Риба – будь-яка. Влітку драли льон і коноплі. З конопляних зерен товкли масло. Масло зберігалося цілими діжками. А льон вимочували в річці, потім його обробляли і робили одяг. Хазяйство було справне: кам’яний будинок, коні, плуги. Хоча хліб жали руками. Але згодом би справили якусь молотарку… Аби не розкуркулювання.

За поняттям тогочасної влади куркулі – це ті, що нажилися на чужій праці. А насправді це той, хто своїм горбом все заробив. А хто не працював, той і бідний був.

От вони-то й прийшли розкуркулювати Миколиного діда. Прийшли несподівано, вночі, з величеньким загоном військових. Діда відразу розстріляли, тут таки за селом викопали неглибоку ямку, додали кілька трупів інших «куркулів» і абияк закидали землею. А синам із родинами наказали збиратися – самі повиздихають, але спочатку попрацюють на лісоповалі.

З собою на одну родину дозволялося брати лише один вузол. Тож «розкуркулені» як могли позодягали побільше на дітей, на себе, та й під військовим конвоєм вирушили на станцію – на своїх же підводах, які вже належали неподільним фондам колгоспів. На станції їх усіх похапцем запхали у телячі вагони, та й повезли до Томську. Годували абияк, кидали тільки хліб і воду.

В Томську посадовили на воза, вивезли в тайгу. А там скинули дорослих, дітей, нечисленні пожитки просто на землю… З інших містечок сюди ж заслали ще кілька родин. І стали всі разом рубати в пралісі протипожежні просіки, корчувати пні.

В Сибіру літо теж буває. Хоча і закоротке, але сухе і спекотне. А в такий час досить жаринки, аби роздмухати пожежу і спалити гектари вікової тайги. Тож у тайзі через кожний кілометр прорубали по квадрату просіки. За пожежі вогонь зупинявся в цих квадратах, як у пастці, і, полютувавши, таки згасав. Вся тайга ставала наче розкреслена тими квадратами. А люди, як мурахи, повзли й повзли далі. Весь час за ними спостерігали з «кукурузників» – вправні роботящі літачки тут виконували жорстоку роботу наглядачів.

На цих роботах і опинилися батьки Миколи. Тоді в них тільки-но народилася перша дочка – Тоня. На наявність дітей ніхто з тих церберів не зважав – дорослі повинні працювати. Кормили тільки якщо виконаєш норму, а вона була чималенька. Дітям провіант взагалі не покладався. Доки повиростають, тричі встигнуть померти, тож навіщо харчі переводити? Житла ніякого не було – будували землянки, як траплялося затриматися на одному місці. А ні, то намощували барліг, як дикі тварини. Тоня таки померла від запалення легенів. Поховати її по-людськи не дали – трохи притопили в багнюці, закидали зрубаними стовбурами – ото і все поховання. Працювали майже круглий рік. Тільки найлютіші морози дозволялося перебути у місцевих селах, як такі траплялися на шляху. А їх назва сама за себе промовляла: Болотівка, Комарівка… Як добувалися до кінця лісу, людей саджали на баржі і переплавляли далі.

Наступну дівчинку, що народилася, теж назвали Тоня. А потім були дві Валі, дві Ніни… Микола був п’ятий з тих, хто залишився живий. А мертвих вже ніхто не рахував.

Пізніше в метриці йому запишуть: місце народження – місто Парбіг, Томської області. А насправді це був мох під кущиком, а кущик під сосною, а сосна невідомо де. Тільки зимовим немовлятам щастило з’явитися в цей жорсткий світ бодай під стріхою. І тільки взимку дітлахи встигали хоч трохи побігати в школу.

Так їх кидали з місця на місце, доки не помер Сталін. Тільки тоді вони виправили довідку, що можуть жити осіло, але тільки по глухих селах.

Батьки Миколи оселилися в Кочурі. Залякані, зневірені, збайдужілі. І восьмеро дітей – тих, що таки залишилися живими. У батьків скалічена свідомість була вже невиліковна. Жили одним днем: абияк день перебули, абищо попоїли – і добре. Впорядковувати житло, вести хазяйство руки вже не підносилися. У свідомості батьків намертво закарбувалося відчуття, що їх будь-якої миті можуть зірвати з місця аби гонити далі.

Микола один з усіх дітей хоч трохи випростався. Спочатку надолужив шкільну програму, а потім закінчив і технікум. Відбув, як годиться, службу в армії і почав робити на копальнях. Тож уся родина тепер тулилася до нього, як до годувальника.

Зоя майже одразу звернула на Миколу увагу, бо, в порівнянні з більшістю хлопців, він був досить привабливий і, безсумнівно, дуже відповідальний. На зборах він так палко обговорював виробничі проблеми, як ніби це була його копальня, а не державна. Зоя сама не могла працювати недбало, тож така риса в Миколі одразу знайшла відгук в її душі.

Настало коротке, але спекотне сибірське літо.

Зоя з Миколою подекуди після роботи не поспішали додому, а сідали на колоду, аби погомоніти. Життя навкруги вирувало. Тваринки поралися по своїх домівках, аби протягом закороткого літа встигнути зростити потомство і запастися кормом на таку задовгу зиму. Мало не під ногами сновигали бурундуки, білки, зайці. На кущі дикої смородини зграйками сідали дрібні пташки. А більш великі довбали дзьобом кедрові шишки.

Зоя охоче розмовляла з Миколою, бо вони спілкувалися «однією мовою» про цікаві обом речі. Говорили про те, що видобуток падає; про те, що шурфи[30] б’ють – б’ють, а золота все не трапляється. Зоя розповідала про свій Мінськ, а Микола розповідав про полювання – звірини тут водилося сила-силенна.

З Миколою якось відбувся кумедний випадок. Він налаштувався піти на річку порибалити. Шлях був один – між горою і прірвою. І раптом назустріч йому трапився… господар тайги – бурий ведмідь. І рушниці із собою немає – тільки вудка; і тікати немає куди. Що його робити? Микола не знайшов нічого кращого, як тицьнути ведмедю в морду вудкою. На диво, той не образився, а розвернувся і підтюпцем побіг назад по дорозі, поки не зник з очей. Мабуть, був неголодний.

Бесіди чим далі ставали більш довгими. А там потроху, потроху між ними промайнула жаринка любові.

В котрийсь раз Зоя мимоволі поскаржилась, що життя з сусідкою стає нестерпним. І собака їй, бач, заважає…

Навряд чи вона переслідувала якусь певну мету – просто хотілося участі. Та Микола без ніякого паузи запропонував:

– Тож переселяйся до нас. Тобто, виходь за мене заміж. Коли прийти речі переносити?

– Як? Отак, відразу? А познайомитися з батьками, а зареєструвати шлюб?

– От переселишся – заразом і познайомишся. Я вже казав про тебе батькам. А реєструвати шлюб – це треба їхати в район. Якось згодом…

Зоя до того часу тільки здаля бачила Миколиних рідних. Але він так наполегливо запевняв, що всі їй будуть раді, а місця вистачить на всіх, що Зоя, радіючи від несподіваної можливості піти від Ману і жити своїм домом, легко погодилася.

Найближчої неділі Зоя з нетерпінням чекала Миколу. Напередодні вона написала татові листа: мовляв, один хлопець пропонує їй одружитися, то чи не буде батько проти шлюбу? Коли Микола прийшов, Зоя поскладала нечисленні речі в дві валізи, попрощалася з Ману, гукнула Альфу і пішла до свого нового житла. Речі забрала тільки особисті – посуд, що купляли на двох, залишила, про що згодом пожалкувала.

Миколина хатинка ззовні не виглядала доглянутою. Паркан хилився, наче збирався впасти – ніхто його не кидався виправляти; деякі віконниці висіли на одній петлі; з бур’янами на городі ніхто не змагався…

Через сіни зайшли в хату. Вся оселя являла собою одну-єдину кімнату. Правда, досить велику. Посередині стояла груба. На одній стіні висіла клаптева ковдра, що правила за килимок.

Попід стінами стояли нехитрі меблі: саморобний стіл, лави, два панцирні ліжка. В одному кутку був розстелений кожушок. Альфа по-господарськи пройшла і вляглася на ньому. Ввечері з’ясувалося, що на ньому спали молодші діти.

Вдома зібралася вся родина. Стріли Зою й справді досить приязно. Мати їй видалася старою бабою років десь за сімдесят, а насправді вона ще не добулася до п’ятдесяти.

На той час одружилася і поїхала за чоловіком тільки найстарша сестра – Тоня. Інші жили всі разом. Тож Микола почав по черзі називати усіх:

– Оце Валя, оце Ніна, оце Люся. Брати: Только, Сашко. А це Галя – вона нещодавно одружилася з Хамзой.

Галя була сама вродлива з-поміж дітей, схожа не на татарку, а, скоріше, на мадярку або ж молдованку. Красуня мальована, але ж ледащо! Тільки й робила, що сиділа на сонечку й лузала насіння, коли мати поралася по господарству від світання до смеркання.

Только був німий. Але не з народження, а після переляку. Начальником міліції в селі був Чумаков – червонопика, завжди напівп’яна тварина. Якщо Бог хоча б кого-небудь і позбавить своїй милості, то Чумаков буде серед перших. Полюбляв він знущатися над слабшими. Якось трапився йому на очі Только з батьком – родина тільки-но тут оселилася. А Чумаков направив на батька наган і з реготом каже:

– Що, злякався, хробак? Правильно, бійся! Я от тебе пристрелю – і мені нічогісінько не буде! Хто ти є? Пил на дорозі! Гній смердючий!

Батько заціпенів від страху, а Только прикипів поглядом до круглої смертоносної цівки і мимоволі обмочився. Чумаков харкнув на них і пішов далі. А Толькові з тих пір відібрало мову.

Лікарні в селі не було, тільки в районі. Місцеві мешканці у разі потреби зверталися до Райки – вона тут була за знахарку, трохи зналася на травах. Могла вилікувати і простуду, і проніс; знала, чим помастити гнійний нарив, аби за одну ніч присох; могла травками вивести і небажану вагітність, якщо жінка не запізно звернулася… Лікуванням трішки і підробляла, бо після війни залишилася солом’яною вдовою, все чекала свого коханого – «похоронка» на нього не приходила. Одразу після мобілізації чоловіка Райка народила мертву дитину, тож з тих пір жила одна-однісінька. Скільки років минуло – а вона ні-ні, та й погляне на єдину дорогу, що веде в село. А тим часом сама доглядала численну худобу, вправно поралася по господарству. Будинок виглядав не гірше, аніж у одружених родин. Декотрі парубки до неї сваталися – і всі як один діставали відмову. А якщо якийсь мужик напідпитку намагався припертися до неї вночі, аби потішити самотню вдову – Райка без вагань хапала мисливську рушницю, що зазвичай була в кожній хаті:

– Швидко з двору, а то я тобі хотілку відстрелю! – за відсутності чоловіка характер в неї став досить суворий.

Райка намагалася відпоїти Толька заспокійливими зборами, та даремно – переляк не проходив.

Зате якщо хлопці грали в війну, йому відводилися найпочесніші ролі: або партизана, або шпигуна. В будь-якому випадку він не прохопився б ані словом. Аби надолужити брак спілкування, Только вдався до книг. Читав геть усе, що траплялося під руки: це міг бути і «Льонька Охнарь» Авдєєва, і «Республіка ШКІД» Пантєлєєва. У Зої було декілька власних книжок, тож Только незабаром добувся і до «Нарисів по історії каменя» Фєрсмана.

А далі на черзі був і Стендаль, і Купрін, і Мопассан… Чи розумів Только те, що читав, чи ні, але часом заходився дзвінким сміхом. Мати його питала:

– Чого ти там регочеш? – сама мати була неписьменна.

Звісно ж, не отримавши ніякої відповіді, незлобиво додавала:

– А подь ти в сраку! – літературним зворотам на лісоповалі не вчили.

З приходом Зої в одній хаті, по суті, мешкало три родини. Але нікого це не турбувало, наче так і треба було. Зате і Зою сприйняли спокійно: одним більше, одним менше… Вони навіть пишалися невісткою: міська, з вищою освітою. Зоя з Миколою отримали одне з ліжок, на другому спали Галя з Хамзой, а інші вже спали де трапиться: на пічці, на лаві, на полу. Альфа мостилася спати разом із Зоєю, тож довелося їй сплести килимок і потроху до нього призвичаїти.

Якось к ним до хати вбігла захекана Ману:

– Приберіть свого вовкулаку! Вона у Райки зарізала вівцю – Райка вам самим горлянку перегризе!

Микола з пересердя схопив мисливську рушницю, вибіг на двір. Альфа грілася в перших променях квітневого сонечка. Микола прицілився, вистрелив, але в останню мить рука його зрадила, і куля пройшла трохи зависоко, аби вбити тварину, тільки поранила. За долю миті Микола вже шкодував за свій постріл. Жалібне скавчання Альфи вивертало йому душу. Він підійшов до Альфи, оглянув, а вона лизнула йому руку. Вірна тварина й подумати не могла, що такого лиха їй завдав господар. Микола сам ладен був скавчати.

Заніс Альфу у хату, поклав на її улюблений плетений килимок. Як зміг перев’язав рану. Альфа, здавалося, заснула. На другий день через силу підвелася, підійшла до своїх черепків, але їсти не стала. Тільки жадібно пила, пила і знову падала на килимок – важко, як оберемок хмизу.

Зоя не плакала. Ще пам’ятала мамину науку: плакати – то невихованість. Але весь вільний час сиділа біля Альфи і гладила її по впалих боках, по морді, по лапах. Зараз стало видно, які у Альфи широкі міцні кістки. З таким собакою і на ведмедя не боязко натрапити. Як не загризе, то віджене – це вже напевне.

Хоча Зоя щодня дрібнила їй свіже м’ясо і підносила до носа, аби нанюхала, за тиждень Альфа так нічого і не з’їла. Пила по декілька разів на день. І хоча ледь трималася на ногах, виходила на двір «погуляти». Вночі Зоя якось штурхонула Миколу. Їй здалося, що він хропе. Але то хрипіла Альфа. Ранком Зоя за звичаєм піднесла на долоні шматочки м’яса. Альфа трошки підвелася й попоїла. Тоді Зоя вичавила собі на долоню жовток від яйця і піднесла Альфі. Та понюхала і помалу весь-весь жовток вихлебтала пошерхлим гарячим язиком. Зоя з надією спостерігала: може, таки одужає. Альфа звелася на лапи, вийшла на двір, ледь не перечепившись за поріг, дійшла до паркану і лягла, поклавши морду на лапи. Здавалося, заснула. Хай полежить на свіжому повітрі, майнула у Зої думка. Але коли ввечері Зоя підійшла, аби завести її додому – Альфа вже захолола. Там її і поховали – біля паркану.

З останньою жменею землі Зоя ухопилася за паркан. ЇЇ почало нудити. Микола подумав, то через смерть Альфи, і ладен був вбити себе. Але то давалась взнаки перша вагітність – Зоя була при надії.

4

Одна з «перемог» Жовтневої революції – втілення в життя ідеї жіночої рівноправності. Самих ідеологів нового типу радянської родини жбурляло від повного заперечення існування сім’ї до прискіпливого партійного контролю особистого життя кожного радянського індивідуума. В останню чергу держава опікувалася долею жінки – вона викликала цікавість тільки як постачальник дешевої робочої сили для виконання грандіозних проектів партії та інкубатор для поповнення рядів майбутніх будівельників комунізму. Тож, коли ідеї «вільної любові» не принесли бажаних результатів, молода держава почала законодавчо зміцнювати інститут сім’ї: реєструвати шлюб стало обов’язково, розлучатися – не бажано, а робити аборти – заборонено.

Аби жінка надовго не випадала з ладу, відпустка по пологам становила два місяці. І це ще багато! В колгоспах мати-породілля виходила на поле вже через два тижні. А маля з двомісячного віку потрапляло в ясла. І так з пуп’янка воно слухало не мамині казки, а ідейно відформатовані розповіді про героїв радянської епохи. Якщо дитину геть нема кому глядіти – віддавай до цілодобової групи або ж до інтернату. Держава виняньчить. Держава навчить. Держава знайде їй застосування. Це вже будьте певні.

З приходом до влади Хрущова хоча б почали відкривати якомога більше дитячих закладів. Та й легальні аборти поновили.

Зоя не мала з ким у родині порадитися щодо можливої вагітності: із свекрухою говорити про таке було ніяково, а Галя для неї не була авторитетом ані з якого питання. Тож Зоя пішла до Райки. Та вислухала підозри щодо вагітності, дещо поспитала і відповіла ствердно:

– Вагітна, безперечно. Що тобі, травички?

– Та ні… Буду народжувати.

– Тож тоді якомога швидше треба їхати в район, аби тебе поставили на облік. А то вкрадуть відпустку за пологами.

– Як то: «вкрадуть»?

– Вони мають надати тобі лікарняний по своїм розрахункам: 56 діб до пологів, 56 – після. Як там вони рахують – не знаю, але як перший раз запізно там з’явишся, можеш взагалі під час роботи народити. Тож не зволікай.

За тим, за сим Зоя таки не відразу потрапила в лікарню. Але це її не надто турбувало – до пологів ще треба було добутися, а зараз вона, крім одного випадку нудоти, ніяких особливих змін в собі й не відчувала.

Зоя на копальні робила геологом – за фахом. Її справою було знаходити місцини, що обіцяли товстий шар золотоносної породи. Тож вона вдягалася в робу, гумові чоботи – болотисті місця траплялися часто-густо – брала із собою полотняні мішечки для проб, карту і йшла вишукувати нові поклади золота. З нею відправлялися декілька чоловіків, що мали копати землю.

Попервах Зоя ніяковіла з чужими чоловіками: адже цілесенький день! І попоїсти треба, і таке інше… Але згодом звикла. Та й вони вважали, що Зоя – «свій-своїсінький» хлопець: Зоя була не пихата, не манірна, з почуттям гумору, а в камінцях тямила краще за багатьох чоловіків, що й виросли тут.

Тож потроху чоловіки вирішили, що Зою можна залучити до своїх справ. Серед них був один осілий засланий – Мишко. Він свого часу теж навчався в університеті. Через те, мабуть, його й обрали як парламентаря. Якось вони вже поверталися з пошуків, хлопці дещо випередили Зою, а Мишко наче ненавмисне опинився поряд.

– Я чув, ти з великого міста приїхала, зі столиці?

– Так, із Мінську. Гарне місто!

– А я з Новосибірську. Там залишилася дружина, син. Сумую…

– Так чому ж не повернешся?

– Залюбки б повернувся! Та тільки кому я там потрібен? Судимий, засланець. Ані шеляга за душею, ще й на роботу такого ніхто не візьме. Хоча, можливо, таки повернуся… Тільки не з пустою кишенею! – Помовчав. – А чому не питаєшся: яким чином?

– Яким чином?

– Так от… Ти скільки заробляєш?

– Начебто ти не знаєш.

– Не надто рясно… А як побільшити платню – не замислювалася?

– Пройде час, вислуга років, підвищення…

– І це скільки становитиме?.. Отож… А є можливість збагатитися швидше і значно більше… Тільки треба не всі зразки віддавати в контору – хто там знає, скільки ми їх наколупали!

Зоя мовчала, хоча почала здогадуватися, куди той хилить.

– Ти не переймайся – в справі ніякі не злодюжки. Ризику ніякого! Ми ж потроху, непомітно… Золото куплятиме Шмуля Рувельович. Культурна людина, освічена. Працює дантистом у районі…

– Мишко, зупинися. І давай домовимося: ти нічого не казав, я нічого не чула!

– Донесеш?

– Ні. Але… Слухай, Мишко! Кидай такі справи, кидай! Це може зле скінчитися.

– А це ми ще подивимось!..

Після розмови вони продовжували працювати як і зазвичай. А трохи згодом Мишко зник. Не звільнився, не виїхав – зник. Ніхто його не шукав. Кругом тайга! Де там його шукати? Та й навіщо?

Зоя, щоправда, трохи шкодувала за Мишком: він серед її бригади був єдиний міський, тож розумів її тугу за Мінськом. А тут вже й черевце почало випирати, і ходити стало важче. А з іншими чоловіками обговорювати свою вагітність якось не кортіло…

На щастя, ліг сніг – і польові роботи у Зої припинилися. Тепер вона сиділа в конторі і наносили на карту досліджені ділянки. Пологи лікарі їй нарахували десь в середині січня – після Нового року. Новий рік – то чи не єдине свято, що святкували в цій глушині.

В селі нещодавно відкрили клуб. Місцеві мешканці туди товпою товпилися. До цього часу їм нікуди було себе діти, як випадала вільна часинка: церкви в селі не було. То ж в клубі завжди було чимало людей, не залежно від того, чи там відбувалася лекція з астрономії, чи політінформація з міжнародного стану…

А коли показували кіно, то це вже був повнісінький аншлаг. Ходили і старі, і малі по кілька разів – і не важливо, який там фільм.

Кіномеханік якось привіз «Карнавальну ніч» Рязанова з молоденькою Люсею Гурченко в ролі Вірочки Крилової.

Була неділя, десь кінець грудня. Зоя вже була у відпустці по пологам і вдома трохи нудилася. Тож запропонувала Миколі теж сходити подивитися фільм, про який всі відгукувалися із захопленням.

В фойє клубу було холодно, тому всі поспішали зайти в кінозал – там хоча і не досить натоплено, зате людно – і кожний правив за таку собі тепленьку грубу.

Зоя побачила у кутку фортепіано – справжнє чорне диво фабрики «Красный Октябрь», а якщо чесно, то фабрики «Беккер», яку одразу після революції більшовики швиденько експропріювали. Провела пальцем по лакованій поверхні – пилюка. Видно, вже давно ніхто навіть не торкався. Відкрила кришку і почала грати єдине, що встигла вивчити за кілька уроків і чого не оминає жоден музикант-початківець – «Сурка» Бетховена:

Мі – ля – ля, ля – ля, сі—до – сі—ля – ля,

Сі—сі, до – сі —ля – сі, мі…

Магія музики діяла настільки сильно, що, здавалося, викривила обрій в інший бік, зсунула час на два сторіччя – і показала маленького хлопчика-блукача, що чимчикує з гірської Швейцарії до багатої Німеччини. А за спиною в нього дерев’яна клітинка з дресированим байбаком.

І перший кусень від заробленого окрайця хліба перепадає тваринці, а наостанок, як залишиться – хлопчику.

Ля – сі – до – до, ре – ре, мі – мі, ре – ре,

До – сі— ля, до – сі— ля, сі— ля…

Рипнула долівка. Зоя боязко озирнулася – чи не насваряться. І помітила кількох жінок, що не поспішали в теплу залу.

– Грайте, грайте ще. Так гарно!

Тої миті вирішила для себе: як там що, а колись куплю собі фортепіано і навчуся грати!

Фільм обом сподобався, насміялися досхочу.

На вулиці відчувався неабиякий мороз. На безхмарному небі рясно-рясно сяяли величезні зірки. Додому йшли поволі, обговорювали кумедні епізоди з фільму. Треба правду сказати, Зоя також хотіла б опинитися серед святково вдягнутих людей, послухати музику, потанцювати… Не втрималася – сказала Миколі, як вона сумує за великим містом, за домівкою! Микола був досить добрим, але цієї туги геть не розумів:

– Та хіба ж у нас погано?! Он влітку скільки в лісі всього родить: ожина, малина, журавлина, гриби! А скільки звірини! А яка риболовля! А прокинешся раненько, гонитимеш телятка до річки – яка тиша, яке роздолля!

Зоя не мала звички сперечатися. Та коли прийшли додому, де попід почорнілими стінами крім неї тулилися ще десятеро людей, мимоволі подумала, що залюбки обміняла усі тайгові щедроти на єдину маленьку кімнату в Мінську.

Зоя не встигла роздягнутися, як їй щось стало зле.

Вона повільно опустилася на лаву, скоцюбилась та дочекалася Миколу – він якнайщільніше зачиняв двері, бо мороз все посилювався. Зайшов, почав стягувати кожух. Зоя млявим голосом зупинила:

– Зачекай, не роздягайся… Сходи поклич Райку.

– Навіщо вона тобі? Зараз же ніч на дворі! Може, вже завтра сама й сходиш?

– Поклич… Щось зі мною не все гаразд…

Райка прибігла дуже швидко: напіводягнена, захекана. Ще від порогу запитала Зою:

– Що, почалося?

– Та не знаю… Ще не час… Але мені щось зле.

Вони про щось тихенько пошепотіли, і Райка рішуче почала командувати:

– Миколо! Щодуху йди закладай воза – і мерщій в район! Зоя от-от народить!

– Та контору ж до ранку зачинено!

– Попроси воза у шорців! Тільки швидше, швидше! А то народжуватимете в дорозі!

В дорозі – то було б дуже доречно: мороз вже сягнув сорока п’яти градусів.

Микола повернувся з позиченим возом. Намостив кожухів, закутав Зою по очі та стьобнув бідну конячку, аби швидше бігла. Зоя під кожухами пригрілася і навіть трошки задрімала.

В лікарні Микола довго грюкав у двері, доки нарешті вигулькнула заспана чергова лікарка. Глянула на Зою і здивовано спитала:

– Чого це ви проти ночі гамселите в двері? Їй ще до пологів гуляти й гуляти. – Зоя була худа, як жердина, і животик мала маненький. – Ну, як приїхала, то вже залишайся. Тут заразом і Новий рік стрінеш. А ви, татусю, повертайтеся додому. Раніше, ніж через тиждень, новин не чекайте.

Микола, аби марно не товктися на морозі, неквапно поїхав назад.

Мабуть, він не встиг добутися додому, як у жінки почалися перейми. А коли світанок ледь-ледь розігнав нічну імлу, Зоя народила дівчинку. Породілля була геть знесилена. Тож тільки глянула на щось, дуже схоже на зайця, якого щойно оббілували, і впала в забуття.

Лікарка доброзичливо примовляла:

– Спи, спи… Ото тільки і часу буде виспатися, що у лікарні. Ач, яке маненьке, а всі сили у мамки висотало!

Було 29 грудня, понеділок. Важкий день, як кажуть. День невдачливих невдах. Коли малу принесли годувати, Зоя вже відпочила і нетерпляче чекала на зустріч з дитиною.

Дівчинка народилася маленькою, вагою щось трохи за два кілограми. Голова була лиса, як коліно. На лобі красувалася червона пляма, а попід одним оком – коричнева. Зоя аж сторопіла: якесь воно… Якась дитина не дуже гарненька, ще й родимки на обличчі…

Санітарочка побачила здивований погляд Зої і трохи її заспокоїла:

– Ви не перейматися, що забагато срібла ляпнули в очі. Воно навіть на краще – оченята не закисатимуть.

– Так то ліки! А червона пляма – що воно таке?

– Ото вже її власне. Це така родимка. Але с часом вона зблідне, та й це ж дівчина – волоссям прикриє…

– А вони всі народжуються такі… кумедні?

– Всі, всі! А потім звикаєш – і своє видається найкращим.

На другий день приїхав Микола – йому подзвонили на роботу.

Подивився на первістка, хотів одразу ж й забрати обох, та в лікарні щодо породіллі були невблаганні: аби оклигала, має побути в лікарні дванадцять діб. А коли чоловік поїхав, лікарка приязно примовляла:

– Це в тебе перші пологи? Ну і куди ти поспішаєш? Відпочинь, сердешна. Чи тут тобі погано? За дитиною глядять, тебе свіженьким годують! Спиш досхочу! Знаєш, скільки ще ночей з малою не доспиш? Ще згадуватимеш лікарню, як рай!

Зоя не раз і не два згадувала слова лікарки. Коли згодом повернулася з немовлям додому, родичі не тільки не опікувались, аби Зоя зайвий раз чи поїла чи відпочила, а й взагалі забували про неї.

В родині не призвичаєні були їсти з окремих тарілок, та їх би і не вистачило на всіх. Мати виставляла горщик з їжею посередині столу. Спочатку їв батько – від пуза. А потім всі інші одночасно сьорбали ложками, хто скільки встигне.

Якось на вечерю свекруха наварила картоплю «в мундирі». Зоя забарилася – саме годувала немовля. Нагодувала, сіла їсти, а горщик був пустий. Хоча б хто відкинув одну-дві картоплини. Зоя взяла скибку хліба, посолила – ото й уся вечеря. Хліб пекли самі. Звісно, були хазяйки, в яких хліб вдавався такий смачний, пухкий, що за вуха не відтягнеш. А Миколина мати готувати геть не вміла. Хліб в неї вдавався глевкий, каша – грудочками, наполовину сира. Зоя подумки дивувалася: викормити стільки дітей і не навчитися готувати манну кашу! А де ж його було навчитися? Коли діти були малі, батьки чи не весь час рубали ліс. Готувати було ніколи, та й частенько ні з чого. Траплялося, з голоду їли мох. Яка там каша…

Через два місяці Зоя мала вийти на роботу. Ясла були тільки в районі, тож малу гляділи по черзі всі, хто був вдома. Це було таки краще, ніж відвозити дитину в інтернат. А ще Зоя відчула, що вагітна другою дитиною. Овва! Як піде такими темпами, то й у них буде десяток дітлахів.

З минулого досвіду вирішила не зволікати й встати на облік якомога раніше. Тож якось обрала день та й поїхала в район. Коли добулася до лікарні, зрозуміла, що там щось трапилося. У дворі, у приміщенні товклися люди, а дільничний, що тільки-но прибув, ще не встиг отямитися і повідганяти усіх від місця пригоди.

Зої також стало цікаво, що воно там скоїлося – і вона поза спинами увійшла до приміщення. В кабінеті дантиста на підлозі лежало два тіла. Один з них був Шмуля Рувельович – освічений, культурний, але мертвий. З перерізаною горлянкою. Другий мрець був Мишко. Зі скальпелем у серці. Що там вже між ними відбулося… Хто тепер скаже?

Зоя від переляку забула, чого приїхала. Вона позадкувала-позадкувала з лікарні і поспіхом повернулася до села. Про цю трагедію нікому нічого не розповіла. Але нишком зронила сльозу. За Мишком… Трошки він їй подобався, як правду казати.

Родовище, що там працювали Микола з Зоєю, було вже майже вичерпане. Тож Миколу перевели на більш перспективну ділянку – до Спаську. Там теж була копальня. Її було закладено ще минулого сторіччя, на день православного Спаса. І назва містечка звідтіля.

Зої вже трішки залишалося до наступних пологів – тож вона подумки раділа, що вони поїдуть в інше село і житимуть самі.

Кілька місяців вона посидить з обома дітьми, а там винаймуть якусь жінку за няньку – зарплатні б вистачило.

Микола поїхав перший, влаштувався. Їм надали хатку аж із двома кімнатами. Палац! Зоя вже планувала, де стоятиме одне дитяче ліжко, де друге…

Коли одного дня на порозі їх нової оселі з’явилися лантухи, валізи і вся численна Миколина рідня: свекор із свекрухою, Валя, Ніна, Сашко, Только… І Галя з Хамзою. Галя от-от мала народити.

Зоя з відчаю аж сторопіла. Ледь дочекавшись чоловіка з роботи, відтягнула його в другу кімнату і з пересердя мало не розридалася:

– Що це за новини?! Вони що – назавжди?!

– А що? Тобі ж легше буде – як народиш!

– А мене не треба було поспитати?

– А хіба ти не рада? Вони в листі писали мені щодо переїзду – я й погодився…

Микола аж ніяк не хитрував – він був певен, що ото жити разом має бути до вподоби і жінці.

У Зої геть зник настрій впорядковувати оселю. Та й важкувато було: якщо за першої вагітності вона майже до пологів ще легко ходила в поле за зразками, то за другої додалось стільки ваги, що Зоя ледь пересувалася. Припускали навіть, що буде двійня. У свекрухи народжувались декілька близнюків, тільки одразу помирали.

Трохи згодом Зоя народила сина – одного, зате справжнього велетня, більш як п’ять кілограмів вагою. Майже одночасно народила й Галя – дівчинку.

Галя й до того ані за холодну воду не бралася, а тепер в неї була відмовка: «В мене дитина». А що у Зої двоє дітей, і вона ще й працює – то якось забувалося.

Серед безрадісних буднів у Зої майнув щасливий просвіт: приїхав тато. Він нещодавно повернувся з відрядження в Угорщину. Там він накупляв силу силенну дитячих речей – Угорщина славилася дитячим трикотажем. Тато привіз величезну валізу, яку напхав тільки дитячими одежинками.

Коли він відчинив кришку, з Галі миттєво злетіла її звичайна дрімотна байдужість, і вона перша підбігла до валізи з радісними вигуками:

– Яка краса! Тут усім вистачить!

Зою трохи штрикнуло самолюбство: адже це до неї приїхав тато! І дарунки віз її дітям! Мала б спитати дозволу. Та Галя вже випатрала валізу і порозкладала речі на ліжко. Господи! Які ж вони були гарненькі: рожеві, блакитні, жовтенькі, біленькі… В цій обшарпаній кімнаті вони виглядали, як золоті самородки на купі шліху[31].

Зоя залишила Галю порсатися серед дарунків, а сама потягнула тата до кухні, аби спокійно погомоніти. Тато розповів, що Наташа одружилася і живе разом з ними. А Віталік поступив в політехнічний інститут. Він хотів, як і Зоя, навчатися на геолога, але факультет закрили: в такій кількості фахівці були не потрібні.

Зоя не стала жалітися татові на родичів. Він і сам був не сліпий, але вголос казав тільки про гарне: який відповідальний у Зої чоловік, який працьовитий, добрий; як опікується старенькими батьками.

Хоча батьки Миколи були значно молодші за тата. Тільки що життя їх не жалувало. А свекор ще й пив. Коли сіли снідати, запропонували самогону й гостю. Він, аби не образити різкою відмовою, сказав:

– Та я вже чаю попив…

Нічого більш кумедного в цій родині не чули: ото хіба причина відмовитися від чарки!

Тато поїхав, а на родину чекало горе: померла свекруха. Щось із кілька тижнів в неї наче болів живіт. А чи то був шлунок, що був підірваний ще з молодості, чи жіночі органи, що свекруха до смерті випалювала з них небажані вагітності – ніхто не знав. Вона й не жалілася ніколи. Полежить-полежить – та й підводиться поратися по господарству.

Як її не стало, сяк-так налагоджене господарство просто розвалилося. Якось вважалося, що всю хатню роботу свекрухи тепер має виконувати Зоя. Тобто, коли вона поверталася з роботи, всі чекали, доки вона наготує їжу; прибиралася тільки Зоя, іншим бруд не заважав; її дітей гляділи всі, тобто ніхто.

Якось Зоя повернулася з роботи і побачила сина, що сидів на підлозі на купі власних нечистот, з цікавістю занурював туди руки і мастив це добро собі на голову. В кімнаті з дорослих була тільки Галя. Зоя, стримуючи лють, похмуро спитала:

– Хто глядить дітей?

– Люська глядить. А що? Всрався? Та нічого, зараз же тепло…

Ото була, мабуть, остання крапля на терезах рішення, що визрівало вже давно: їхати звідсіля!

Зоя написала розпачливого листа татові і попрохала поспитати в Мінську щодо роботи.

Микола, як почув про таке рішення, мало не сторопів:

– Та куди ж ми поїдемо? Що ми там робитимемо?

– Миколо! Ти навіть не уявляєш, що існує інше життя – нормальне! Я не хочу, аби мої діти росли серед вошей та ведмедів!

– Та коли там ті ведмеді трапляються? Хіба що інколи… А як же родичі?!

– Та чому ж твоїх родичів повинна тягти саме я?! Дівчата вже повиростали, дід тільки пиячить і спить. Кого я маю тягти: Галю з Хамзою?!

– Та хлопці ще…

– Як знаєш! Я поїду – з тобою чи без тебе! З мене досить! Досить!!!

Миколі рішення давалося важко. Правда, в нього з’явилася надія, що все якось владнається, коли вони отримали невтішного листа: роботи для геолога і гірничого майстра в Мінську не було… Може, років через п’ять або ж десять, як почнуть будувати метро… Зоя вже не хотіла чекати жодного дня, то ж попросила тата написати в Кривий Ріг до тьоті Віри. Її чоловік тепер був неабияким цабе: головний інженер рудника.

Незабаром прийшла відповідь: в Кривому Розі найбагатше родовище залізної руди, фахівці конче потрібні, тож можна їхати.

І невдовзі потяг повіз всю Зоїну родину до Кривого Рогу.

5

З неба Кривий Ріг скидається на удава: там, де голова – центр міста, а далі – довге-довге звивисте тіло. Місто, що будувалося навкруги численних копалень, розтягнулося з півночі на південь аж на сто з гаком кілометрів! Зате завширшки було ледве кілометрів із тридцять. Протягом міста набудовано кілька шахт: Північна, Південна, Центральна. А ще була шахта Червона – в ній видобували руду з найбільшим вмістом заліза. Через те й колір руди був червоний, і все навкруги було червоне: будинки, горобці; влітку – дерева, взимку – сніг. Все було червоне.

Крізь все місто тягнулася одна довжелезна дорога. Їдеш степом-степом – трапився мікрорайон з будинками. І знову: степом-степом – до наступного заселеного шматочка.

Але, як далеко не їхати – то це було досить гарне місто.

Зоя з родиною оселилися в затишному районі. Поряд був заквітчаний сквер, парк – з дитячими атракціонами, з танцмайданчиком, з впорядкованим пляжем. Неподалік жила родина тьоті Віри – разом з бабусею. Вони стріли Зою дуже привітно, допомогли облаштуватися, сиділи з дітьми, доки вирішувалося питання з дитсадком.

Зоя наче оклигала від тяжкого сну – така була щаслива! Її аніскільки не турбувало, що за хлібом треба було постояти в черзі – давалася взнаки політика Хрущова сіяти замість традиційних сільськогосподарських культур кукурудзу – на корм свійським тваринам.

А от Микола в місті нудьгував. Свою тугу за лісовим роздоллям він бодай трохи вгамовував риболовлею.

Кривий Ріг стоїть на річці Саксагань, що впадає в Дніпро. Річка начебто й невелика, а риби мала рясно-рясно. І не якісь там бички для кошеняти, а карасі, коропи, судаки. І траплялись досить величенькі. То ж риба в домі не виводилася.

Зоя з Миколою влаштувалися працювати на шахту «Південна». Зоя – дільничним геологом, Микола – гірничим майстром. На вихідних гуляли в парку. Син швидко наздогнав дрібненьку сестричку. А що Зоя їх обох однаково коротенько стригла і однаково вдягала, то подекуди незнайомі перехожі питалися: «То у вас близнюки?».

Зоя досить швидко опанувала нову роботу. Вона мала раз на тиждень спускатися в шахту, збирати зразки і наносити розташування перспективних ділянок на карту. В шахту робітники спускались у кліті – це такий примітивний ящик з дощок з відкритим верхом, в якому стоячки розміщалось десь із тридцять чоловік одночасно. Нещасні випадки траплялись досить таки часто. Але ж і на пенсію шахтарі виходили аж на десять років раніше інших робітників, а в Радянському Союзі марно пільги не надавали.

До чого Зоя не могла призвичаїтись, то до виживання на зарплатню. В Сибіру як-не-як родину підтримувало власне господарство. Начебто вони обидва шахтарі, заробіток у обох пристойний, а от грошей вистачало тільки-тільки.

Була в них в підрозділу одна молода бездітна єврейка – Ляля. Тобто, її звали Лариса, але прізвисько до неї прикипіло так міцно, що вона на ім’я вже й не озивалася. Ляля, як ще навчалась у технікуму, їздила на практику в Тюмень.

Щось вона там собі застудила, тож дітей в неї не було. А весь свій невитрачений материнський інстинкт Ляля перенесла на чоловіка – Борєчку. Він вже невідомо скільки років навчався в інституті на денному відділенні і все ніяк не міг довчитися. Кілька разів його відраховували за неуспішність, та Ляля йшла, домовлялась, і Борєчка поновлював навчання. Вміла Ляля вмовляти.

Як Ляля примудрялася виживати на одну зарплатню разом із нетямущим чоловіком – невідомо. Хоча ні – відомо. Вона трішки підторговувала. Але робила це з таким безневинним виглядом! Коли продавала дефіцитну кофтинку або імпортні черевики чи не в два рази дорожче за магазинну ціну, переконливо твердила:

– Розумію, що дорого! Але ж сама так купила! Тільки мені (або Борі) не підійшло!

Того часу були популярні усілякі товариства, як от «Червоний Хрест», «Товариство потопаючих на воді», «ДТСААФ» – і безліч інших товариств, що успішно жебракували серед сумлінних працівників великого могутнього. Невідомо, що вони робили та кого рятували, але щомісяця кожний мав купити марку, тим самим внести якусь копійчину бодай не утримання їхнього керівного апарату. Зоя зазвичай мовчки купляла марки – однаково не відчепляться.

А от якщо з Лялі намагалися отримати бодай одну копійку, вона починала репетувати, наче її ріжуть:

– Та що я ці гроші друкую, чи що? В мене родина, в мене чоловік на денному, в мене зарплатня найменша у відділку! – і репетувала доти, доки її не залишали в спокої.

Зоя вже зовсім призвичаїлась до роботи. В обідню перерву залюбки грала в шахи із співпрацівниками – чоловіками. І нерідко вигравала. Ляля в обід обдзвонювала свою численну єврейську родину.

Якось Ляля підсіла до Зої і почала марнувати компліменти:

– Зоєчка! Звідкіля ти родом? В тебе така біленька шкіра на обличчі, така гладенька! Видно, що в тебе є дещиця блакитної крові! Чи не так?

Зоя вже набрала в легені повітря, аби докладно розповісти про свою рідню, як Ляля трохи не дотрималась ролі і надто швидко перейшла до прохання:

– Чи не подивишся контрольну по математиці? Боря в мене тямущий, тільки цю тему ніяк не опанує!

Зоя ледве не засміялася з себе: це ж треба так легко потрапити на гачок лестощів Лялі! Наче забула, що Ляля дарма мізинцем би не ворухнула. І всіх на свій аршин міряла. Звісно ж, в обід Зоя порішала їй всі приклади – хіба ж їй важко?

Якось Зоя зайшла до універмагу, що також був неподалік. Неквапно пройшлася всіма відділами… І затамувала подих від захвату. В найбільш віддаленому куточку розташувався відділ музичних інструментів. За червоною стрічкою були виставлені баян, акордеон, скрипка, віолончель, якісь ударні інструменти… І фортепіано. Зоя з тугою подивилася на ціну – ні, найближчим часом їм стільки грошей не назбирати. Повернутися та піти від своєї мрії теж було не сила. Тож вона накинула оком на акордеон. А там вже ціна була не така вже й жахлива. Тож кілька місяців потому вони з Миколою принесли додому зелене перламутрове диво.

Зоя накупляла нотних журналів. І тепер вечорами в їх оселі лунали вальси Штрауса, що навіювали відчуття шарму і розкоші навіть в їх напівпорожній бідненькій квартирці. І то були чи не найщасливіші хвилини в житті у Зої.

Родина жила бідненько, але дружно. А що Микола звик до великої родини, та й Зоя не опиралася, то вирішили народити ще одну дитину. Народилася дівчинка. Третя дитина відкинула добробут родини за межу нужденності. І як ото до революції в родинах було по сім-вісім дітей? Мати зазвичай не працювала, добувачем був батько – робітником, не власником. І вирощували! А зараз все висотував радянський спрут на маніакальні проекти та поміч братнім країнам. По суті – на підтримку свого впливу на якомога більшу кількість країн і на демонстрацію своєї могутності.

На народження онуків приїхав Зоїн тато. На цей раз окрім дитячих речей він привіз з Угорщини дарунок і для Зої. То була натуральна шуба. Не шуба, а диво: біла-білесенька, з великим коміром, зі сріблястими ґудзиками. Навіть чохол, що в ньому продавалася шуба, був казково красивий.

Хоча зараз було літо, Зоя одягла обнову й пройшлася кімнатою. Як же жінку змінює одяг!

А коли батько поїхав, Зоя напхала в чохол якомога більше нафталіну та й повісила шубу глибоко в шафу. Куди вона в ній ходитиме? На шахту? То шуба за одну мить з білою перетвориться на червону. Хай висить, може, коли й трапиться нагода похизуватися.

Якось у двері постукали. І на порозі з’явився… Ні, не свекор. Той приїде трохи згодом, з новою дружиною…

На порозі стояв одягнений у військову форму Сашко, що тільки повернувся з армії, навіть додому не заїхав. Він за три роки змужнів, зміцнів і дещо ніяковів перед невісткою.

Сашко таки подорослішав. Він намагався якомога більше робити по дому, хапався за будь-яку чоловічу роботу, охоче грався з дітьми. І часто наче вибачався:

– От знайду якусь гарненьку хохлушку, одружуся – та й з’їду від вас, не заважатиму.

Він влаштувався на їхню ж шахту бурильником. А так як і заробляв непогано, і характер мав добрий, то й дівчина невдовзі у нього таки з’явилася. Зоя вже мізкувала, коли оголосять про одруження.

Та якось Сашко з побачення прийшов п’яний, як чіп. І не виходив з горілки кілька діб, навіть роботу прогуляв.

Зоя обрала мить та поспитала у Миколи:

– Вони що, посварилися?

– Та ні, тут інше…

– То ще помиряться? Що там трапилося?

– Сашко відбував армію в Чехословаччині. А там в 1968 році заколот був, пам’ятаєш?

– Та щось таке…

– Проти наших військових застосували якусь гидоту…

– То й що?

– Тепер у Сашка не може бути ані дітей, ані коханок…

– Тобто… Як?

– А ніяк.

Зоя почала розуміти. Спитала з жалем:

– І що ж він тепер робитиме?

– Не знаю… Пиячитиме.

Чехословаччина аж ніяк не перша намагалася збочити з соціалістичного шляху, на який її настирливо пхав Радянський Союз. В 1953 такий же заколот був у Німеччині, в 1956 – в Угорщині.

Невдоволення і виступи народу відбувалося і в інших державах Соціалістичного табору, які вдавалося придушити тільки за допомоги Радянської Армії. На її утримання, звісно, витрачались величезні кошти, аби вона функціонувала не тільки в своїй країні, а й далеко за її межами. Крім того, Радянський Союз підкидав грошенят комуністичним партіям багатьох держав Азії, Африки, Латинської Америки…

І хоча в 1961 році радянський космонавт першим ступив у космос, звичайні люди потроху-потроху ставали жити, майже, як злидарі. Це бачили не тільки пересічні громадяни, а й представники передової інтелігенції. Їх не страчували, не висилали. Але для таких гостинно відчинялися двері численних психіатричних лікарень. Ото там і базікайте, скільки заманеться… Хоч живі залишалися, дякувати Богові.

Сашко таки попивав. Хоч не встромив голову в духовку та не наковтався отрути. Але збайдужів, змарнів, постарів одразу на кільканадцять років. З огляду, що він непогано заробляв, таки знайшлась жіночка, що згодна була його взяти до себе. Щоправда, віком була, як його мати. Він так і призвичаївся її називати – мамка. І переїхав до неї назавжди.

…У Зої діти повиростали. Чим далі, тим важче було не тільки прокормити, а ще обути-одіти. Що грошей завше не вистачало, ще й купити було ніде – на все був дефіцит, від зубного порошку до меблів.

А тут ще наблизився бабусин ювілей. 90 років – то-таки дата! Обіцяли родичі наїхати – тьотя Люба з чоловіком, тьотя Надя зі Свєтою. Свої криворізькі родичі поприходять з дружинами, з дітьми, з онуками… І що ж його вигадати на дарунок?

Квітневим понеділком Зоя стрімко увійшла до кабінету. Сьогодні до бажання не запізнитися на роботу додавалася тривога, чи не трапилось чого на шахті: на вихідних було зареєстровано підземні поштовхи силою до чотирьох балів.

Це був відгомін потужного румунського землетрусу[32]. Щоправда, в п’ятиповерхівці, де мешкала Зоїна родина, не всі пожильці зрозуміли, що воно було. А ось дев’ятиповерхівки трусонуло добряче, попри нічний час вискакували, хто в чому був. Що тоді казати про шахту з її штучними порожнечами на місці відпрацьованих копалень, прошарками м’якого ґрунту, запаморочливою глибиною діючого стволу?

Офіційно мешканців Кривого Рогу запевняють, що місто розташоване на потужній цілісній брилі, а тому ані землетрус, ані вибухи на шахтах поколивати її не можуть. Але чи так це насправді? Полюбляли у нас казати: жертв та руйнування немає.

Чоловіки дійсно скупчились за одним столом і обговорювали цю небезпечну подію. А Ляля, байдужа до землетрусу, прикипіла до слухавки і провадила оперативку із своїми родичами:

– А як тьотя Соня? А Мишко? А дядя Яша? А близнюки?

У Зої майнула думка, що цей щоденний діалог можна дещо скоротити: як-не-як, це робочий час. Але є начальство, хай переймається.

Ляля на мить відклеїлася від слухавки:

– Зоєчка, ти сьогодні напрочуд гарно виглядаєш.

– Щось потрібно? – Зоя відповіла не то що різко, а глузливо, аби Ляля не витрачала марно зусилля на лестощі.

– Навіщо ти так, відразу… Ти в коштовних камінцях тямиш?

– А що, Боря вже перейшов на геологічний?

– Зоєчка, яка ж ти дотепна! Зовсім ні. Просто одна родичка принесла прикрасу: начебто старовинне кольє з богемського гранату. Тільки камінчики якісь дрібні – чи то відламки? І срібло якесь тьмяне… Подивишся?

У Зоїній голові наче клацнув перемикач: богемський гранат! Та заспокойся ти, чи мало по світу прикрас? І скільки часу пройшло – це не може бути бабусине кольє…

– Неси, подивлюсь…

– Навіщо ж нести – воно зі мною.

Ляля порилася в сумочці і дістала невеличку дерев’яну коробочку. Зсередини вона була обтягнута чорним оксамитом, аби вигідно показати прикрасу.

Це було саме те кольє, сумнівів ніяких. От і передостанній камінчик темний, майже коричневий…

Зоя захриплим голосом запитала:

– Скільки?

Ляля була аж занадто досвідчена торговка, щоб не відчути покупця. Вона почала щось белькотіти, що це родинна реліквія… І тільки через скруту… І то із завеликим сумом… Врешті-решт вона назвала суму, за яку, на думку Зої, можна було купити невеличкий космічний корабель.

Невідомо, навіщо, але спитала:

– Кілька днів почекаєш?

Ляля цнотливо потупила оченята, що загорілися, і погодилася почекати. Ціну вона вигадала дійсно космічну, і не сподівалась стільки вторгувати.

Зоя йшла додому, неначе в тумані. І навіщо вона просила Лялю про відстрочення? Все одно таких грошей їй нізащо не знайти. А як було б гарно подарувати бабусі кольє! Ото б їй була радість!

Ця думка настирливо свердлила їй мозок. Зоя прийшла додому, глянула на кімнату… Жили дуже й дуже бідно. І раптом наче блискавка майнула ідея: а шуба! Розкішна шуба, що вже кілька років висить з нафталіном в усіх карманах. Зоя так її ані жодного разу й не вдягла, навіть етикетку не зрізала! Видно, що імпортна. Яка щаслива ідея! Як віднести її в комісійний, грошей має вистачити…

Зоя прожогом відчинила шафу, дістала шубу… Прислухалася до себе: чи не шкода? Та коли б вона її одягла? Не звикла Зоя до розкоші.

В комісійному приймальниця, як вгледіла чималенький лантух, спочатку покрутила носом: зимовий одяг, не сезон. Але коли Зоя розгорнула чохол, та швиденько сховала шубу під прилавок і відразу відлічила Зої гроші. Оце була прикмета часу: все варте уваги ховати під прилавком, аби не дратувати марно людей.

Зоя видохнула з полегкістю. Їй вже так кортіло показати бабусі її кольє, а заразом і поспитати, як воно знову опинилося в чужих руках.

Гостей покликали на неділю, аби усі були вільні. Біля їх будиночка була невеличка садова діляночка, де сьогодні бігали галасливі дітлахи.

Зоя зайшла в кімнату до бабусі Агати. Аби була більша несподіванка, завела розмову про дідуся, про кольє… Бабуся охоче підтримала розмову:

– Тобі до цих пір цікаво? Адже я вже два покоління онуків зростила на розповідях про дідуся, про революцію, про війну…

– А про кольє? Розкажи мені про кольє.

– Та це майже містична історія! Воно наче переслідувало мене. Неначе хотіло виконати волю мого чоловіка, аби я носила його дарунок і не забувала коханого. Тільки цим я пояснюю, що воно повернулося до мене, коли твоя мама померла від аборту.

– Як це – від аборту?! В неї ж був рак крові?

– Та ти що ж, так нічого і не знала?

Зоя миттєво засмутилася. Краще б вона і не узнала цього. Одна річ – захворіти і зовсім інша – такий кінець. Та бабуся примудрилася її заспокоїти.

– Заспокойся, дитинко. Це життя. Хто знає, на що воно б повернулося! От я втратила чоловіка зовсім молодою. Але в мене було все, заради чого варто жити! Він прожив зі мною лише десять років. Але це було чудово!

Того щастя мені вистачило, аби жити спогадами! Он у тебе діточки повиростали, уже з онукою прийшли. Це ж твоє на вулиці в рожевих пелюшках?

Зоя вже заспокоїлась, тож вирішила втамувати цікавість:

– А як же ти його в черговий раз загубила?

– Я й не губила. Дочка тоді ледь оклигала від пологів, рік був повоєнний, голодний, то ж я просто продала кольє знайомій єврейці.

– Давай я допоможу тобі його вдягти!

– Облиш, дитинко! Яке вже кольє на такій старій бабці?

Зоя непомітно глянула на бабусю: так, вона останнім часом помітно постаріла. Але все ще читала без окулярів – мовляв, я однаково погано бачу і в окулярах, і без них. І вперто відмовлялася, як хтось з молодих підтримував її. Вважала, доки сама ходить, вона нікому не заважає.

Удвох вони вийшли до двору. Перед дверима вишукалися кілька дітлахів і голосно заволали:

– З дев’яносторіччям, бабуся Агата!

Бажають довголіття численні онучата.

Хтось з дітей помітно гаркавив.

Агата підійшла до візочка з Зоїною онукою і підсунула під матрац своє кольє. Маля підросте – носитиме. А сама глянула на захід сонця. Так, вона прожила щасливе життя. І майбутнє її не лякає: там, за тією межею, вона зустріне чоловіка. Але він не образиться, якщо ще трошки почекає, а Агата по цю сторону межі ще стріне світанок. Бодай кілька разів, бодай раз…

Епілог

Усе минає. Прийшов кінець і зливі. Товариши у недолі, що тільки-но стояли пліч-о-пліч і разом ховались від негоди, почали розходитися, підсвідомо виокремлюючи собі власну площинку пляжу. І не дуже приязно дивились на того, хто розташовувався занадто близько.

Катруся прожогом побігла шукати ляльку. І знайшла – брудну, напівзасипану піском, з погнутою ручкою. Звісно, простіше її викинути і в найближчому кіоску купити нову, але ж для дитини вона – неабияка частина її світу.

– Дивись, яка вихована в тебе лялька! Як їй не боляче, не сумно, а вона тобі посміхається. І не плаче.

Бо плакати на людях – то невихованість. Але Катруся цю давню істину поки що не збагнула – от-от розрюмсається. А кому приємно чути, як репетує чуже маля? Треба її якось відволікти.

– Хочеш, покажу, де мешкала твоя пра-прабабуся?

– Хочу морозива.

Так. Звісно, так. Вона ще замала, щоб цікавитися своїми примарними пращурами. Її світ зараз обмежується дашком із рук батьків, який боронить її від усіх негараздів. Обрій – це найближчий кіоск з солодощами; найбільше горе – зіпсована іграшка; а найбільше щастя – зайва порція морозива.

Але пройде якийсь час – і вона, щороку набавляючи і в рості і в свідомості, розсуне захисний дах з сплетених татових і маминих рук і почне самотужки пізнавати світ. Через декілька років засвоїть, що живе на Запоріжжі – оплоту низового[33] козацтва. В якійсь точці життєвого вектора збагне, що навіть прадавня бабуся колись була молодша за неї, теперішню. А колись журно подумає, що в цьому віці пра-прабабусі вже не стало, а вона, здається, тільки-но починає жити. Всім нам важко збагнути, що наші пращури колись були молодші за нас.

А зараз Катруся втопила носа в «Ласунку» і не замислюється, які масті треба було намішати, аби виліпити оце маля: чорне блискуче волосся закриває поперек, а зелені очі величезні, як у переполоханого лемура.

І страшенно хочеться вірити, що вже на ЦЮ ляльку дмухатимуть тільки теплі ласкаві вітри…

Примечания

1

Останній польський король – Станіслав Август Понятовський (1732–1798) – польський король і великий князь литовський.

2

Крижі – поперек

3

Маршалок – сват.

4

Приварцабок – притолока.

5

Дружба – товариш нареченого.

6

Грайек – скрипаль, музика.

7

Осипанка – невеличке «рогате» печиво з кількома кутами (рогами) з круто замішаного тіста, усередині якого був горіх.

8

Європейський стандарт – 1435 мм; залізнична гілка Санкт-Петербург – Варшава поєднувала російську широку колію (1520 мм) і вузьку західноєвропейську.

9

Рішенням Віденського конгресу 1815 року центральна Польща увійшла до складу Російської імперії, інші польські території дісталися Австрії і Пруссії.

10

Хурман – кучер.

11

Конка – міська залізниця з кінною тягою.

12

Редингот – різновид півпальта.

13

Церква святої Марії Магдалини – православна церква у Варшаві, зведена в другій половині XIX ст. для потреб зростаючої російської спільноти, а також з метою надовго розмістити об’єкт характерно російської архітектури візантійського стилю у важливій точці міста.

14

Богемський гранат або піроп – різновид гранату, що на нього був великий попит у XVIII та XIX віках; видобувався в Чехії, на півночі Богемії.

15

Новгородське князівство – 1136 р. відокремлення від Києва, створення Новгородської боярської республіки.

16

Дебаркадер – застаріла назва залізничної станції.

17

Українська Центральна Рада – український представницький орган політичних, громадських, культурних та професійних організацій, який керував українським національним рухом. Період дії: 4 березня 1917 – 28 квітня 1918 року.

18

Директорія Української Народної Республіки – орган державної влади на Україні, утворений в ніч на 14 листопада 1918 року в Білій Церкві в обстановці краху німецької окупації. Підтримувалася окупаційними військами Української держави гетьмана Скоропадського. Головною соціальною базою Директорії були куркульство і міська буржуазія.

19

Антанта – військово-політичне угрупування, основними членами якого були Великобританія, Франція і Росія, створене в 1904–1907 роках.

20

Повстанська армія (або Українська повстанська армія, або армія імені батька Махна) – збройні повстанські формування під час Громадянської війни в Росії, що діяли на південному сході України з 21 липня 1918 по 28 серпня 1921 року під гаслами анархізму.

21

Ризький мирний договір 1921 року між РРФСР і УРСР, з одного боку, і Польщею – з іншого, про припинення війни і нормалізації відносин; підписаний 18 березня.

22

«Джойнт» – Американський об’єднаний жидівський розподільчий комітет; одна з благодійних організацій, що допомагала Україні під час голодомору 1921–1923 років нарівні з наступними міжнародними організаціями: Місія Нансена, Міжнародний Комітет Червоного Хреста, Міжнародний Комітет допомоги дітям; Організація німецьких та голландських менонітів, Організація робітників Америки, Німецький Червоний Хрест та ін.

23

РАГС – реєстрація актів громадського стану. До Жовтневої революції реєстрацією шлюбів, народжень і смерті займалася тільки церква. Після 1917 року ці обов'язки перейшли органам РАГС, які довгий час перебували в структурі НКВС і МВС у зв'язку з особливою державною важливістю. Тільки в післявоєнний час їх було підпорядковано районним Радам Народних депутатів.

24

Пакт Молотова – Ріббентропа – розрахована на 10 років міждержавна угода, підписана о перші години 24 серпня 1939 року. Таємним додатковим протоколом визначались сфери взаємних інтересів обох держав у Східній Європі та поділ Польщі між ними при очікуваному в ті дні нападі Німеччини на Польщу.

25

Літій – хімічний елемент періодичної системи Мендєлєєва, лужний метал, використовується, зокрема, в атомних реакторах.

26

Громадянська війна в Іспанії (липень 1936 – березень 1939) – конфлікт між Другою Іспанською республікою та військово-націоналістичної диктатури.

27

Закони Менделя – принципи передачі спадкових ознак від батьківських організмів їх нащадкам, що випливають з експериментів Грегора Менделя. Ці принципи стали основою для класичної генетики.

28

Т-26 – радянський легкий танк. Створений на основі англійського танка «Віккерс Mk.E». Прийнятий на озброєння в СРСР в 1931 році. БТ – бистрохідний танк. Назва серії легких колісно-гусеничних танків (1930-ті роки) на основі американського прототипу. Випуск БТ-5 на Харківському паровозобудівному заводі почався в березні 1933 року.

29

П’ята колона – найменування агентури генерала Франко, що діяла в Іспанській Республіці під час Громадянської війни в Іспанії 1936–1939 рр. В широкому сенсі – будь-які таємні агенти ворога (диверсанти, саботажники, шпигуни, провокатори, терористи, агенти впливу).

30

Шурф – неглибока вертикальна гірнича виробка для розвідки корисних копалин.

31

Шліх – зернятка важких мінералів, одержувані після промивання водою розсипчастих чи подрібнених гірських порід.

32

Румунський землетрус 1977 року; 8 балів в епіцентрі і близько 7,5 – в Бухаресті, де загинуло 1570 чоловік.

33

Низове козацтво – за районом свого проживання в пониззях Дніпра козаків стали називати низовими козаками або запорожцями (що живуть «за дніпровськими порогами»).

Content

Тетяна Тіховська
Паперова лялька

Пролог

Книга перша Агата

1

2

3

4

5

6

Книга друга Діна

1

2

3

4

5

Книга третя Зоя

1

2

3

4

5

Епілог

Примечания