Крис Павоун Чужденците

На Сам и Алекс, моите малки чужденци в Европа

Истината несъмнено е красива, но лъжите също.

Ралф Уолдо Емерсън

Една от прелестите на брака е, че той прави живота в лъжа абсолютно необходим и за двете страни.

Оскар Уайлд

ПРЕЛЮДИЯ

Днес, 10:52 ч., Париж

- Кейт?

Кейт гледа съсредоточено през дебелото стъкло на витрината, отрупана с възглавници, покривки и пердета в бежово, шоколадово и масленозелено - нова цветова гама, различна от предишната седмица. Сезоните са се сменили неусетно.

Тя извръща поглед от витрината към жената, застанала до нея на тесния тротоар на Рю Жакоб. Коя ли може да е?

- О, господи, Кейт, ти ли си? - Гласът звучи познато. Но само гласът не стига.

Кейт е забравила какво гледаше разсеяно допреди миг на витрината. Някаква текстилна материя. Завеса за банята? Нещо по-фриволно.

Тя пристяга машинално колана на шлифера си - жест на самозащита. Тази сутрин, докато караше децата на училище, валеше; над Сена се виеше лека мъгла, токчетата на ботите ѝ потракваха по мокрия паваж. От джоба ѝ стърчи сгънат днешен брой на „Хералд Трибюн“, кръстословицата е решена до половината в бистрото край училището, където закусва повечето дни заедно с други майки чужденки.

Но тази жена не е една от тях.

Тази жена носи тъмни очила, които покриват голяма част отчелото и бузите и, разбира се, очите; невъзможно е да се определи кой се крие зад черната пластмаса със златно лого. Късата ѝ кестенява коса е опъната назад с копринена диадема. Тя е висока и добре сложена, с налети гърди и ханш. Пищна. Кожата ѝ, с естествен тен, излъчва здраве като на жена, която прекарва дълго на открито, играе тенис или се занимава с градинарство. Нищо общо с кафеникавия оттенък на пържени понички, по който си падат повечето французойки и който може да бъде постигнат само с безкрайни часове под синкавите лампи в солариума.

Дрехите ѝ, макар и не точно бричове и кожено яке, са като за езда. Кейт разпознава късото палто на едри карета, което е видяла преди дни на витрината на близкия безобразно скъп бутик, появил се изневиделица на мястото на любимата ѝ квартална книжарничка. Клиентелата на бутика се състои от тексаски домакини, японски бизнесмени и руски мафиоти - последните плащат винаги в брой, с нови, прясно изпрани банкноти, за цели кашони ризи, шалове и дамски чанти, - но и от по-заможни жители на квартала. Всъщност в този квартал бедни няма.

Но коя е тази жена? Тя се усмихва, в устата ѝ проблясват идеално равни снежнобели зъби. Освен гласа и усмивката ѝ също изглежда позната, но на Кейт ѝ е нужно да види очите ѝ, за да затвърди най-лошите си подозрения.

Във Франция се внасят чисто нови автомобили от Далечния изток, които струват по-евтино от това късо карирано палто. Самата Кейт е облечена добре, в ненатрапчивия, дискретно изискан стил, предпочитан от нея, но тази жена играе по други правила.

Тя е американка, но в говора ѝ не се долавя регионален акцент. Би могла да е от всяка част на Съединените щати.

- Аз съм - казва жената и най-после сваля очилата си.

Кейт инстинктивно прави крачка назад и се препъва в покрития със сажди сив гранит в основите на сградата. Металният обков на чантата ѝ издрънчава тревожно в стъклото на витрината.

Долната ѝ челюст увисва, но от устата ѝ не излиза звук.

Първата ѝ мисъл е за децата, обзема я паника. Но това е същността на родителството: мигновен, изначален страх за децата. Това е едничката част от плана, за която Декстър така и никога не се сети - онази неконтролируема тревога, онзи неистов ужас, когато нещата опират до децата ти.

Допреди миг жената се е крила зад очилата си, а и прическата ѝ е нова, както и цветът на косата; освен това е наддала около пет килограма. Изглежда различно. И въпреки това Кейт е изумена, че не я е познала от пръв поглед, от първата изречена сричка. Но си казва, че просто не е искала да я познае.

- О, боже! - изтръгва се от устата ѝ.

В съзнанието си вече вижда как се носи надолу по улицата, свива зад ъгъла, влита презтежката червена порта и продължава по усойния пасаж, прекосява закътания вътрешен двор и се озовава в мраморното фоайе, влиза в месинговата клетка на асансьора и се добира до приветливия коридор с жълтите тапети и гравюрата от осемнайсети век в позлатена рамка.

Но междувременно жената е разперила ръце - покана за сърдечна прегръдка, типично по американски.

Кейт тича по коридора към облицования с дървена ламперия кабинет с изглед към Айфеловата кула. С изящно изработения бронзов ключ отваря най-долното чекмедже на старинното писалище.

Но защо пък да нея прегърне? Та те все пак са стари приятелки. Или нещо такова. Ако някой ги наблюдава, може да му се стори подозрително, че не се прегръщат. Или пък че се прегръщат.

Не минава много време, преди да си даде сметка, че наистина ги наблюдават. Както обикновено. А само преди няколко месеца Кейт си бе въобразила, че в новия ѝ живот вече никой не я наблюдава.

В най-долното чекмедже има малък стоманен сейф.

- Я, каква изненада! - възкликва сега Кейт. Което хем е вярно, хем не е.

А в сейфа има четири паспорта с фалшиви самоличности за цялото семейство. Както и дебела пачка банкноти, прегъната надве и пристегната с ластик-британски лири, долари и евро, все с по две нули отзад - нови, чисти банкноти като на руските перачи.

- Така се радвам да те видя.

Както и обвита в парче светлосин плюш берета 92FS, която навремето бе купила от онзи шотландски сутеньор в Амстердам.

ПЪРВА ЧАСТ

1

Две години по-рано,

Вашингтон, окръг Колумбия

- В Люксембург ли?

- Да.

- Люксембург?

- Именно.

Отначало Катрин не знаеше как да реагира и реши да се прави на невежа, за да печели време.

- И къде се намира тоя Люксембург? - Още докато задаваше въпроса си, се разкая за избраната тактика.

- В Западна Европа.

- Искаш да кажеш, в Германия? - Тя извърна очи от Декстър, засрамена от капана, в който се бе набутала сама. - Или в Швейцария?

Декстър я изгледа с празен поглед; тя забеляза усилието, с което се въздържа да не каже нещо нетактично.

- Люксембург е държава - отвърна накрая той. - Велико херцогство. - Сякаш последната подробност обясняваше всичко.

- Велико херцогство?

Той кимна.

- Ти шегуваш ли се?

- Единственото велико херцогство в света.

Катрин не отговори.

- Граничи с Франция, Белгия и Германия - продължи Декстър, без някой да му е искал обяснение. - Които го заобикалят.

- Не - поклати глава тя. - Не може да бъде. Сигурно имаш предвид... и аз не знам... Елзас? Или Лотарингия? Да, сигурно това имаш предвид. Елзас и Лотарингия.

- Това са части от Франция. Докато Люксембург си е отделна... хм, нация.

- И защо е велико херцогство?

- Защото се управлява от велик херцог.

Тя насочи вниманието си към дъската за рязане с полуна- кьлцаната глава лук, сложена върху изметнатия барплот. Той заплашваше да се отдели окончателно от шкафа, върху който беше монтиран, сякаш направляван от някаква скрита пър- вична сила - вода, гравитация или и двете заедно, - с което кухнята им от приемливо мърлява щеше да стане неприемливо скапана, нехигиенична и направо опасна. Накрая щяха да се видят принудени да я ремонтират изцяло, а подобно начинание - дори да се изключеха всякакви технически изли- шества и естетически прищевки - щеше да им струва около четирийсет хиляди долара, каквито в момента нямаха.

Преди около два месеца Декстър беше фиксирал барплота с две стяги, за да не се плъзга насам-натам. В резултат на тази временна мярка Катрин веднъж бе счупила винена чаша, която по невнимание бе чукнала в едната стяга, и веднъж се бе порязала дълбоко с ножа за зеленчуци, след като лакътят ѝ се бе ударил в другата. Тогава тя бе притиснала раната с мократа кърпа за чинии, но кръвта ѝ продължаваше да капе по мръсната изтривалка на пода и да пълзи по нишките, както в онзи ужасен ден в хотел „Уолдорф-Астория“, когато просто трябваше да извърне поглед встрани, но не го направи.

- И какво е това „велик херцог“? - Катрин избърса сълзите от лука с опакото на ръката си.

- Човек, който управлява велико херцогство.

- Занасяш се с мен.

- Не е вярно!

На лицето му се изписа тънка усмивчица, сякаш наистина се занасяше с нея. Едва ли, каза си тя, беше прекалено тънка; по-скоро се преструваше, че се шегува, докато вътрешно беше напълно сериозен. Тънката му усмивчица беше имитация.

- Е, добре - каза тя. - Да речем, че ти вярвам. Защо ни е притрябвало да се местим в Люксембург?

- За да изкарваме много пари и да обиколим Европа. - Този път усмивката му беше истинска. — Както винаги сме си мечтали. - Погледът му беше открит, поглед на човек, който няма тайни и дори не допуска, че други могат да имат. Катрин ценеше повече от всичко друго това качество на съпруга си.

- Ще изкарваш много пари? В Люксембург?

- Да.

- Как?

- При тях имало недостиг на красиви мъже. Така че ще ми плащат чували с пари просто защото изглеждам страхотно и съм секси.

Това беше дежурната им шегичка от поне десет години насам. Декстър не беше нито кой знае колко красив, нито особено секси. Беше типичен компютърджия - висок, слаб, непохватен. Не че беше грозен; просто чертите му бяха съвсем обикновени - невзрачна комбинация от пясъчноруса коса, изпъкнали скули, издадена брадичка и кестеняви очи. С една по-хубава прическа, с малко тренировки пред огледалото и евентуално доза психотерапия би могъл да мине и за мъжествен. Но като цяло Декстър излъчваше искреност и проницателен ум, а не мъжественост и сексапил.

Именно с това бе привлякъл навремето Катрин - като мъж беше напълно лишен от надменност, ирония, салонен чар и склонност към позьорство. Тъкмо обратното: нейният Декстър беше открит, безхитростен, надежден и мил. Докато мъжете от професионалните ѝ среди бяха безогледни манипулатори и суетни егоцентрици, Декстър беше пълната им противоположност, нейната противоотрова. Един солиден, порядъчен, безупречно честен и обикновен наглед мъж.

Който при това отдавна се бе примирил с обикновената си външност и липсата на чар. Поради което гледаше да изтъква персоната си на компютърен гений, като я подчертаваше с всевъзможни стереотипни атрибути: евтини пластмасови очила, евтини омачкани дрехи, които никога не му бяха по мярка и не се съчетаваха добре; прическа на току-що станал от леглото. Пък и обичаше да се шегува с външния си вид.

- От мен се иска просто да застана прав някъде - продължи смешката си той. - А като се уморя, може и седнал. И, нали разбираш, да блестя с красота. - Той прихна гърлено, радвайки се на собственото си остроумие. - Люксембург е световната столица на частното банкиране.

- Е, и?

- Току-що ми предложиха извънредно изгоден договор с една от тези банки.

- Колко изгоден?

- Триста хиляди евро годишно. Почти половин милион долара по сегашния курс. Плюс поемане на наема и режийните. Плюс бонуси. Общо излиза някъде към седемстотин и петдесет хиляди долара годишно.

Това определено си бяха добри пари. Повече, отколкото изобщо някога бе очаквала, че Дексгьр би могъл да изкарва когато и да било. Макар да се занимаваше с интернет кажи- речи от самото му изобретяване, той нямаше нито визията, нито амбицията да забогатее. През цялото време просто седеше и чакаше да се случи нещо, докато повечето му колеги и приятели трупаха капитал, поемаха рискове, фалираха или продаваха акции на компаниите си, докато в един момент се качваха на частни самолети и започваха да обикалят света. Но не и Декстър.

- А по-нататък... кой знае? Освен това - той разпери ръце, за да подчертае сладкия момент в цялата история - няма дори да ми се налага да работя чак толкова.

Навремето и двамата бяха минавали за амбициозни. Но след десет години, откакто бяха заедно, от които пет с деца, само Декстър бе запазил част от някогашните си амбиции. От които водещата днес беше да работи все по-малко.

Или така поне си бе мислила тя до днес. Оказа се обаче, че амбицията му била да забогатее. И то в Европа.

- Откъде знаеш това? - попита тя.

- Познавам мащабите на банката, сложността на структурата и вида на транзакциите, които осъществяват. Потребностите им от защита на информацията не са толкова високи като на хората, с които съм свикнал да работя. Освен това са европейци. А, както е известно, те не се скъсват от бачкане.

Декстър не беше богат, но печелеше прилично. А и Катрин, след редовни повишения, бе достигнала доста добро равнище на възнаграждение. През изтеклата година двамата бяха изкарали общо към четвърт милион. Ала след ипотеката и несекващите ремонти по малката им къща в така наречените нови комплекси на уж подмладения район Кълъмбия Хайтс, плюс таксите за частно училище - в Централен Вашингтон държавните училища не бяха разумна и безопасна алтернатива, - плюс лизинга на двете коли, не оставаше почти нищо. А кухнята им се разпадаше.

- Значи ще разполагаме с пари - подхвана Катрин. - Ще можем да пътуваме където си искаме, а ти през цялото време ще бъдеш при мен и децата? Или пак няма да те виждаме?

Последните два месеца Декстър беше прекарал почти изцяло в пътуване, отсъствайки за дълги периоди от живота на семейството си. Многобройните му командировки бяха чест повод за търкания помежду им. Той току-що се бе върнал от няколкодневно пътуване до Испания, за което я бе осведомил едва в последния момент, принуждавайки я да отменя запланувани ангажименти, които и без това бяха станали толкова редки в последно време. Катрин почти не водеше светски живот, нито пък имаше кой знае колко приятели. Но не беше готова да се откаже и от малкото си развлечения.

В едни отминали времена командировките на Катрин бяха тези, които пораждаха напрежение между двамата. Но скоро след раждането на Джейк тя бе свела пътуванията си почти до минимум, като бе ограничила и редовното си ра- ботно време. Но дори и при този нов режим рядко успяваше да се прибере вкъщи преди седем. Време за децата си отделяше през почивните дни, между пазаруването и чистенето на къщата, аеробиката и всичко останало.

- Не точно - отвърна уклончиво Декстър. Но този опит за шикалкавене не ѝ убягна.

- И къде ще ходиш?

- До Лондон. До Цюрих. Може би и на Балканите. Да кажем, по веднъж в месеца. Най-много по два пъти.

- На Балканите?!

- Вероятно до Сараево. Или до Белград.

Катрин знаеше, че Сърбия е може би едно от последните места на света, които мъжът ѝ би посетил доброволно.

- Банката развива там бизнес. - Той вдигна рамене. - Както и да е, пътуванията не са важни. Важното е, че ще живеем в Европа.

- На теб харесва ли ти Люксембург? - попита тя.

- Бил съм само два пъти. Не мога да кажа, че го познавам чак толкова.

- А изобщо познаваш ли го? Понеже, ако зависеше от мен, едва ли бих могла да го открия на картата. - Веднъж подхванала тази лъжа, Катрин съзнаваше, че трябва да я повтаря докрай. Това бе тайната на лъжите: повтаряй до изтръпване, не усуквай и не давай заден ход. Но с Декстър винаги беше лесно.

- Знам, че е богата страна. С най-високия БВП на глава от населението в света.

- Не може да бъде! - каза Катрин, макар да знаеше, че това е самата истина. - Най-високият БВП трябва да е на някоя петролна държава: Катар, Кувейт или Емирствата. А не на нещо, което допреди няколко минути мислех за провинция в Германия.

Той вдигна рамене.

- Е, добре. Друго какво ще ми кажеш?

- Ами... че е... хм, малка.

- Колко малка?

- В цялата държава живеят около половин милион души. Горе-долу колкото на Роуд Айланд. Само че Роуд Айланд е по-голям.

- А столицата? Сигурно има столица... или не?

- Има столица. Казва се също Люксембург. Населението ѝ е осемдесет хиляди.

- Осемдесет хиляди?! Та това изобщо не е град. Колкото едно университетско градче е!

- Да. Но красиво. В центъра на Европа. Където някой ще ми плаща много пари. Така че не си представяй нещо като Амхърст. Представи си университетско градче, в което няма да се налага да си търсиш работа.

Ножът в ръката на Катрин замръзна по средата на главата лук; бяха стигнали до онзи съществен момент от плана му, който бе предвидила още преди десетина минути, когато я бе попитал: „А какво ще кажеш да се преместим в Люксембург?“ Онзи повратен момент, който за нея означаваше само едно: че ще ѝ се наложи завинаги да прекъсне работа. В краткия миг, когато мисълта за това прониза като мълния съзнанието ѝ, тя усети мощна вълна на облекчение, както когато видимо неразрешим проблем внезапно се разреши от само себе си. Тя трябваше да напусне. Решението не беше нейно - просто нямаше избор.

Катрин никога не бе казвала на съпруга си - дори и пред себе си ѝ беше трудно да го признае, - че иска да напусне. А сега дори нямаше да ѝ се наложи да му казва.

- Ами аз какво ще правя? - попита тя. - В тоя Люксембург? Който още не съм убедена, че съществува.

Той се усмихна.

- Трябва да признаеш - продължи тя, - че звучи като нещо измислено.

- Ще живееш в охолство и безгрижие.

- Сериозно те питам!

- Сериозно ти говоря. Ще се научиш да играеш тенис. Ще планираш пътешествията ни. Ще подреждаш новия ни дом. Ще учиш езици. Ще си водиш блог.

- А като ми доскучае?

- Ако ти доскучае! Можеш да си намериш работа.

- Каква например?

- Вашингтон не е единственото място на света, където се пишат правни становища.

Катрин насочи вниманието си към полунакълцаната глава лук, като се чудеше как да смени темата.

- Е, убеди ме - каза тя.

- Всъщност - продължи Декстър - Люксембург е една от трите столици на Европейския съюз заедно с Брюксел и Страсбург. - Сякаш рецитира пътеводителя на това шибано място, помисли си тя. - Допускам, че там има доста- гьчно неправителствени организации, които биха наели една отракана американка на тлъста заплата. - Сега пък ми се прави на агент в бюро по труда, един от онези насилено весели досадници, дето си гладят джинсите и носят мокасини на бос крак.

- И кога ще стане всичко това? - Тя наистина трябваше да смени темата; всичко друго, но не и сегашната ѝ работа, възможностите ѝ за кариера, бъдещето ѝ като професионалист. Искаше да се скрие зад думите.

- Ами... - Въздишката му прозвуча фалшиво като на слаб актьор, надценил способностите си. - Там е работата, че...

И замлъкна. Това беше един от малкото лоши навици на Декстър - принуждаваше я да му задава въпроси, вместо просто да ѝ каже онова, което знаеше, че очаква да научи.

- Е?

- Колкото се може по-скоро - призна неохотно той, сякаш очакваше избухването ѝ.

- Тоест?

- До края на месеца трябва да сме се преместили. А междувременно може да ми се наложи да пътувам един-два пъти до там. Например сега в понеделник.

Катрин зяпна от изумление. Всичко се случваше не просто изневиделица, но и с шеметна скорост. Мозъкът ѝ работеше на пълни обороти, питаше се как би могла да си подаде оставката с такова кратко предизвестие. Нямаше да е лесно. Щеше да предизвика съмнения.

- Знам, знам - каза Декстър. - Всичко стана много бързо. Но как да изпуснем такива пари? Искат се жертви. Пък и каква жертва е това да трябва да се преместим в Европа колкото се може по-скоро? Виж и това.

Той бръкна в джоба на сакото си и разгъна лист хартия за принтер, като го приглади с длан върху барплота. Приличаше на електронна таблица, а отгоре имаше надпис: БЮДЖЕТ ЗА ЛЮКСЕМБУРГ.

- Може да се каже, че и моментът е подходящ - продължаваше Декстър някак гузно, вместо просто да обясни защо се налага това бързане. Щеше да мине време, преди Катрин да узнае истинската причина. - Защото сега е още лятна ваканция и ще се пренесем в Люксембург тъкмо навреме за новата учебна година.

- Която ще бъде... къде?

- В частно английско училище. - Декстър имаше готов отговор за всичко. Та той си беше подготвил цяла таблица с разбивки, за бога! Какъв романтик... - За което плаща клиентът.

- И училището е добро?

- Би могло да се допусне, че в световната столица на частното банкиране, в най-богатия град на планетата, все ще се намери поне едно прилично училище. Или две.

- Не е нужно да ме иронизираш. Зададох ти един-два маловажни въпроса, отнасящи се до образованието на децата ни и до това къде ще живеем. Нали разбираш, дреболии.

- Извинявай.

Катрин остави Декстър да се гърчи няколко секунди под гневния ѝ поглед, после отново го подхвана:

- И колко време ще живеем в Люксембург?

- Договорът е за една година. С опция за още една, при увеличено възнаграждение.

Погледът ѝ пробяга по таблицата, намери сумата под линия: нетни спестявания близо двеста хиляди годишно... Евро? Долари? Каквото и да беше, не звучеше зле.

- И после какво? - попита тя, въодушевена от цифрите.

Катрин отдавна се беше примирила, че винаги ще си остане бедна. Изведнъж се оказа, че и на това му се вижда краят.

- Кой знае?

- Доста неубедителен отговор.

Декстър заобиколи разпадащия се кухненски барплот и я обгърна с ръце откъм гърба, рязко сменяйки тона и темата на разговора.

- Това е положението, Кат - каза той. - Не е така, както си го представяхме, но... това е положението.

Всъщност той открай време си мечтаеше именно за това: да започнат нов живот в чужбина. И двамата имаха усещането, че са пропуснали важни неща от живота, затрупани от работа и обстоятелства, които не им позволиха да се отдадат на безгрижието на младостта. Вече наближаваха четирийсет, но не спираха тайничко да копнеят един ден да наваксат пропуснатото; все още се надяваха, че това е възможно. Или поне никога не признаваха, че е невъзможно.

- Ще се справим - каза тихо той, докосвайки с устни шията ѝ.

Тя остави ножа. Сбогом на оръжията. И не за пръв път.

Бяха обсъждали тази тема, обикновено късно вечер на бутилка вино. И то сериозно, доколкото беше възможно в нощните часове и опиянението. И неизменно бяха стигали до заключението, че ако преместването в друга държава може и да е трудно, то сбогуването с Вашингтон е най- лесното нещо на света.

- Но защо точно в Люксембург? - попита го тя.

Далечните земи, които си бе представяла, бяха все места като Прованс или Умбрия, Лондон или Париж, може би Прага или Будапеща, дори Истанбул. Романтични. Места, където те - като всеки нормален човек по света - да искат да живеят. Докато Люксембург не беше в този списък, нито в техния, нито на когото и да било. Никой нормален човек не си мечтае да живее в Люксембург.

- А случайно да знаеш - попита тя - на какъв език говорят в този Люксембург?

- На люксембургски. Немски диалект, примесен с френски думи.

- Това не може да е истина.

Той я целуна по шията.

- Истина е. Но говорят също и обикновен немски, както и френски и английски. Това е много космополитна държава. Никой няма да ни кара да учим люксембургски.

- Моят език е испанският. Учила съм една година френски, но владея испански.

- Не се безпокой. Езикът няма да е проблем.

Той отново я целуна, като прекара длан по корема ѝ; ръката му се плъзна надолу и започна да набира полата ѝ като завеса. Децата бяха на гости при приятели.

- Имай ми доверие.

2

Катрин ги бе виждала безброй пъти на международните летища с планини от евтини куфари и чанти. По лицата им беше изписана смесица от тревога, объркване и изтощение, децата им едва гледаха от умора, а бащите стискаха тестета червени или зелени паспорти, които ги разграничаваха от американците с техните сини паспорти.

Бяха имигранти.

Беше ги виждала как се качват на самолета в Мексико Сити, след като са се друсали цял ден с автобус от Морелия или Пуебла или са летели от Кито или Гватемала Сити. Беше ги виждала и в Париж да прииждат от Дакар или Кайро, или Киншаса. А също и в Манагуа и Порт-о-Пренс, в Богота и Каракас. Навсякъде, където бе ходила, бе виждала тези хора, обикновено в салона за заминаващи пътници.

Беше ги виждала и сред пристигащите в Ню Йорк и Лос Анджелис, в Атланта и Вашингтон - крайната точка на техния дълъг маршрут, - останали без сили, но все още много далеч от целта.

А сега тя е една от тях.

Ето я пред летището във Франкфурт на Майн, заобиколена от осем огромни разностилни куфара. Всеки път в миналото, когато бе виждала огромни куфари, се бе питала: „Кой нормален човек може да си купи подобно отвратително неуправляемо нещо?!“ Сега вече знае отговора: всеки, който е трябвало да опакова абсолютно всичко, и то наведнъж.

Между осемте куфара с почти човешки ръст са пръснати и четири парчета ръчен багаж, дамска чанта, две чанти с лаптопи и две детски раници, плюс няколко якета, плюшени мечета и найлонова торба, натъпкана с плодове, десертни блокчета и кафяви бонбонки „М&М“ - всички по- привлекателни цветове бяха изядени още преди Нова Скотия.

Това е тя, стиснала сините паспорти на семейството, различни от тъмночервените на заобикалящите я германци, от които се откроява не само с цвета на паспорта си, но и с това, че никой местен не стои сред купчинагрозни куфари с паспорти в ръка.

Стои и не схваща нищо от онова, което се говори около нея; местният език е абсолютно неразбираем. След един се- демчасов полет, през който е успяла да дремне около два часа, тя е с торбички под очите, замаяна, изтощена, гладна, развълнувана и изплашена.

Това е тя - имигрантка.

За начало се бе примирила с факта, че ще приеме фамилията на Декстър. Вече бе решила за себе си, че моминското ѝ име - онова, с което беше известна сред колегите си - не ѝ е нужно повече, и се яви с бодра стъпка в службата по гражданска регистрация на окръг Колумбия, където попълни необходимите формуляри и подписа чек за държавната такса. След което си поръча - с експресна услуга - нова шофьорска книжка и нов паспорт.

Каза си, че ще ѝ бъде по-лесно да се оправя с бюрокрацията и да живее в католическа страна, ако двамата със съпруга ѝ имат едно и също фамилно име. И без това се бе отказала от самоличността си - цялата онази мрежа от привидности, зад които се криеше една доста по-сложна истина, -тъй че едно име беше просто подробност.

И така, тя окончателно се превърна в нов човек - Катрин Мур, съкратено Кейт. Готината, отракана, дружелюбна Кейт зае мястото на сериозната, вечно намръщена Катрин. Името ѝ звучеше някак бохемски и предразполагащо - Кейт Мур знаеше как да се възползва от изкушенията, които предлагаше Европа.

В течение на няколко дни тя бе претегляла мислено и Кейти Мур, докато не реши, че Кейти звучи твърде инфантилно, като героиня от детски комикс или - още по-зле - мажоретка.

Кейт Мур организира отначало докрай цялото преместване. Замрази, отмени или смени адреса за кореспонденция по десетки сметки и абонаменти. Купи онези ужасяващо грозни куфари. Раздели вещите им на задължителните три категории: придружаващ багаж, въздушно карго и морски контейнер. Уреди всички митнически формалности, спедиторски формуляри и застраховки.

Освен това успя да напусне работа. Последното не стана нито бързо, нито лесно. Но когато задължителните събеседвания за причините и увещанията да размисли приключиха и когато всички бюрократични пречки бяха преодолени, тя изтърпя геройски и прощалната вечер на по питие в дома на шефа си на Капитолийския хълм. Макар че самата Катрин никога не бе напускала работа в миналото, през годините бе присъствала на някое и друго изпращане. Отначало беше разочарована, че не бяха решили да го направят в някоя ирландска кръчма, та поне всички да се напият здравата около подковообразния бар, както по филмите. Но, разбира се, хората от нейната служба не можеха просто така да се напиват по заведенията. Ето защо се задоволиха с бира направо от бутилката на приземния етаж на къщата от червени тухли. За свое облекчение - и донякъде разочарование - Кейт констатира, че не е много по-голяма, макар и в много по-добро състояние, от нейната собствена къща.

Тя се чукна за довиждане с колегите си и след два дни отпътува за Европа.

Това, повтаряше си тя, е моят шанс да преоткрия себе си. Да се преоткрия като жена, която не полага дори минимално усилие да прави една изначално необмислена кариера; която не се преструва, в моменти на гузна съвест, на нещо като родител; която не живее в порутена къща в скапан квартал сред оскотели съседи в този озлобен, вълчи град - живот, който на практика сама си бе избрала още навремето, когато записа колеж, и който впоследствие така и не намери сили да напусне. Нито Вашингтон, нито кариерата си, защото двете бяха свързани. Не тя бе планирала живота си; той просто ѝ се беше случил.

Шофьорът германец усили музиката - някакъв електронен поп-рок от осемдесетте.

- Ню уейв! - възкликна той. - Харесва ми!

Той барабанеше яростно с пръсти по волана, тактуваше с крак върху педала на съединителя и примигваше налудничаво, сякаш още в 9 сутринта се беше напомпал с амфетамини.

Кейт загърби ненормалника и зарея поглед навън, към пасторалния германски пейзаж, който прелиташе покрай прозорците на колата - заоблени хълмове, гъсти гори и селца от каменни къщи, сгушени една в друга, сякаш за да се предпазят от студа, заобиколени от огромни пасища с крави.

Да, тя имаше нужда от рестартиране. От ново начало. Имаше нужда най-после да бъде жена, която да не лъже непрекъснато съпруга си за това коя е всъщност и с какво се занимава.

- Здрасти! - бе казала Кейт, влизайки в кабинета на Джо една сутрин още с идването си на работа. С тази кратка двусрична дума се изчерпваше цялото ѝ предисловие. - Съжалявам, но трябва да те уведомя, че напускам.

Джо бе заровил лице в някакъв доклад - куп пожълтели листа, отпечатани на точково-матричен принтер, вероятно отлежавал върху някое произведено в СССР желязно бюро някъде из Централна Америка още от времето на Студената война. При тези думи той престана да чете и я погледна.

- Съпругът ми получи предложение за работа в Европа. В Люксембург.

Джо повдигна вежда.

- Та си казахме: защо пък не?

Макар и силно опростено, това обяснение отговаряше на истината. Кейт се бе зарекла да не лъже, поне в този конкретен случай. Освен по една-единствена тема, и то ако възникнеше. Макар тя да не се съмняваше, че рано или късно ще възникне.

Джо затвори папката с дебели сини корици, разкрасени с всевъзможни печати, подписи и резолюции. Отстрани имаше метална закопчалка. Той я щракна.

- Какво ще работи?

- Декстър се занимава с електронни системи за защита на банки.

Джо кимна.

- В Люксембург има много банки - добави тя.

Джо се усмихна леко.

- И той ще е в една от тях.

Кейт сама се изненада от съжалението, което вече изпитваше. С всяка секунда все повече се убеждаваше, че е взела погрешно решение, но сега честта ѝ повеляваше да го осъществи.

- Време ми е, Джо. Тук съм от... и аз не знам вече.

- От отдавна.

Към съжалението се прибави срам, някакво особено неудобство от собствената ѝ гордост, от ината и неспособността ѝ да преразгледа едно погрешно решение, след като веднъж го е взела.

- Именно. Отдавна. Честно казано, взе да ми омръзва. И то не от вчера. А сега се открива чудесна възможност за Декстър. За нас. Да изживеем нещо като приключение.

- Не ти стигат приключенията през живота ти?

- Като семейство. Наречи го семейно приключение.

Той кимна сдържано.

- Всъщност не го правим заради мен. Или може би само малко. Но главно заради Декстър. Заради кариерата му и защото му е време да изкарва истински пари. Освен това имаме нужда от смяна на обстановката.

Джо отвори уста и ситните му сивкави зъби се подадоха изпод побелелите мустаци, които сякаш бяха залепени върху пепелявото му лице. За да бъде изцяло в тон, Джо наблягаше и на сивите костюми.

- Има ли шанс да те разубедя?

Предишните няколко дни, докато Декстър още уточняваше битовите детайли на новия им живот, отговорът вероятно би бил „да“. Или „може би“ евентуално. Но през изминалата нощ Кейт най-после си бе казала, че е крайно време да вземе окончателно решение, и тази мисъл я бе накарала да седи изправена в леглото до четири сутринта, опитвайки се да реши какво всъщност иска. Досега през по-голямата част от живота си - всъщност през почти целия си живот - си бе блъскала главата с друг въпрос: от какво има нужда. А какво иска - това си беше съвсем различен вид предизвикателство.

Накрая стигна до извода, че онова, което иска сега, започва с напускане на работа. С махането ѝ завинаги от тази служба. С края на тази кариера. Преминаването към нова глава или направо нова книга в нейния живот, в която тя да играе напълно различна героиня. Не непременно без работа и амбиции за кариера, но във всеки случай без тази работа и тази кариера.

И така, в мътната светлина на тази облачна августовска сутрин нейният отговор беше:

- Не, Джо. Съжалявам.

Джо се усмихна отново, но този път усмивката му беше едва забележима, по-скоро гримаса. Цялото му поведение се промени - от средноешелонен бюрократ, какъвто се стараеше да изглежда за околните, се превърна в безмилостния воин, когото Катрин познаваше.

- Ами добре. - Той бутна синята папка встрани и придърпа лаптопа си. - Знаеш, че това предполага серия от разпити, нали?

Тя кимна. Макар че в служба като тази напускането не беше честа тема за разговори, смътно си даваше сметка, че едва ли ще бъде просто. Знаеше също, че никога повече няма да види малкия си кабинет, че никога повече кракът ѝ няма да стъпи в тази сграда. Личните ѝ вещи щяха да ѝ бъдат изпратени по куриер.

- Които започват веднага. - Джо отвори капака на лаптопа. - Моля те - той направи едва забележим жест с ръка, едновременно заповеднически и пренебрежителен, - затвори вратата.

Излязоха от хотела и тръгнаха през лабиринта от тесни павирани улички, образуващи централната зона, като ту се изкачваха, ту слизаха, следвайки релефа на средновековния град. Минаха покрай двореца на монарха, покрай уличните кафенета и широкия пазарен площад със сергии, отрупани с плодове, зеленчуци и цветя.

Кейт усещаше всяка неравност на грубия паваж през тънките си подметки. Голяма част от живота ѝ бе минала в ходене по калдъръмени улички в опасните квартали на непознати градове; тогава обаче беше екипирана с подходящи обувки. В един случай преди петнайсет години бе минала по същите тези павета, позна и пасажа, свързващ двата главни площада. В южния му край се бе спряла и огледала; струваше ѝ се, че влиза в капан. Следеше онзи хлапак, алжиреца, докато се оказа, че е излязъл чисто и просто да си купи палачинки.

Но това беше отдавна, тогава краката ѝ бяха по-млади. Сега ѝ трябваха други обувки, и то много чифтове, които да отиват на новия ѝ стил на обличане, на новия ѝ начин на живот.

Децата прилежно крачеха пред родителите си, увлечени в напълно неразбираем за възрастните разговор за нещо, което наричаха „лего прическа“. Декстър хвана Кейт за ръка; намираха се в центъра на града, сред веселата глъч на един европейски средновековен площад, наоколо хората пиеха и пушеха, смееха се и флиртуваха. Погъделичка дланта ѝ с върха на показалеца си - скрита покана, тайно обещание за нещо, което щеше да се случи по-късно, когато останеха насаме. Кейт усети как се изчервява.

Седнаха в една бирария. В средата на оживеното озеленено пространство оркестър от десетина души - главно тийнейджъри - засвири някаква какофонична мелодия. Сцената ѝ напомни многото мексикански градове, в които се бе скитала някога - градски площад, заобиколен от кафенета и магазини за сувенири, на който бяха наизлезли местни жители от всички поколения: от гукащи бебета до престарели бабички, които си обменяха клюки, допрели глави и сплели ръце, и всички скупчени около естрадата, на която един духов оркестър от аматьори свиреше местни шлагери.

Глобалното влияние на европейския колониализъм.

Кейт бе прекарала най-много време около площада на Оахака, на по-малко от километър от нейния едностаен апартамент, до езиковото училище, където се беше записала в интензивен курс за напреднали, за да усвои разни мексикански диалекти. Обличаше се като всички останали жени наоколо, с дълги ленени поли и селски блузи, косата ѝ беше пристегната в бандана, под която се виждаше малка - и фалшива - татуирана пеперуда в основата на шията. Беше се сляла с градския пейзаж, сядаше в заведенията, пиеше тъмна бира и пренасяше покупките си от пазара в плетена кошница.

Една вечер бяха събрали няколко маси и около тях седяха двойка немски туристи, няколко американци, плюс неизбежните в такива случаи мексикански младежи, които не спираха да ухажват жените - хвърляха стрелички в тъмното, тъй да се каже, но понякога уцелваха и десетката, - когато някакъв красив самонадеян тип ги бе попитал дали може да седне при тях. Кейт го бе виждала и преди, при това неведнъж. Знаеше кой е, както и всички останали. Казваше се Лоренсо Ромеро.

Отблизо се оказа още по-мъжествен, отколкото на снимките. Когато стана ясно, че се е спрял при тях, за да говори с нея, Кейт едва овладя обзелото я вълнение. Дишането ѝ се учести, по дланите ѝ изби пот. Беше ѝ трудно да се съсредоточи върху шегичките му и сексуалните двусмислици, с които изпълваше разговора им, но това нямаше значение. Тя разбираше какво става. Горните копчета на блузата ѝ се разкопчаха сякаш от само себе си; ръката ѝ докосваше неговата и се задържаше дълго върху нея.

Кейт отпи една последна глътка от бирата си и усети как я изпълва решителност. Наведе се към него.

- Cinco minutos - каза тя и посочи с глава към катедралата в северния край на площада. Той кимна, облиза устни и я изгледа жадно.

Отне ѝ цяла вечност, за да пресече откритото пространство. Семействата с деца се бяха разотишли по домовете си, на площада бяха останали само младежи, старци и туристи; във въздуха се носеше дим от пури и марихуана, пияници ломотеха нещо на неразбираем английски, бабички кудкудякаха възбудено на шегите си; в сенките под дърветата влюбени двойки се опипваха безсрамно.

Кейт не можеше да повярва, че е готова да го направи. Тя зачака нетърпеливо в мрака на авеню „Индепенденция“, което минаваше покрай катедралата. След малко пристигна и той и се наведе напред за целувка.

- No- поклати глава тя. - No aqui.

Тръгнаха към парка, където някога бе имало зоологическа градина, но в момента той беше запустяло, безрадостно място, в което Кейт никога не би дошла сама. Сега обаче имаше компания. Тя се усмихна на Лоренсо и навлезе смело в тъмния гъсталак. Той я последва като хищник плячка.

Кейт си пое дълбоко дъх. Е, време беше. Сви зад един дебел дънер и го зачака в сенките. Ръката ѝ беше във външния джоб на широкото яке.

Когато Лоренсо се появи иззад дънера, тя заби дулото в корема му и преди да бе разбрал какво става, дръпна два пъти спусъка. Той се свлече безжизнен на земята. Тя изстреля един последен куршум в черепа му, за всеки случай.

Лоренсо Ромеро беше първият човек, когото някога бе убила.

3

- Видя ли новата американка? - обади се италианката.

Кейт отпи глътка от капучиното си и се поколеба дали да не добави подсладител.

Трудно ѝ беше да си спомни името на тази италианка - София, Соня или значително по-неуместното Марчела. Единственото име, което помнеше със сигурност, беше на онази елегантна англичанка - Клеър, с която си бяха поговорили петнайсетина минути, но след това тя мистериозно изчезна.

Пък и в момента не ѝ хрумна, че въпросът е насочен към нея, понеже тъкмо тя беше новата американка.

За да даде ясно да се разбере, че няма намерение да отговаря, Кейт съсредоточено оглеждаше един по един предметите на масата, търсейки подсладителя. Имаше малка керамична купичка с бяла захар на бучки. И голям стъклен дозатор за кафява захар. Захарта в него всъщност беше бежова и нямаше нищо общо с онази, която се използваше за печене на какаови кексчета - нещо, което Кейт бе правила точно два пъти през живота си, и то за училищни празненства. Имаше и малка метална каничка с пълномаслено мляко, както и стъклена каничка с обезмаслено.

Навремето Кейт се бе гордяла със способността си да помни имена; беше се научила да използва дори специални алгоритми за запаметяване. Но от години насам тези ѝ умения бяха сериозно закърнели.

Ако можеше всички около нея да носят по всяко време табелка с името си...

На масата имаше и квадратна пластмасова стойка с картонени подложки за чаши, върху които беше отпечатан някакъв бароков герб, изобразяващ лъв и развети вимпели, нещо като змии, слънце и лунен сърп, някакви райета, кула с бойници, плюс готически надпис, който не се четеше, защото от мястото ѝ се виждаше наопаки, а буквите бяха плътни и стилизирани, така че тя дори не разбираше на какъв език е.

Имаше и стойка за салфетки от неръждаема стомана; салфетките бяха сгънати на три по такъв начин, че да са едновременно мекички и да стоят изправени - нещо, което изглеждаше логически невъзможно, но не беше. В последно време често ѝ се налагаше да бърше сополите на Бен с подобни сгънати на три салфетки, имаше ги навсякъде. Детето беше настинало, а тук никъде не продаваха от онези удобни носни кърпички в найлонови пакетчета с капаче, които могат да се намерят във всеки американски магазин - от бензиностанциите, кварталните бакалии и супермаркетите до павилионите за вестници, магазинчетата за цигари и аптеките. В люксембургските аптеки очевидно се продаваха само лекарства. Ако попиташе за носни кърпички - ако изобщо можеше да попита на някакъв език дали продават носни кърпички,- жената със строг вид зад гишето най- вероятно щеше да ѝ се изсмее. Или нещо по-лошо. Жените зад всяко гише в тази страна имаха много строг вид.

Освен всичко това на масата имаше един бял и един черен айфон и едно синьо блекбъри. Кейт още не беше намерила време да се снабди с мобилен телефон към местен оператор и въпреки всички уверения в противното на намиращия се в Бомбай служител за работа с клиенти на американския ѝ доставчик, самият той базиран в Колорадо, нямаше комбинация от цифри, настройка или каквато и да било друга сила на света, която да накара нейния разработен във Франция, произведен в Тайван и закупен във Вирджиния мобилен телефон да работи в Европа.

Животът беше далеч по-прост, когато други хора се грижеха за техническите ѝ удобства.

Но онова, което определено липсваше на масата ѝ, беше изкуствен подсладител; такъв не се виждаше и по околните маси.

„Изкуствен подсладител“ беше понятие, чийто еквивалент на френски все още бе тайна за Кейт. Използвайки известните ѝ френски думи, тя си състави наум едно изречение, което гласеше приблизително: „Има ли нещо за слагане в кафето, като захар, но различно?“ Опита се да си припомни дали думата за захар беше в мъжки или женски род; от това щеше да зависи произношението на думата различно. Или може би не? С кое съществително трябваше да се съгласува прилагателното?

Проблемът беше, поне според Кейт, че „Има ли нещо за слагане в кафето, като захар, но различно?“ и без това звучеше толкова дебилно, че нямаше абсолютно никакво значение дали ще налучка правилната форма на прилагателното. Определено никакво.

Разбира се, на масата имаше пепелник.

- Кейт? - Този път италианката гледаше право в нея. - Видя ли я? Новата американка?

Чак тогава Кейт с изумление разбра, че въпросът наистина е адресиран към нея.

- Не.

- Според мен новата американка няма деца, или поне такива, които ходят на училище. Или може би не е от онези, които сами водят децата си на училище. - Гласът на индийката сред тях се извиси във фалцет.

- Вярно - обади се другата американка на масата. Ам- бър ли ѝ беше името? Кели? Нещо такова. - Обаче съпругът ѝ е адски готин. Висок, мургав, секси. Нали, Деви?

Индийката се изкиска весело, покри устата си с ръка и се изчерви.

- О, едва ли бих могла да дам преценка за сексапила му или за отсъствието на такъв, в това поне съм убедена.

Кейт се впечатли от помпозното пустословие, с което въпросната Деви изразяваше мислите си. Зачуди се какво ли си бяха казали тези жени за нейния Декстър, когато преди две седмици бяха дошли заедно за първия учебен ден. Огледа странното кафене в обширната зала с ниски тавани в сутерена на фитнес центъра. Горе в този момент децата им вземаха уроци по тенис от двама треньори шведи на име Нилс и Магнус. Единият беше много висок, другият - не толкова, но и двамата можеха с достатъчна точност да бъдат описани като високи руси шведи. Като че ли всички треньори по тенис в тази страна бяха шведи. Швеция се намираше на около хиляда километра.

Събираха се всяка сряда. Или по-точно бяха решили оттук нататък да се събират всяка сряда. Това беше втората им сряда заедно, като идеята беше всяка следваща да е като първите две.

- Кейт, извинявай, ако вече съм те питала, прости ми невъзпитанието, ако съм забравила, но наистина не си спомням дали те попитах: колко време смятате да живеете в Люксембург?

Кейт погледна индийската си събеседничка, после другата американка и накрая италианката.

„Колко ли? - помисли си тя, може би за стотен път. - Представа си нямам.“

- Колко дълго смятате да живеете в Люксембург? - беше я попитал Адам.

Кейт гледаше съсредоточено отражението си в огледалото, което заемаше една цяла стена в стаята за разпити без прозорци на шестия етаж - официално наричана съвещателна зала, но тук никой не се заблуждаваше от подобни евфемизми.

Тя прибра зад ухото си един палав кичур от червеника- вокафявата си коса. Винаги бе носила косата си къса - така беше по-практично при честите ѝ пътувания. Дори когато престанаха да я пращат в чужбина, тя си остана работеща майка и късата коса беше най-удобна. Но пък, от друга страна, ѝ беше трудно да ходи редовно на фризьор, затова косата ѝ понякога порастваше повече от необходимото и се появяваха такива непокорни кичурчета.

Кожата на бузите ѝ изглеждаше някак отпусната, без тонус. Иначе Кейт беше висока и слабичка, по-точно ъгловата - не особено ласкателно, но доста точно описание. Но поне не беше от онези вманиачени жени, които са си наумили, че са дебели, или се преструват, че го мислят, за да си просят комплименти. Отпуснати бяха само бузите ѝ, с тази нездрава гънка, издаваща натрупване на подкожна тлъсти- на, която можеше да бъде резултат на нередовно хранене или липса на физически упражнения, но обикновено не беше признак за наднормено тегло.

Торбичките под очите ѝ също бяха по-изразени този ден, особено под ярката светлина на луминесцентните тръби. Напоследък спеше лошо, а последната нощ изобщо не бе успяла да мигне. Не приличаше на себе си.

Кейт въздъхна.

- Това го обясних преди два часа.

- Не и на мен - отвърна Адам. - Ако обичате, обяснете го още веднъж.

Кейт изпъна дългите си крака и кръстоса глезени. Краката ѝ бяха едно от най-ценните физически достойнства. Навремето честичко си бе мечтала за по-едри гърди, по- тънка талия и закръглен ханш, но в крайна сметка трябваше да приеме, че стройните крака са може би най-практичният от разнообразните женски атрибути, които един мъж намира за привлекателни. Едрият бюст е страшна досада, докато задникът, освен ако не е съвсем малък, увисва с времето и се превръща в нещо абсолютно отблъскващо, особено при жени на нейната възраст, които не полагат почти никакви физически усилия и нямат желязната воля да се лишат от сладолед например.

Кейт никога преди не бе виждала въпросния Адам - намусен тип с квадратна глава и вид на бивш военен. Но това не я изненадваше. Нейната организация имаше десетки хиляди служители по цялото земно кълбо, от които няколко хиляди само във Вашингтон, разпръснати в бог знае колко сгради. Със сигурност сред тях имаше много, които никога не бе виждала.

- Договорът на съпруга ми е за една година. Както разбирам, това е обичайна практика.

- А след тази една година?

- Надяваме се да му го подновят. Това също не би било необичайно.

- Ами ако не му го подновят?

Кейт погледна през рамото му към голямото полупроз- рачно огледало, зад което - знаеше го със сигурност - се бяха наредили групичка нейни началници и я наблюдаваха.

- Не знам.

- Момчета...

- Джейк беше! Той...

- Момчета!

- Мамо, Бен ми взе...

- Момчета, престанете! Веднага!

В колата настъпи тишина, като на сутринта след преминал ураган, който е изкоренил вековни дървета, изпочупил е клони, отвял е покриви на къщи. Кейт си пое дълбоко дъх, като се опитваше да се успокои; ръцете ѝ, допреди миг стискали яростно волана, отпуснаха хватката. Подобни дребнави разправии между децата я изтощаваха.

- Мамо, имам си нов най-добър приятел - обяви без всякаква връзка Бен с безгрижен глас, сякаш само преди петнайсет секунди Кейт не му бе крещяла в истерия. Беше незлобливо дете и не се сърдеше на майка си.

- Чудесно! Как се казва?

- Не знам.

И правилно. Малките деца разбират по-добре от възрастните, че името не е важно.

- На кръговото кръстовище. Отбийте. При втория. Изход. Влейте се. В магистралата. - Джипиесът на колата беше програмиран да говори с аристократичен британски акцент. И да ѝ казва какво да прави.

- Влейте се. В магистралата - повтори Джейк от задната седалка. - Мамо, какво е магистрала?

Навремето Кейт бе изучавала доста карти. Обичаше картите. Можеше да стигне с кола до всяка точка и вътрешният ѝ компас никога не я бе подвеждал. Мозъкът ѝ запомняше всеки завой, всеки разклон. А тази електронна джаджа, която я насочваше - с гласа на Джули Андрюс - през всяка чупка и гърбица на шосето, я бе освободила от необходимостта да ползва мозъка си, да полага дори минимални усилия. Беше като калкулатор - бърза, безгрешна и затъпяваща.

Отначало Кейт плахо бе предложила да се оправят някак и без джипиес, но Декстър беше непреклонен. Той поначало не беше добре с ориентацията.

- Магистралата е голям път - каза търпеливо Кейт, като се опитваше да потисне гнева си и да изкупи вината си пред момчетата. Бяха сладки деца и добрината им разтапяше сърцето ѝ, което иначе бе студено и недружелюбно. Собствените ѝ синове я караха да се срамува от себе си.

Ниското слънце я заслепи за миг, когато погледна на северозапад, към прииждащите по кръга коли.

- Мамо, това ли е магистралата?

- Не. Скоро ще се влеем в нея, като минем кръговото кръстовище.

- Аха. А какво е кръгово кръстовище?

- Кръгово кръстовище - отвърна тя - е кръстовище с кръгово движение.

Тя ненавиждаше кръговите кръстовища, които си бяха жива покана някой да те удари отстрани. Освен това движението по тях беше практически неуправляемо. А на всичко отгоре на всяко такова кръгово кръстовище децата ѝ изпадаха от седалките, а торбите с покупки се разпиляваха в багажника - когато го отвореше, навсякъде се търкаляха домати, марули, натъртени ябълки.

В Латинска Америка пътищата бяха трагични, а шофьорите караха като маниаци. Но пък поне не возеше със себе си деца на задната седалка.

- Мамо, а какво е кръгово движение?

Тук кръгови движения имаше навсякъде, и всичките еднакви, бяха нещо като емблема на държавата. Досущ като дръжките на прозорците, които се отваряха по един и същ начин. И като бутоните на казанчетата на тоалетните, до едно вградени в стената. И като плоските ключове за осветлението, парапетите от ковано желязо и подовете от полирани мраморни плочи. Всички тези атрибути бяха зададени сякаш с декрет на правителството, максимално уеднаквени, по един и същ стандарт.

- Ето това тук е кръгово движение, миличък - отвърна тя, като с последни сили се сдържаше да не избухне. - А в Люксембург им викат кръгови кръстовища.

Как се оправя човек с децата си, ако са му постоянно на главата? Във Вашингтон тя се бе занимавала с двете момчета само през почивните дни, останалото го бяха вършили гледачки и детски градини. Като си спомнеше само, че тогава децата ѝ липсваха и си мечтаеше един ден да прекарва повече време с тях!

А сега? Сега всеки ден ги вземаше от училище, всяка вечер бяха заедно, през нощта, на другата сутрин пак, и в събота, и в неделя. По какъв начин можеше да им осигури занимания, без да ѝ се налага по цял ден да се въргаля по пода и да си играе с лего? И без да ги остави да се избият взаимно или да съборят къщата и да я побъркат окончателно?

Сега, когато мечтите ѝ се бяха сбъднали, Кейт вече имаше своите съмнения. Именно от това най-много се бе страхувала.

- Мамо, това ли е магистралата?

- Да, миличък. Това е.

Таблото пред нея замига. Бордният компютър редовно ѝ пращаше някакви съобщения на немски език с безкрайно дълги неразбираеми думи, понякога мигащи, на които тя се опитваше да не обръща внимание. Колата беше под наем; все още не се бяха наканили да си купят своя.

- Мамо?

- Да.

- Ака ми се.

Тя погледна джипиеса. Още два километра.

- До няколко минути се прибираме.

Магистралата свърши и се вля в улица, която минаваше покрай железопътно депо с наредени един до друг високоскоростни влакове, после покрай гаровия часовник и Кейт разбра, че се намираха в сърцето на квартал „Гар“. Пресегна се и изключи джипиеса, все едно ритна патерицата си. Това беше единственият начин да изучи маршрутите в града.

- Съпругът ви е работил там четири години, преди да постъпи в банката? — попита Адам, без да вдига поглед от бележника си; химикалката в ръката му беше готова да пише.

- Точно така.

- И е напуснал една година преди компанията да се листва на борсата?

- Да.

- Това не ми се струва особено... хм, интелигентен ход.

- Декстър никога не е бил особено добър финансов стратег.

- Явно не. И така, какво точно е работил в тази банка?

- Сигурност на компютърните системи. Работата му беше да открива начини, по които системата може да бъде хакната, и да ги предотвратява.

- Каква система?

- На банковите сметки. Той отговаряше за сигурността ѝ.

- Пазел е парите.

- Точно така.

По лицето на Адам се изписа недоверие. Кейт знаеше, че като всички останали и той вижда нещо подозрително във внезапното решение на съпруга ѝ да се преместят в Люксембург. Не и тя обаче. Много отдавна си беше направила труда да провери Декстър. Той беше извън подозрение. Нали тъкмо затова си бе позволила да се омъжи за него!

Но, разбира се, те нямаше как да знаят това. И бяха прави да се съмняват. Може би беше редно дори и тя да се усъмни. Но Кейт си бе обещала преди много години никога да не се съмнява в съпруга си.

- Разбирате ли нещо от този вид работа? - попита Адам.

- Практически нищо.

Адам я гледаше втренчено, очаквайки някакво обяснение. Но на чея в този момент не ѝ беше до обяснения, не и на глас. Не искаше да си го признае дори мислено, пред самата себе си, но фундаменталната истина беше, че не изпитваше никакво желание да разбира света на Декстър, понеже не искаше той да разбира нейния. Беше нещо като негласен договор за взаимно неразбиране.

Ала този Адам нямаше намерение да се примири с мълчанието ѝ.

- Защо?

- Не говорехме за неговата работа, така че не ни се налагаше да говорим и за моята.

- А сега?

Кейт се вгледа през масата в мъжа насреща си - един непознат, който я разпитваше за лични неща, за интимни подробности от живота ѝ, задаваше ѝ въпроси, които сама не смееше да си зададе, и се опитваше да изтръгва отговори, които тя не искаше да знае.

- Какво сега?

- Сега, след като ни напуснете, ще му разкажете ли за работата си?

Днес, 10:52 ч.

Кейт прави крачка към жената и повдига ръце. Двете се прегръщат, но някак внимателно, предпазливо. Може би за да не измачкат задължителните си шалове и да не развалят перфектните си прически. Или по някаква друга причина.

- Така се радвам да те видя - шепти задъхано жената в косата на Кейт. - Така се радвам.

- И аз - отвръща Кейт също шепнешком, макар и не задъхано.- И аз.

Те се отдръпват една от друга, но жената не пуска лакътя на Кейт. В допира ѝ се усеща искрена топлота. Може обаче просто да ѝ пречи да се обърне и да си тръгне; нежното докосване може да е желязна хватка.

Кейт не само си представя, че хората ги гледат, но започва и да се съмнява във всичко. В абсолютно всичко.

- Тук ли живееш? В Париж?

- През повечето време - отвръща Кейт.

- В този квартал?

Кейт неволно поглежда по посока към дома им, който е само през няколко преки.

- Недалеч - отвръща уклончиво тя.

- А през останалото време?

- Лятото прекарахме в Италия. Във вила под наем.

- Италия? Ах, колко романтично! И къде в Италия?

- Долу, на юг.

- По крайбрежието на Амалфи?

- Там някъде. - Кейт не дава подробности. - А ти? Къде си сега?

- Ами... - Жената повдига леко рамене. - Все още не съм се установила напълно. Ту тук, ту там. - Тя се усмихва. Усмивката ѝ е самодоволна.

- И така - Кейт посочва тясната уличка, която не е нито „Шан-з-Елизе“, нито булевард „Сен Жермен“, - какво те води насам?

- Обикалям магазините.

Жената повдига малка торбичка и Кейт забелязва на ръката ѝ годежен пръстен с неголям диамант, който е заел мястото на някогашната ѝ златна халка. В липсата на халката няма нищо учудващо, но появата на годежния пръстен си е изненада отвсякъде.

Ако в живота на тази жена имаше нещо, което да ѝ доставя истинско удоволствие, това беше пазаруването, и то по магазините на Рю Жакоб: антикварни вещи, старинни мебели, редки тъкани. Както и албуми с антикварни вещи, старинни мебели и прочие. И въпреки това на Кейт ѝ се струва, че жената разиграва някакъв театър.

С такива като нея човек никога не знае кое е истина.

- Да, разбира се - казва Кейт.

Двете се гледат с изрисувани върху лицата усмивки.

- Ще се радвам да се видим, имаме много да наваксваме. И Декстър ли е тук?

Кейт кимва.

- Довечера ще може ли да се видим на едно питие? Или на вечеря?

- Би било чудесно-отвръща Кейт. - Ще трябва да питам Декстър дали е свободен. - Още докато изрича тези думи, Кейт усеща, че жената ще настоява да му се обади веднага, и изпреварващо добавя: - Но в момента не мога да му звъня.

Тя рови в чантата си за телефона, а мозъкът ѝ трескаво се опитва да формулира разумна причина.

- На фитнес е. - Това е всичко, което успява да измисли. Струва ѝ се достатъчно, а може би е и вярно. Всеки ден Декстър е или на фитнес, или на тенис. Сега се занимава с нещо, което нарича управление на инвестиции, но това не му отнема повече от няколко часа дневно. - Дай ми номера си.

- Знаеш ли какво? - Жената накланя глава встрани. - Дай ми ти твоя.

Тя бърка в чантата си и вади стилно кожено тефтерче и златна писалка. Красиви и скъпи вещи, купени от същия бутик, както палтото. Тази жена се появява изневиделица в Париж и харчи цяло състояние на няколко преки от дома на Кейт. Можели това да бъде случайност?

- Загубила съм си някъде зарядното устройство - продължава жената. - А не бих искала заради изтощена батерия да не можем да се открием.

Това са пълни глупости и Кейт едва се сдържа да не се изсмее. Но жената просто ѝ връща със същата монета. Труд- но е да се сърдиш на някого, че те лъже, след като само преди минута ти също си го излъгал, и то по същата причина. Кейт изстрелва по памет номера си и жената старателно си го записва. Макар Кейт да знае от собствен опит, че няма нужда да си запише какъвто и да било номер, за да го запомни. Отбелязва си наум, не без известно учудване, колко пласта лицемерие има между тях.

- Ще ти звънна към пет, става ли?

- Чудесно! - Те се прегръщат още веднъж и си разменят по още една фалшива усмивка.

Жената се обръща и се отдалечава. Кейт я изпраща с поглед; задникът ѝ е наедрял, а преди време, и то не толкова отдавна, беше по-скоро мършава.

Кейт също се обръща и тръгва в обратната посока, отдалечавайки се от дома си, само и само за да увеличи дистанцията между себе си и тази жена. Насилва се да не поглежда назад, но знае, че това е невъзможно, няма дълго да издържи.

- Ей, Кейт! - Жената крачи обратно към нея, без да бърза.

- Да?

- Би ли предала на Декстър нещо от мен?

- Разбира се.

- Предай му - казва жената, вече на метър от Кейт, - че Полковника е мъртъв.

4

- Значи така - каза Кейт, като вдигна поглед от книжките за оцветяване, които подреждаше на масата пред момчетата. Беше по време на поредната семейна вечеря в поредния умерено скъп ресторант, техния вече традиционен отговор на предизвикателствата на новия живот в нов дом, на нов континент. - Явно вече си се заловил здраво за работа.

Декстър повдигна вежди, изненадан от критиката и протеста в думите на жена си.

- Отначало трябваше да се свърши много работа.

- Но нещата скоро ще утихнат.

Макар да формулира въпроса като констатация, Кейт съзнаваше, че е твърде далеч от истината. Но искаше да го принуди да я опровергае. След преместването бяха в добри отношения наистина, но тя не го виждаше толкова често, колкото се бе надявала.

- Всъщност... не.

- Мислех си, че бързо ще навлезеш в новата работа. И че ще имаш достатъчно време да ми помагаш да се устроим.

След тричасова обиколка по адреси с брокера за недвижими имоти се бяха спрели на огромен апартамент в стария център на града. Мебелите, също наети, бяха дошли буквално дни след сключването на наемния договор и тогава напуснаха хотела. Кейт започна да разопакова неугледните гигантски куфари и останалите наети вещи от първа необходимост - тенджери, тигани, хавлии и чаршафи. Контейнерът с основната им покъщнина беше още в открито море и едва ли щеше да пристигне в близкия месец.

Кейт беше очаквала Декстър да ѝ помага в разопаковането, но това не се случи.

- Ти ми обеща, че няма да ме оставиш да върша всичко това сама, Декстър.

Той погледна многозначително към децата.

- Бих искал да го вършим заедно, но аз трябва и да работя.

- И защо толкова бързо? Защо отведнъж?

- Защото трябваше веднага да обезопася офиса. Трябваше да инсталирам системи за сигурност. Да купувам устройства, да наемам електротехници и дърводелци, да ги надзиравам как работят. И всичко това трябваше да стане незабавно, защото междувременно започнах работа по един важен проект, който се осъществява в момента.

- Какъв проект?

- Трудно ми е да ти обясня.

- Можеш да пробваш.

Той въздъхна.

- Мога, наистина. Но, ако обичаш, не тази вечер. Става ли?

Кейт го изгледа и не отговори веднага; макар и двамата да знаеха какво би могла да му каже, тя предпочиташе да изрази протеста си с мълчание. Колкото по-дълго мълчеше, толкова по-силен беше протестът.

- Е, добре - каза след няколко секунди тя. Мълчанието не продължи кой знае колко, протестът ѝ беше по-скоро вял. - Но трябва да ми кажеш поне кой е клиентът ти.

Той отново въздъхна.

- Катрин, аз...

- Нали се разбрахме да ми казваш Кейт.

Той я изгледа гневно.

- Вече ти обясних, Кейт. В този град всеки работи в някоя банка. Не е добре... по-скоро е твърде зле конкуренцията на моя клиент да научава, че е наел консултант по сигурността чак от Щатите, за да анализира процедурите му.

- Защо?

- Защото е признак на слабост, на неувереност. Конкуренцията би могла да използва тази информация против нас, за да подмами клиентите ни с твърдението, че системите ни не са достатъчно надеждни. Не е желателно да го знаят дори служителите на моя клиент.

- Добре де, разбрах. Но защо не можеш да кажеш дори и на мен?

- Защото от това няма никаква полза, Кат... Кейт. А може да има само вреда. Името на никоя местна банка не означава нищо за теб. Но рано или късно ще откриеш, че съпругът на най-добрата ти приятелка работи за моя клиент. И тя може да те притисне, да речем, след едно-две питиета. „Хайде, Кейт, на мен всичко можеш да кажеш!“ Ще ти стане неудобно. И за какво? - Той поклати глава. - Просто е безсмислено.

- Безсмислено?! Да бъдеш откровен със съпругата си?

- Не, скъпа. Безсмислено е да ти казвам нещо, което за теб ще означава единствено че ще трябва да го пазиш в тайна. От всички. Това е сериозно неудобство, от което не произтича никаква полза.

Тайна ли? Какво разбираше Декстър от пазене на тайна?

- И какво да казвам на хората?

- Ще им казваш истината: условията на договора ми не позволяват да разкривам името на своя клиент.

- Дори пред съпругата си?

- Много важно! Цялата икономика се основава на кон- фиденциалност.

- И все пак - настоя тя, - всичко това ми звучи доста... как да го кажа? Несемейно. - Още докато изричаше тези думи, тя се учуди, че толкова лесно се е поддала на изкушението да обвини Декстър в собствените си грехове.

- Всичко е наред - каза той. - Имай ми доверие.

Декстър прекара наетото волво през портала на посолството и продължи в ръмящия дъждец по алеята, заобикаляща комплекса от сгради в широк неравен кръг - по-скоро не кръг, а петоъгълник с неправилна форма, - като търсеше къде да паркира. Накрая откриха тясно местенце под един стар кестен.

В сградата, където се извършваше проверката за сигурност, двама-трима посетители изчакваха някой от служителите да ги извика, да пусне вещите им през скенера, след което да ги придружи през градината до миниатюрната чакалня на консулския отдел, където да чакат още пет, десет, петнайсет минути да им дойде редът.

Кейт бе идвала и преди в това посолство - веднъж, преди години, но тогава не я бяха карали да чака.

Извикаха ги. Кейт и Декстър влязоха в тясното помещение. От едната страна имаше гише с блиндирано стъкло, зад което седеше мъж с униформа.

- Добър ден - каза той. - Паспортите, ако обичате.

Двамата плъзнаха паспортите си през пролуката. Той ги разгледа внимателно, после впери поглед в екрана на компютъра си. В продължение на минута, може би две никой не продума. На Кейт ѝ се стори, че чува тиктакане на часовник от другата страна на стъклото. Мъжът цъкаше с мишката си, движеше курсора по екрана, потракваше с бутоните на клавиатурата и от време на време поглеждаше ту към Кейт, ту към Декстър.

Кейт нямаше причини да се бои, но се боеше.

- И така, с какво мога да ви помогна, мистър и мисис Мур?

- Преместихме се да живеем тук - отвърна Декстър. - Преди няколко седмици.

- Разбирам. - Служителят не изпускаше от поглед Декстър.

- Проблем ли има? - Без да отмества очи от човека зад стъклото, Декстър се опита да се усмихне, но се получи гримаса, сякаш му се ходеше спешно до едното място.

- Някой от двама ви планира ли да работи тук, мистър Мур?

- Да. Аз.

Кейт усещаше ударите на сърцето си. Лесно е да се притесниш, когато си далеч от къщи и някакъв униформен държи паспорта ти в ръцете си, а между вас има блиндирано стъкло.

Служителят хвърли бърз поглед към Кейт и за миг очите им се срещнаха. Тя още не бе превъзмогнала напълно онази фаза от живота си, когато по правило трябваше да се тревожи за собствените си тайни, и сега ѝ беше трудно да приеме, че някой може да подозира съпруга ѝ, а не нея.

Човекът отново насочи вниманието си към Декстър.

- Имате ли разрешително за работа?

- Да - отвърна Декстър. - Имам.

- При нас няма данни за това. А властите на Люксембург ни изпращат копие от всяко разрешително, издадено на американски гражданин.

Декстър скръсти ръце на гърдите си и не отговори.

- Кога е издадено?

- Моля?

- Питам за разрешителното ви за работа, мистър Мур. Кога го получихте?

- Хм, не съм сигурен. Беше... неотдавна.

Двамата се гледаха през дебелото стъкло.

- Сигурно е станала грешка - предположи Декстър.

- Сигурно.

- Трябвали ви копие?

- Да, трябва ни.

Декстър беше напрегнат; Кейт усещаше напрежението му като електрическо поле.

- В такъв случай ще дойда пак и ще ви го донеса. И двамата ли трябва да се явим повторно?

- Не, мистър Мур. Само вие.

- Един последен въпрос, Катрин.

Забила поглед в плота на масата, Кейт методично разтоварваше мозъка си от масиви поверителна информация. Утре щяха да продължат, и на следващия ден, и кой знае още колко дни щяха да минат, докато някои хора прегледаха всичките ѝ папки, проекти, участващите в тях лица, повтаряйки отново и отново едни и същи подробности. Докато се убедяха, че не ги лъже.

- Има ли нещо, което бихте желали да добавите сега относно решението си отпреди пет години да се оттеглите от оперативна работа?

Тя вдигна поглед към Адам - в очите му се четеше подозрителност. Кейт с мъка потисна надигащата се в нея паника. Предишната нощ в съзнанието ѝ се беше явила картина, която не бе успяла да пропъди: как я извеждат на паркинга, към ван без прозорци, който да я откара уж до друга служба в града, но всъщност към някакво летище, и от там я натоварват на малък частен самолет с двама начумерени едри мъже, които да я придружават по време на деветчасовия полет, за да я доставят като пратка пред вратите на мрачен зандан в Северна Африка, където цял месец пазачите да я подлагат на ежедневни побои, докато умре от вътрешни кръвоизливи, без да види повече семейството си.

- Не - отвърна тя. - Мисля, че няма.

Адам спусна ръце от масата към хълбоците си, сякаш се канеше да стане от стола и да предприеме физически действия.

Кейт изтръска чадъра си и го подпря на изтривалката да съхне. Лампичката за гласова поща на телефона мигаше. Най-напред трябваше да настани децата пред телевизора, след като им намери подходяща програма на френски език. После да извади покупките от пазарските торби. След това да сготви вечеря в кухнята с немски уреди.

За начало изпусна на пода бутилка с нектар от праскови. Бутилката се пръсна върху мраморните плочи и във всички посоки се разлетяха стъкълца и пръски от гъстата лепкава течност. Бяха ѝ нужни петнайсетина минути, за да почисти, застанала на четири крака и въоръжена с рула домакинска хартия и гъби.

Това, което бе принудена да върши, я изпълваше с неописуемо омерзение. Мина половин час, преди да натисне бутона за прослушване на съобщенията си.

„Здрасти, аз съм. Много съжалявам, но днес няма да се прибера за вечеря.“ Пак ли? Вечерните му отсъствия бяха сравнително отскоро, но вече почваха да ѝ писват. „Имам среща в шест, после друга в осем. Към девет и половина ще съм си вкъщи. Поне така се надявам. Кажи на момчетата, че ги обичам.“

Тя натисна копчето за изтриване.

„Здравей, Кейт, обажда се Карен от Женския клуб. Исках просто да се чуем и да ти кажа, че току-що пристигна още едно американско семейство.“ Е, и какво от това? „Реших, че е редно да ви запозная.“

- Сигурна ли сте? - беше я попитал Адам.

Кейт с мъка контролираше дишането си.

Може би Адам имаше предвид един случай в Барбадос, за който Кейт не бе получила разрешение по надлежния ред. Или изчезналото досие на онези салвадорски мафиоти, с което тя нямаше нищо общо. А може би обяснението беше съвсем просто: Джо ѝ нямаше доверие.

Но най-вероятно ставаше дума за Торес. През петте години, изминали оттогава, Кейт бе живяла с убеждението, че рано или късно Торес ще се появи отнякъде, за да ѝ го върнела си отмъсти.

Или пък просто такъв беше редът.

- Да - отвърна тя. - Сигурна съм.

Адам седеше и я изучаваше втренчено. Тя събра кураж и отвърна на погледа му. Вече се взираха един в друг през масата, сякаш за да видят кой пръв ще мигне.

Той можеше да чака до безкрай. Нали с това си изкарваше хляба - с чакане.

Но и тя можеше да чака.

Не Торес беше този, който не даваше покой на Кейт. А онази появила се изневиделица невинна жена.

- Е, добре - каза накрая Адам. Погледна часовника си и надраска нещо в бележника. - Дайте ми служебната си карта.

Кейт я свали от шията си, поколеба се за миг, после я постави върху масата.

Адам откъсна листа от бележника си, стана, заобиколи масата и протегна ръка, за да ѝ го подаде.

- Утре в девет се явете на това място.

Кейт погледна недоверчиво листа в ръката му, сякаш не разбираше, че и тази фаза е приключила. Нещата винаги приключват по-внезапно, отколкото човек е очаквал.

Очната ставка с миналото нямаше да се състои. Не и днес, не и тук. А ако не днес и не тук, то кога и къде?

- Търсете Евън - добави той.

Кейт вдигна поглед към Адам, опитвайки се да прикрие изумлението си, че темата за Торес така и не бе повдигната.

- Колко време ще отнеме? - попита тя колкото да каже нещо, да смени темата, да не се издаде колко е облекчена. Още не беше късно да се прецака. Никога не беше късно.

- Поне два-три дни. Вероятно повече, но не знам колко точно. Заделете си две седмици, през които ще получавате пълна заплата. Едва ли ще отнеме толкова дълго, но е добре да предвидите повече време, за да няма изненади. Разбира се, това е обичайният ред.

- Разбира се.

- Ами... това беше. - Адам се усмихна и отново протегна ръка, този път за да се здрависат. - Вие вече не сте служител на Централното разузнавателно управление. На добър час, Катрин.

5

- Аз съм Джулия - представи се жената. - Приятно ми е.

- Катрин. Казвайте ми Кейт.

Тя зае мястото си върху ратановия стол в кафенето и огледа новата американка, която ѝ бяха натрапили от Американския женски клуб в Люксембург, в който междувременно бяха успели да я запишат. Явно това вършеха американските съпруги в Люксембург - записваха се една друга в клуба си.

- Е, устроихте ли се вече? - попита Кейт.

Чувстваше се като измамница, че задава въпрос, който бе свикнала да ѝ задават другите жени. Подтекстът беше, че самата Кейт отдавна се е „устроила“ и че може би е в състояние с нещо да помогне, да предложи съвет. А нито едното, нито другото отговаряше на истината.

- Горе-долу - отвърна Джулия. - Но не знам как да свърша каквото и да било тук.

Кейт кимна.

- Вие знаете ли?

Кейт поклати глава.

- Не. Но съм експерт в едно: в сглобяването на боклуци от ИКЕА. В тази държава нямат килери.

- Вярно! - възкликна Джулия. - Тия стари сгради са строени, преди да е бил изобретен килерът.

- От два месеца се занимавам със сглобяване на гардероби, шкафове и кантонерки. А също и на осветителни тела. Защо тук токът не е като в Америка? Има ли някаква логика в тази работа?

- Никаква. Съпругът ви не ви ли помага? Не сглобява ли той мебелите?

- Не. Той само работи. От сутрин до вечер.

- И моят.

И двете отпиха от чашите си с вино. Дойде сервитьорът и взе поръчките им.

- И така - подхвана отново Джулия, - от колко време сте тук?

- От четири седмици.

- Не е много.

- Така е.

Беше кошмарно. Кейт искаше да се извини, да стане и да си тръгне. Това беше само един от многото аспекти на живота в чужбина, за които се бе оказала неподготвена - да води безсмислени разговори на битови теми с непознати.

- Чувам, че сте от Вашингтон - продължи Джулия. - Там сигурно е много вълнуващо!

Каква досада!

Но Кейт беше твърдо решена да издържи. Имаше нужда от приятелки, от пълноценен живот, а тези неща се постигаха именно чрез разговори с непознати. Всеки наоколо беше по своему непознат, хората бяха равни в непознатостта си. Определящата важност на произхода - семейна среда, образование, житейски опит - тук нямаше значение. Всички започваха от едно и също нищо, от това, което правеше тя в момента: седеше срещу някаква непозната и водеше безсмислен разговор на битови теми.

- Всъщност аз не съм от Вашингтон - каза Кейт. - Макар че съм живяла там петнайсет години. Родена съм в Бриджпорт, Кънетикьт. А вие откъде сте?

Сервитьорът донесе салатите им.

- От Чикаго. Били ли сте там някога?

- Не - призна си Кейт, леко засрамена.

Това бе нещо, за което Декстър не спираше да ѝ се присмива, нещо, превърнало се в постоянна закачка на семейния им живот: според него Кейт толкова мразела Чикаго, че не искала кракът ѝ да стъпи там. Дори отказвала да общува с хора от Чикаго.

- Жалко - каза Джулия, като вдигна поглед от сандвича си с козе сирене, част от нейната salade composee. - Хубав град е.

Истината беше, че Кейт ни най-малко не мразеше Чикаго, просто досега не беше имала път натам.

- Може да ми дойдете на гости, когато се приберете в Америка - каза Джулия. - Кога планирате да се връщате?

- Тук сме без определен срок.

- И ние така.

- Какво работи съпругът ти? - премина на „ти“ Кейт.

- Нещо, свързано с финансите, не го разбирам много. - Джулия гледаше изпитателно. - А твоят?

- Ами и той.

- Май на всички ни мъжете работят нещо, свързано с финансите, от което не разбираме, а?

- Така изглежда.

Това беше предназначението на Люксембург - място за правене на пари и избягване на данъци.

- Е, имам смътна представа какво всъщност работи моят - призна Джулия. - Търгува с валути. Но какво означава това, не мога да кажа. Ами твоят?

- Експерт по сигурността на системите. Разработва софтуер за защита на парични транзакции за нуждите на финансови институции - изрецитира тя наизуст.

- Охо! Доста... хм, специфична материя. А какво точно работи?

Кейт поклати глава.

- Честно казано, нямам представа.

Знаеше само, и то в най-общи линии, че задачата на Декстър е да направи невъзможно - или възможно най- трудно - присвояването на пари от хакери при електронни транзакции. Това по някакъв начин се бе оформило като негова специалност през последното десетилетие, през което той беше работил най-напред за един доставчик на интернет услуги, после за някаква банка, после за друга банка, докато накрая - преди около година - се бе отделил като независим консултант. След което дойде предложението за Люксембург.

- Къде работи? - попита Джулия.

- Има малка кантора на булевард „Роаял“, но е на сво- бодна практика.

- А кои са му клиентите?

Кейт се изчерви.

- Не зная.

Джулия се изкиска, в отговор Кейт се позасмя и след миг и двете избухнаха в истеричен смях. Изведнъж Джулия направи гримаса.

- Ох, боже господи! - Тя запърха с китки пред лицето си, сякаш се опитваше да литне. - Задавих се с вино. Влезе ми в носа! Ааааххх!

Когато смехът утихна, Джулия отново подхвана темата:

- А ти? Работиш ли нещо тук?

- Гледам си децата и се грижа за дома. - Още едно изречение, което бе повтаряла стотици пъти, но все още на самата нея не ѝ звучеше убедително. Тя извърна поглед встрани и попита: - Ами ти?

- Аз съм интериорен дизайнер. По-точно бях. Не очаквам тук да има много работа за мен. По-скоро никаква.

Кейт никога не си бе представяла, че ще ѝ се налага да обядва с непознати жени, които в предишния си живот са били декораторки.

- Защо мислиш така?

- Нужни са връзки във висшето общество. Там са нашите клиенти. Освен това е нужно да познаваш разни майстори занаятчии, защото това са хората, които ще изпълнят проекта ти. Също и доставчици, магазинери, източници на материали. Тук не познавам никого, не знам нищо. Не мога да бъда интериорен дизайнер в Люксембург.

Кейт оглеждаше внимателно новата американка. Беше руса, с коса до раменете, почти сигурно боядисана, но при добър фризьор - накъдрена, разресана, лъскава, с обем. Жената не пестеше сили да изглежда добре. Беше със сини очи, с едва доловими сенки и очна линия, нищо прекалено и безвкусно. Хубавичка, без да е красавица, и привлекателна по един особен, предразполагащ начин. Малко по-висока от Кейт, може би метър и седемдесет и осем-девет, тънка, стройна, с тесен ханш, леко мършава - тяло на жена, която никога не е раждала. Беше поне на трийсет и пет.

- От колко време си омъжена, Джулия?

- От четири години.

Кейт кимна.

- Знам какво си мислиш - продължи Джулия. - С четири години брак, минава трийсет и пет, но... къде са децата? За да ти спестя въпроса, нека да ти го кажа направо: не мога да имам деца.

- О! - Кейт си даваше сметка, че американките са крайно откровени, когато става дума за репродуктивните им способности. - Съжалявам.

- И аз. Но това е животът, нали? Гадостта дебне отвсякъде.

- Сигурно си права.

- Както и да е. Има и други начини. Мислим за осиновяване. И понеже не е нужно да се съобразявам с биологичния си часовник, ще изчакаме да мина четирийсет и тогава. А през оставащите години ще си отживея, докато Бил печели пари. След което ще се кротнем и ще гледаме деца.

Кейт бе смаяна от словоохотливостта ѝ. Прекалено общителните хора я караха да става подозрителна. Смяташе, че колкото повече даден човек ѝ разкрива за себе си, толкова повече се опитва да прикрие истинската си същност.

Въпросната Джулия бе успяла да задейства всичките ѝ алармени системи. И въпреки това Кейт бе принудена да признае, че в нея има нещо твърде симпатично.

- Добре сте го намислили.

- Нали? - Джулия отпи от виното си. - А ти какво работеше в Америка?

- Бях на държавна служба. Правех проучвания, пишех доклади, давах становища. За международната търговия, за икономическото развитие, такива работи.

- Сигурно е било интересно.

- Понякога - отвърна Кейт. - А друг път беше направо противно.

Двете отново избухнаха в смях, пийнаха още вино и забелязаха, че чашите им са почти празни.

- Monsieur - подвикна Джулия към минаващия наблизо сервитьор. -Encore du vin, s’il vousplait. - Акцентът ѝ беше ужасен.

Сервитьорът я изгледа объркано. Кейт виждаше, че се опитва да разгадае казаното. Накрая кимна.

- Оиi, madame.

И след малко се върна с бутилката ризлинг.

- А ти? - попита я Джулия. - Искаш ли още малко?

- Не бива. Още не са ни сервирали основното ястие.

Джулия бе изяла точно половината от салатата си и бутна чинията встрани. Кейт бе впечатлена от дисциплинираността ѝ.

- Не ставай смешна. Pour elle aussi - каза тя на сервитьора.

Когато той се отдалечи и нямаше опасност да я чуе, Кейт йказа:

- Френският ти е страхотен.

- Благодаря за лъжата - каза Джулия, - но знам, че не е. Имам безобразен акцент. Проклятието на Средния запад. - По акцента ѝ не личеше особено да е от Средния запад, но пък как в днешно време можеше да се определи със сигурност кой откъде е в Америка? След още двайсетина години всички американци щяха да звучат еднакво. - Но гледам да уча нови думи. - Джулия вдигна чашата си и протегна ръка към Кейт. -Ata sante. А също a nouvelles amies.

Кейт я погледна. Очите на жената блестяха, кожата ѝ беше поруменяла от виното.

- За новите приятели - съгласи се тя.

Примижала срещу ниското слънце, Кейт наблюдаваше съпруга си, който тътреше крака по настланата с чакъл алея.

- Какво правиш тук? - попита тя.

През изтеклата седмица Декстър почти не се бе мяркал вкъщи. И дори през малкото часове, които бяха прекарали заедно, бе останал мълчалив, разсеян, все едно не беше там. Кейт се радваше, че се е прибрал. Беше във възторг от подобно банално събитие.

Днес почти нямаше работа - каза той, като се наведе и я целуна бегло по устните.

Кейт отдавна се бе убедила в пълната безсмисленост на тези дежурни целувки, но нямаше сили да му каже да престане. Знаеше, че ще ѝ е трудно да му обясни защо я дразнят и че в крайна сметка той щеше да я обвини, че не го обича, макар тя да беше готова да му излезе с насрещния аргумент, а именно, че с подобни жестове самият той не показва особена любов. Накрая реши да си замълчи и отговори на дежурната му целувка със също толкова дежурна.

- Казах си: я да видя какво правите с децата след училище.

Той огледа детската площадка, в центъра на която имаше голям пиратски кораб със стръмна закрита пързалка, по- добна на водните пързалки по плажовете. Джейк беше някъде вътре, докато Бен надничаше иззад кораба, където уж се беше скрил, но се виждаше почти целият и се кикотеше неудържимо.

Само преди половин час момчетата бяха достигнали кулминацията на несекващите си заяждания, като Джейк бе ударил Бен с юмрук в носа, а в отговор Бен го беше оскубал, след което и двамата се бяха разпишели и разплакали. Имаха нужда от почивка на обществено място. Кейт ги бе накарала да седнат всеки под едно дърво, върху меките есенни листа, така, че да не се виждат един друг. Изглеждаха парализирани от ужас и отначало Кейт бе изпитала сериозни угризения, но мярката бе помогнала. След изтичане на наказанието им и двамата имаха искрено разкаян вид.

- Колко типично! - каза Кейт.

Беше седнала в кафенето, на металната маса пред нея имаше чаша кафе и бутилка минерална вода, готова за онзи неизбежен миг, когато някое от децата щеше да обяви: „Мамо, жаден съм.“ Там беше и учебникът ѝ по френска граматика, отворен на страница, която беше обидно близо до началото му.

Декстьр се загледа в децата, които сега пристъпваха между катерушките мълчаливи и безшумни.

- Какво правят?

Кейт се опита да отговори, без да направи гримаса.

- Играят на шпиони. - Тя не сметна за нужно да обясни, че играта е измислена от нея.

- Моля?

- На шпиони - каза по-силно тя. - Играят на шпиони. Аз им измислих тази игра.

За миг лицето му сякаш се напрегна, което беше стран- но. После се усмихна насилено и попита:

- И как се играе?

- Виждаш ли носните кърпички, които се подават от задните им джобове? - Кейт беше намерила ново приложение за онези сгънати на три салфетки. Можеше вече да напише книга на тема „101 начина да използваме салфетките“. - Този, който успее да измъкне кърпичката на другия, печели точка. За целта трябва да се промъкне незабелязано зад гърба му. Искат се търпение, внимание и решителност.

Декстър погледна наоколо и се усмихна.

- Не звучи толкова зле.

Слънцето беше слязло ниско на юг, ъгълът му беше някак зимен, макар да беше едва септември. Денят беше сравнително топъл и децата бяха по къси ръкави. Но ниското слънце вещаеше скорошни промени. Кейт знаеше, че към залез ще застудее. Винаги ставаше така.

Преди да вземе децата от училище, тя бе прекарала деня сама, заета с домакинска работа: пране и простиране, пазаруване, почистване на банята. По всяка повърхност на баните и кухнята имаше отложен варовик от твърдата вода. Бяха заприличали на изоставена полярна станция. Трябваше ѝ препарат против котлен камък или белина, или и двете. Затова отиде в хипермаркета, колкото да установи, че етикетите на всички стоки са на френски и/или немски, а пък точно тази терминология не беше включена в езиковите уроци, които бе вземала още в Америка, нито пък имаше някакъв шанс да я научи в курса на „Берлиц“, който посещаваше тук два пъти в седмицата.

Кейт се отби у дома, за да си вземе джобния речник, и се върна в хипермаркета, като ѝ се наложи да изтърпи едно задръстване, причинено от няколко десетки трактора, паркирани по средата на улицата - фермери, протестиращи срещу това или онова: луда крава, луди управници, луди данъчни власти. Всички навсякъде мразеха данъчните. Горките данъчни, имаха нужда от пиар експерти.

Бяха ѝ нужни два часа, за да си купи почистващ препарат за четири евро.

Тя нито можеше да си обясни всичко това, нито да се оплаче. Не биваше да недоволства от живота си, поне засега. А може би и завинаги. Та тя го бе искала, бе изразила пълна увереност пред съпруга си, че този живот ще ѝ хареса. И нямаше право да хленчи.

- Да - каза си тя. - Не е толкова зле.

Кейт беше перфектният кандидат; навремето бе предпочела да завърши колеж във Вашингтон, което само по себе си предполагаше кариера в обществения сектор. Изучавала бе не само политически науки, но и испански език, и то във време, когато най-сериозните външни заплахи идваха от Латинска Америка, а най-ценните разузнавателни данни постъпваха от южната страна на границата. И двамата ѝ родители бяха починали, тя не поддържаше близки отношения с останалите си роднини, нито пък с когото и да било друг. Дори знаеше как да борави с огнестрелно оръжие - баща ѝ се бе занимавал с лов и тя се бе научила да стреля със семейния ремингтън още на единайсет години.

С други думи съответстваше идеално на профила. Единственият ѝ недостатък бе, че не преливаше от патриотизъм. Чувстваше се предадена от държавата, задето бе оставила родителите ѝ да умрат само защото бяха бедни. Мрежата от социална сигурност в Америка се бе прокъсала, а последиците от пропадането през дупките ѝ бяха нечовешки. След дванайсет години републиканска хегемония обществото беше по-разслоено от всякога, а Бил Клинтън още не бе постигнал каквото и да било, освен да залъгва света с приказки за надежда.

Но не ѝ беше трудно да запази всякакви съмнения за себе си, както и всичко останало. Тя никога през живота си не бе писала гневни писма до щатския сенатор, нито пък бе изливала огорчението си в язвителни курсови работи в колежа. Никога не бе носила плакати в знак на солидарност със стачкуващ профсъюз, нито бе участвала в каквито и да било протестни акции. Деветдесетте едва бяха започнали. Беше период на затишие, на пълна липса на политическа активност, в която да бъде въвлечена против своя здрав - или може би хладен - разум.

През пролетния семестър в годината на завършването си Кейт получи покана за парти, на което щеше да присъства професорът им по международни отношения, за когото едва по-късно разбра, че освен с академична работа се занимава и с откриване на подходящи кандидати за някои служби. Седмица по-късно двамата се срещнаха на кафе в студентския клуб и професорът я покани на разговор в кабинета си, за да я информира, че определено ведомство набира стажанти. Предпочитали студенти в магистърските курсове, но понякога вземали и бакалаври с подходяща квалификация.

Кейт се бе сторила извънредно подходяща на въпросните кадровици и тя действително беше такава. От друга страна, и ЦРУ беше идеалното място за нея. В живота си тя не бе видяла друго освен безкрайни периоди на разочарование, примесени с кратки моменти на надежда и шансове. Нуждаеше се от нещо голямо, с което да запълни тази огромна празнота, да впрегне потенциала си и да го насочи в пра- вилната посока, към нещо съществено. Може да се каже, че беше съблазнена от романтиката, вдъхновена от внезапно разкрилите се пред нея възможности.

И така, Катрин преглътна идеологическата обработка, лекичко стискайки палци зад гърба си; вече бе приела за себе си, че се е нагърбила с важна роля в борбата срещу смъртни врагове. Тя беше убедена, че Америка - при всичките си недостатъци - далеч превъзхожда Куба, Никарагуа или Чили, да не говорим за съсипаните останки от бившия Съветски съюз, за тромавата грамада на Китай или неработещите социални демокрации на Западна Европа. Съединените щати бяха единствената останала свръхсила и всеки искаше да бъде в техния отбор. Или почти всеки.

Кейт бе приета радушно в своето ново семейство - Оперативна дирекция; то беше голямо и сплотено, съставено от хора като нея - интелигентни и амбициозни, при това не особено склонни към излишно интимничене. Харесваше работата си, макар някои аспекти от нея да я караха да се буди посред нощ, обляна в студена пот. Служба „Тайни операции“, в която се озова, ѝ беше тъкмо по мярка.

После успя някак да намери място и за Декстър. А не след дълго и за децата. И когато това ново, истинско семейство започна да изпълва живота ѝ, старите тайни се превърнаха в проблем, в досадно неудобство, в душевен артрит. Тя трябваше да се освободи от някогашния си живот - изфабрикуван, обвързан с чувства, различни от любовта. Имаше все по-малко нужда от Фирмата. Това, от което се нуждаеше, и то все повече и повече, бяха съпругът и децата ѝ.

Тя започна да жертва старата си идентичност, за да изживее по-пълно новата. Все пак всеки иска да живее поновому.

6

- Все едно сме първокурсници в колежа, нали?

Декстър изплю пяната от пастата за зъби.

- В какъв смисъл?

Кейт погледна отражението на съпруга си в огледалото с три крила, всяко обърнато под различен ъгъл, всяко отразяващо различна част от лицето му, като в резултат се получаваше грубо сглобена композиция. Кубизъм в банята.

- Срещаш се с толкова хора, питаш се кой от тях би могъл да ти стане приятел, кой враг, кого да избягваш, понеже е неудачник и носи лош късмет. - Четката за зъби висеше от ъгъла на устата ѝ и тя я премести от другата страна. - Представяш си местата, по които ще се разхождаш, където ще пиеш кафе, ще правиш какво ли не. И всички ние сме в общи линии в една и съща ситуация: всички заедно се опитваме да налучкаме пътя.

- Наистина е като в колежа - каза Декстър. - Но това не е моят живот. Аз прекарвам дните си сам, вперил поглед в екрана. - Той напълни шепата си с вода, за да измие пастата от устата си; беше подреден и чистоплътен мъж, добър съквартирант. - Нямам нови приятели, с които да си бъбря.

Кейт също изплю пяна и изплакна устата си.

- Знаеш ли, че днес не съм разговарял с никого, ама буквално с никого - продължи Декстър. - Освен когато си поръчах сандвич в пекарната. Un petit pain jambon-fromage, merci. - Той повтори изречението, като броеше на пръсти. - Десет срички. При това с непознат.

Кейт също си нямаше още приятели. Познаваше някои хора по име, но нямаше причина да обяви някого от тях за приятел. Сега обаче, след като Декстър ѝ се бе оплакал от абсолютната си самота, тя си каза, че би било смешно да го занимава със своята.

- Днес обядвах с някаква жена - каза тя. - Джулия. Не я познавах, но други бяха решили да ни запознаят.

Кейт постави тубичката с околоочен крем в малкото шкафче над мивката, до кристалния флакон с парфюм, който изпълняваше чисто декоративни функции. За последен път се бе парфюмирала в колежа, когато бе получила за Свети Валентин миниатюрно шишенце от един ухажор. Но в нейната професия парфюмите бяха излишен, дори вреден лукс - лесно се забелязваха, разпознаваха, запомняха и оставяха издайнически следи.

- Била от Чикаго, моля ти се!

Погледите им се срещнаха в огледалото.

- Сигурна ли си, Кат, че можеш да бъдеш приятелка с такава?

Декстър не пропускаше възможност да я подкачи на тази тема, макар че този път тя не долови в тона му обичайното злорадство. И тази шега, както повечето от целувките му, се бе превърнала в навик.

- Ще положа всички усилия. - Тя отвори флакона с парфюм, също подарък за Свети Валентин, но от собствения ѝ съпруг, и го помириса. Може би си струваше да почне отново да се парфюмира, след като нямаше повече пречки. - Но... Декстър?

- Ъ?

- Би ли престанал да ми викаш Кат? Също и Катрин? Тук искам да бъда Кейт.

- Извинявай, все забравям. - Той я целуна по устните, току-що измити и ухаещи на мента. - Ще ми трябва време да свикна с новата си съпруга.

Но тази целувка не беше дежурна. Ръцете му се смъкнаха надолу от кръста ѝ и се пъхнаха под ластика на бикините.

- Чикаго, а? - Той се изсмя гърлено, после плъзна устни по шията ѝ и погали бедрото ѝ.

Много по-късно Кейт си даде сметка, че Чикаго е бил нещо като парола.

Защо никога не бе признала истината пред Декстър?

В началото на връзката им, разбира се, щеше да е абсурдно да му разкрива каквото и да било за себе си, поне докато се оженят. Но впоследствие?

Погледна към него - седнал както винаги с книга в скута. Декстър четеше ненаситно всичко, което му се изпречеше: технически списания, специализирани издания за банково дело, сериозни политически анализи и - за учудване на Кейт - английски криминални романи от първата половина на миналия век, за които тя винаги бе смятала, че са женско четиво. На нощното му шкафче неизменно имаше дебела неравна купчина книги - единственият безпорядък в иначе подредения му свят.

Какво я бе накарало да пази тайната си докрай? След като вече бяха женени и имаха деца? И след като самата тя отдавна не беше на оперативна работа?

Едва ли бе само защото такива бяха правилата, макар че и те не бяха за подценяване. Може би причината беше съвсем проста: не искаше да си признае, че толкова години го е лъгала. Колкото повече време минаваше, без да му разкрие истината, толкова по-трудно ѝ беше да си представи разговора помежду им. „Декстър, имам да ти казвам нещо...“ Господи, колко ужасно звучеше!

Освен това не желаеше да разкрива пред него нещата, които някога бе вършила и на които вероятно все още беше способна. А ако не можеше да му каже цялата истина, то защо да му я казва половинчато? Така ѝ се струваше още по-зле. И понеже най-лошата част от истината беше онази сутрин в Ню Йорк, която стана и причина за решението ѝ да приключи с кариерата си, историята ѝ нямаше да бъде пъл- на и изобщо да има смисъл без обяснение на случилото се тогава. А пък ако се стигнеше до такова обяснение, това щеше да направи позицията ѝ незащитима.

Освен това бе длъжна да си признае, че тази секретност донякъде се дължеше и на това, че си бе оставила вратичка. Ако не кажеше на Декстър цялата истина, все едно си запазваше правото да се върне един ден към някогашния си живот. Да стане отново таен агент. Да бъде човек, способен да опази най-големите тайни от всички, включително от собствения си съпруг, за вечни времена.

Кейт се бе явила в хотелския апартамент в Пен Куортър точно в девет сутринта, както ѝ бе наредено. На масата срещу нея имаше голям бележник с жълти страници и евтина химикалка, а от другата страна седеше мъж на средна възраст със съчувствено изражение. Казваше се Евън и през следващите осем часа щеше да я разпитва търпеливо и изчерпателно за всички операции, в които някога бе участвала, за всички чужди агенти, които бе вербувала и контролирала, за всяка недовършена мисия, която би могла в един момент да бъде използвана срещу тях.

Разпитът продължаваше вече трети ден, когато Евън внезапно попита:

- А какво ще ми кажете за Сараево?

Вече бяха обсъдили всичко, което би могла да е пропуснала в първоначалния си доклад от мисията - местоположение на офисите, имена на аташетата, описания на приятелките им, след което бяха преминали на по-маловажни събития. По-ранните ѝ тренировъчни мисии в Европа: доставяне на пратка до тайник в едно преустроено палацо до Пиаца Навона; опит за вербовка на баски националист в Билбао; проследяване на куриер с пари в куфарче през павираните улички и частните банки на Люксембург.

А сега явно минаваха на неслучили се неща.

- Никога не съм била в Сараево - отвърна тя.

- Нито веднъж?

- Нито веднъж.

- Но съпругът ви е бил. И то съвсем неотдавна. - Евън вдигна поглед от собствения си бележник, жълт като нейния, покрит от горе до долу с непонятни драскулки, подчертавания, кръстчета и стрелки. - Защо?

На никого не е приятно да си признае, че не знае нищо за действията, навиците и наклонностите на половинката си. Кейт не желаеше да говори за пътуванията на Декстър в чужбина. Не виждаше с какво те имат отношение към кариерата ѝ.

- Знам ли? - отвърна тя колкото можеше по-пренебрежително. - Сигурно по работа.

Започнаха да получават поща на новия си адрес, автома- тично препращана от Щатите. Кейт отвори един плик, адресиран до нея; вътре имаше чек, с който държавата я компенсираше за неползван платен отпуск. Трябваше да го прати обратно през океана, до банката си, за да ѝ внесе доларите по сметката. Получи и наемния договор, подписан и заверен от нотариус, за къщата им във Вашингтон; за жалост месечната сума нямаше да покрива вноската им по ипотечния кредит. Имаше и рекламни листовки: една за фитнес-спа комплекс във Вирджиния, друга за читателски клуб - нима още съществуваха такива клубове?

Засега нямаше нищо от банката на Декстър, а тя се бе надявала да научи по пощата му кой е неговият работодател. Но може би нямаше причина банката да му пише до вкъщи - все пак Декстър беше независим консултант, а не техен служител. Имаше офис, където да получава цялата си делова кореспонденция. Всичко това ѝ се струваше леко подозрително - та на кого не би се сторило, - но за пореден път си припомни особената клауза, която по свое желание бе включила в брачната им клетва: никога да не си играе на следовател с делата на съпруга си.

Разбира се, тя бе разследвала Декстър преди сватбата, и то повече от веднъж. За пръв път това бе станало веднага след запознанството им на фермерския пазар на Дюпон Съркъл, когато едновременно бяха посегнали към щайга със зеленчуци от двете противоположни страни. Беше хубаво лятно утро, идеално време за запознанства; и двамата бяха с повишени нива на ендорфина от сутрешната си гимнастика - Декстър от тичането, Катрин от краткото си увлечение по велосипеда - и това ги правеше особено благоразположени и общителни. Както бяха натоварени с пазарските торби, отидоха да пият кафе в книжарницата през улицата; беше им на път, пък и жилищата им се оказаха през няколко преки едно от друго. Каква щастлива случайност, помисли си тя. Може би прекалено щастлива.

Разбира се, Кейт веднага се запита дали не е инсценировка. Седна пред компютъра в еркера на последния етаж в сградата от жълти тухли, където се намираше апартаментът ѝ; от мястото си чуваше плача на новороденото бебе на наемателите от долния етаж. Логна се в специалния защитен сървър и провери всички, носещи името Декстър Мур в Америка, докато стигна до онзи, който я интересуваше. По номера на социалната му осигуровка проследи целия му досегашен живот през базите данни на различни институции: колежа, който бе завършил, службата за регистрация на МПС, която му бе издала шофьорската книжка, училището в Канзас, където бе учил като юноша; полицейското досие на баща му (един арест за нападение с причиняване на телесни повреди в Мемфис) и военното досие на по-големия му брат, загинал в Босна.

След около час се убеди, че нейният Декстър Мур е примерен гражданин с неопетнена репутация. Вдигна телефона, набра номера му и го покани на кино. Към края на седмицата имаше пътуване - щеше да прекара цял месец, а може би и повече в джунглите на Гватемала.

Две години по-късно тя се разрови още по-дълбоко в живота му - този път прегледа банковите му сметки и тайно му сне пълен набор пръстови отпечатъци, които сравни с базата данни на ЦРУ. Това я убеди още веднъж, че Декстър е този, за когото се представя - честен, почтен, достоен за уважение мъж.

Вътре в себе си Кейт вече му бе казала „да“.

Това беше преди шест години. Във времето, когато тя все още можеше да преодолее, макар и за кратко, естественото си състояние на подозрителност към хората, да поднови вярата си в доброто начало. Вяра, която бе загубила още като тийнейджърка, когато бяха започнали катастрофите в семейството ѝ.

И така, тя бе повярвала - защото имаше нужда да повярва, - че е в състояние да остави настрана цинизма и да се омъжи за този човек, да заживее нещо подобно на нормален живот. След като го бе проучила изцяло и отвсякъде и се бе убедила, че няма в какво да се съмнява, си бе казала, че никога вече няма да се рови в живота му.

Още тогава, навремето, тя си даваше сметка, че това може би е акт на доброволна самоизмама, затваряне на очите, продължило години.

- Бен! - махна тя на по-малкия си син, който се беше затичал към поредната игра.

- Какво?

- Ела тук. - Тя разтвори ръце, детето притича до нея и обгърна бедрата ѝ с тънките си ръчички. - Обичам те - каза тя.

- И аз, мамо, но сега бързам, чао, мамо, обичам те, чааа- ооо.

Може би всичко беше самозаблуда, но в този момент тя се нуждаеше тъкмо от това.

Кейт не можеше да се сдържи. Прерови набързо шкафчето, в което държаха разпечатките от кредитните си карти, застрахователните полици и старите сметки за телефон и електричество. Нищо. Започна отначало, този път по-бавно, като вадеше папките една по една от най-горното чекмедже, обръщаше всеки лист хартия, включително указанията за ползване на разни рутери, периферни устройства и други подобни, дори на стереоуредбата, за която знаеше със сигурност, че бе останала във Вашингтон.

Наля си нова чаша кафе и се насочи към долното чекмедже, започвайки този път отзад напред. Намери стар кафяв плик с омачкано полуоткьснато капаче, на който имаше надпис: РЕФИНАНСИРАНЕ НА ИПОТЕКА. Вътре сред обичайните молби за отпускане на кредит и удостоверения за притежавани активи най-после го откри: стандартен договор за услуги между Декстър Мур и Континентъл Юръпиън Банк.

Кейт прочете двете страници, изобилстващи с правна терминология, после още веднъж. Нямаше абсолютно нищо забележително.

Малко се поядоса на Декстър, задето бе скрил договора от нея, но ядът ѝ трая кратко. Човекът не бе имал избор, ако банката наистина държеше да запази името си в тайна, дори от нея.

И тя му прости. Вместо това се наруга мислено за подозренията си, за това, че отново си бе позволила да се рови в нещата му. За това, че бе нарушила обещанието си и бе изпитала чувство, което не биваше да изпитва.

После прости и на себе си и отиде да вземе децата от училище.

- Родителите ми починаха, и двамата - каза Кейт. - Със сестра ми ги погребахме в разстояние на две години.

- Божичко! - каза Джулия. - А къде е сестра ти сега?

- В Хартфърд, мисля. Или може би в Лондон. Не поддържаме връзка.

- Скарали сте се?

- Не точно - отвърна Кейт. - Емили е алкохоличка. Освен това се друса.

- Лоша работа.

- Когато родителите ми бяха болни, не можехме да им обръщаме кой знае колко внимание. Нямахме и средства. Бяха твърде млади, за да имат натрупани пари в здравната каса, а предприятието, където беше работил баща ми - фирма за електроника - беше фалирало. И двамата се хващаха на всякаква работа, обикновено сезонна или на половин ден, здравните им осигуровки бяха малки и когато легнаха болни, бяха тотално прецакани. Отнесоха се с тях нечовешки.

- Затова ли се премести да живееш в чужбина?

- Не. Тук сме заради приключението. Но мисля, че горчивината си остава. Не знам дали горчивина е вярната дума. По-скоро разочарование. Не ме разбирай криво, аз обичам Америка. Но не всичко в нея. Да вземем сестра ми. Тя е жертва на катастрофите, сполетели семейството ми. Самата тя е една катастрофа.

Докато Емили затъваше все повече в алкохола и наркотиците, Кейт се беше затворила в една гробница от претръпнал ост, от самоналожена изолация, превърнала се бе в самотна работохоличка. Междувременно започна да се вживява и в една от ролите, които щяха да станат определящи за зрялата ѝ възраст: ролята на мъченица. Тя беше тази, която се грижеше за семейството, изкарваше сериозните пари, на всичко отгоре вършеше и къщната работа. Колко саможертви, колко страдания изискваше това! Кейт така и не осъзна, докато не я загуби, че тази страна от нейния живот ѝ бе доставяла удоволствие.

- В крайна сметка престанах да се грижа за Емили. На нея вече никой не можеше да ѝ помогне.

- Как така, отчуждила си се от собствената си сестра?

- Тя не умееше да поддържа отношения с никого. След като и двамата ни родители починаха, а не бяхме близки с никого от роднините, отпадна и нуждата да общуваме помежду си. Просто престанах да ѝ се обаждам.

Това не беше истина. Кейт бе продължила да търси близост с Емили години след смъртта на родителите им, през цялото време на следването си, докато Емили бавно затъваше в нищета. Но откакто постъпи във Фирмата, поддържането на тези контакти се превърна от лично изпитание в пречка за професионалната ѝ реализация, в тежест, която би могла да бъде използвана против нея. Кейт беше длъжна да се освободи от състраданието си, да го съблече като скъсана мръсна дреха, неподлежаща на почистване и изкърп- ване, годна само за боклука.

През първата ѝ година в ЦРУ Емили на няколко бе правила опити за контакт, оставяла ѝ бе съобщения, на които Кейт не бе сметнала за нужно да отговаря. После половин десетилетие не бе чувала нищо за сестра си, докато тя не ѝ се обади да ѝ внесе гаранцията, за да я освободят от ареста. По това време Кейт беше в Ел Салвадор, откъдето не бе в състояние да ѝ помогне, а когато се върна в Щатите, загуби всякакво желание за това.

Що се отнася до семейството на Декстър - продължи тя, - майка му Луиз е починала, а баща му е женен повторно за някаква противна вещица. Имал е брат, но той също е мъртъв.

- Брат му? Какъв ужас!

- Казвал се Даниъл. Бил е доста по-възрастен от Декстър, родил се е, когато Андре и Луиз били още деца. Към края на осемдесетте Даниъл постъпил в морската пехота; няколко години по-късно се уволнил и се озовал на Балканите, уж като военен консултант, а всъщност като най-обикновен наемник.

- Я виж ти!

- Трупът му бил открит на някаква сляпа уличка в босненски град.

- Господи - каза Джулия с равен тон.

Изглеждаше изненадващо неизненадана или може би обратното: беше толкова шокирана, че не бе в състояние да изрази чувствата си. Кейт не можеше да реши кое от двете.

- Там е намерил смъртта си. Както и да е - продължи тя, - когато ме попита дали ми липсва семейството, едва ли си очаквала толкова подробен отговор.

След като Кейт се разтовари от семейната сага, Джулия ѝ разправи как са се запознали с Бил: на благотворително събиране, където тя отишла с надеждата да убие с един куршум поне три-четири заека: да направи нещо благородно, да си създаде връзки, да привлече клиенти и да се запознае с интересни хора, докато Бил се бил отдал на обичайното за млад финансист занимание - пръскане на пари с едничката цел да привлече вниманието на подходящата жена: неомъжена светска личност от вида, населяващ подобни благотворителни събирания с куверт от петстотин долара, чиито постъпления отиват за стипендии на деца от градските гета.

И така, Бил допуснал, че Джулия е именно такава жена. Докато станало време да разпръсне заблудите му, около три часа по-късно, и двамата вече били голи. Самата Джулия ускорила процеса, понеже не можела да повярва на късмета си, че е срещнала такъв красив мъж, който проявявал интерес към нея.

- С годините - добави тя - открих, че мъжете ме намират за много по-интересна, когато съм гола.

По тона ѝ Кейт разбра, че изобщо не се шегува.

Оставиха колата на претъпкания паркинг пред гигантския мол „Кактус“, притичаха под противния дъжд и се спряха под козирката на входа, за да си поемат дъх.

- По дяволите! - Джулия ровеше припряно в чантата си. - Сигурно съм си изпуснала телефона в колата ти. Може ли да отида да си го взема?

- Ще дойда с теб - предложи Кейт.

- О, не, тоя дъжд е ужасен. Ти влез вътре, аз ще те намеря.

Кейт извади ключа от джоба си.

- Ето ти го.

- Благодаря.

Погледът на Кейт обгърна паркинга, шосето от другата му страна, неприветливото мокро предградие, после се върна към огромната бетонна маса, извисяваща се над главата ѝ, пълна с магазини, претъпкани с боклуци, които не ѝ трябваха. Това излизане беше грешка. Трябваше да си измислят друго занимание. Да пият кафе или да си направят миниекскурзия, да разглеждат забележителности в Германия, да обядват във Франция.

Пътуването се бе превърнало в страст за Кейт. Тя започна да събира информация за следващите семейни екскурзии още с връщането им от Копенхаген, където прекараха първия си дълъг уикенд извън Люксембург. Сега планираха да отскочат с колата до Париж.

- Благодаря още веднъж - каза Джулия, като изтърси чадъра си и подаде ключа на Кейт с лека, загадъчна усмивка.

Днес, 11:02 ч.

Кейт стига до ъгъла и свива по Рю дьо Сен, скривайки се от погледа на всеки, който би могъл да я наблюдава откъм Рю Жакоб, и едва тогава си позволява да поспре, да си поеме дъх, да събере мислите си, макар да си дава сметка, че си мисли само за страшни неща и я обзема паника.

Та те вече цяла година живеят в Париж, кротко и незабележимо, без да привличат внимание, без да пораждат подозрения. Би трябвало да са в безопасност.

Атогава какво прави тази жена тук?

Нарастващото безпокойство я кара да се спре за малко в сводестия вход на една жилищна сграда пред огромна двукрила врата. Едно от крилата се отваря със скърцане и отвътре излиза дребна съсухрена жена, облечена в безупречен костюм от букле, с бастунче в ръка. Старицата отправя към Кейт онзи самоуверен поглед, който е запазена марка на възрастните французойки.

- Bonjour! - изкрещява дъртата вещица и Кейт едва не пада отуплаха.

- Bonjour - отвръща тя.

Зад гърба на старицата, в дъното на пасажа, пълен с кофи за боклук, пощенски кутии, електрически табла и привързани с вериги велосипеди, се вижда светъл вътрешен двор. В сградата на Кейт има подобен пасаж, а в Париж са хиляди. И сякаш са си обявили негласно състезание кой е най-подходящ за извършване на убийство.

Потънала в мисли, Кейт продължава пътя си, после се спира отново, този път пред големите витрини на някаква галерия. Вътре има фотографска изложба, но Кейт наблюдава отраженията на минувачите - повечето жени, облечени като нея, и мъже в костюми. Минават и шумна групичка германци по сандали и къси панталони, следвани от тройка млади американци с раници и татуировки.

По нейния тротоар се движи мъж. Походката му е прекалено бавна, костюмът не му е по мярка и се бие с обувките, които са с връзки и гумени подметки, подобни на туристически, грозни. Тя го проследява с поглед, докато се изгубва в далечината.

После отново насочва вниманието си към витрините, но този път погледът ѝ регистрира какво става вътре, а не отраженията на минувачите. В просторните зали на галерията, свързани с широки портали, се мотаят не повече от петима- шестима посетители. Входната врата е отворена, за да пропуска топлия есенен ветрец. Вътре сигурно е шумно, казва си тя. Достатьчно, за да проведе дискретен телефонен разговор, без да привлича вниманието.

- Bonjour - казва Кейт на издокараната млада рецепци- онистка, неразличима от всички издокарани момичета на касите в супермаркетите, банковите гишета и навсякъде другаде, където красотата им би могла да привлече платежоспособни клиенти в богатите централни квартали.

- Bonjour, madame.

Кейт усеща погледа, с който младата жена светкавично оценява обувките ѝ, чантата, бижутата, прическата, всичко в пакет. Ако има нещо, за което наистина ги бива тези парижки касиерки, продавачки и прочие, то е да разпознават безпогрешно сериозния клиент от зяпача, който ще им загуби времето и ще си тръгне с празни ръце или с най-евтиния артикул. Но тя знае, че е издържала успешно изпита.

Кейт решава да удостои с внимание експонатите в главната зала - големи полуабстрактни снимки на геометрични ниви, модернистични стъклени сгради, нагънати от вятъра водни повърхности.

Тя се задържа по десетина секунди пред всеки експонат, преди да премине в следващата зала, пълна със снимки на плажове. Там заварва млада двойка, увлечена в шумен разговор на испански с мадридски акцент.

Изважда телефона.

Беше успяла някак си да се залъже, че никога вече няма да види тази жена. Но нито за миг не го бе повярвала изцяло. Всъщност винаги някъде дълбоко в съзнанието си бе очаквала срещата им да протече именно така, както току-що протече.

Нима миналото на Декстър се връща, за да му отмъсти?

Тя натиска бутона със запаметения номер.

Или може би нейното собствено минало?

7

Кейт прекара парижката си свободна програма в квартал „Маре“. С Декстър се бяха разбрали, че ще разглежда сама част от градовете, които посещаваха. Едно пътуване не доставя наслада, ако човек не е свободен да види или свърши онова, което му се иска.

В Копенхаген преди две седмици Кейт бе прекарала свободните си часове в шляене по бутиците в центъра. А сега си купи от антикварните сергии комплект салфетки за чай, гравиран сребърен съд за лед и емайлирана кутийка за сол - все предмети от отминали епохи, създаващи домашен уют. Купи си и чифт еспадрили с дебели гумени подметки, за да предпазват ходилата ѝ от павираните улици на Стара Европа.

Небето беше лазурно, изпъстрено с пухкави бели облачета. Циганско лято, двайсет и един градуса!

Все още не успяваше да свикне с идеята, че може да се разхожда безцелно в чужд град, без някой непременно да се опитва по някаква негова си причина да я ликвидира.

Тя тръгна на зигзаг по тесните улички назад към реката; със съпруга и децата ѝ си бяха уговорили среща на Л’Ил Сен-Луи. След четирите часа, прекарани без тях, вече ѝ липсваха; представяше си лицата им, усмихнатите им очи, тънките им жилави ръчички. Половината от живота ѝ минаваше в желание да се отърве за малко от децата, а другата половина в копнеж да се съберат отново.

Стигна до ресторантчето и надникна вътре, но не откри семейството си. Седна на една от външните маси, примижа срещу яркото слънце и ги видя да се задават откъм Л’Ил дьо ла Сите. Зад тях се издигаше грамадата на „Нотр Дам“ със своите гаргойли и аркбутани, а децата тичаха по пешеходния мост, свързващ двата острова, провирайки се между пешеходци, велосипедисти и пуснатите без каишка фоксте- риери.

Кейт стана, извика и им помаха. Децата се затичаха към нея, за да се метнат на врата ѝ.

- Мамо, виж! - Джейк навря в лицето ѝ пластмасов Ватман.

- Да! - изпищя Бен, подскачайки на място от вълнение. - Виж и това! - Той пък имаше Спайдърмен.

- Открихме магазинче за комикси и играчки - обясни Декстър - и не можахме да устоим. - Сякаш го беше срам, че е купил на децата си кичозни пластмасови боклуци, произведени някъде в Югоизточна Азия.

Кейт само вдигна рамене; отдавна се бе отказала да критикува начина, по който един родител прекарваше деня си с децата.

- Но бяхме и в книжарница, нали, момчета?

- Аха - отвърна Джейк. - И татко ни купи „Мъничкият принц“.

- „Малкият принц“.

- Да, да. Кога ще я четем, мамо? Сега ли?

- Не точно сега, миличък - каза тя. - Може би по-късно.

Джейк въздъхна; беше разочарован, както може да бъде само едно малко дете, и то по сто пъти на ден - от всичко и нищо.

- Monsieur?

До Декстър бе застанал сервитьор и той си поръча бира. Сервитьорът се дръпна встрани, за да направи път на двойка руснаци на средна възраст, които шумно и непохватно ставаха от съседната маса. Жената беше натоварена с торби от баснословно скъпите бутици по Рю Сент-Оноре. Беше ги влачила близо два километра до тук.

- Etpour les enfants? - попита сервитьорът, без да обръща внимание на руснаците. - Quelque chose a boire?

- Oui. Deux Fanta, orange, s ’il vousplait. Et la carte.

- Bien sur, madame.

Сервитьорът им подаде две подвързани с кожа менюта и отново се дръпна встрани, защото на съседната маса бе започнала да се настанява друга семейна двойка.

Дори и без ордьовъра от лигави миди снощната вечеря не хареса особено на децата. Сега Кейт се надяваше в тази бирария да има нещо по-подходящо за тях. Очите ѝ трескаво оглеждаха менюто.

Мъжът на съседната маса си поръча питие и жената добави: „ La тете chose гласът ѝ звучеше познато. Кейт вдигна поглед и видя един убийствено красив мъж, седнал по диагонал срещу нея, докато жената беше по диагонал спрямо Декстър; и тя като нея носеше слънчеви очила. Може би поради разположението на столовете им, успоредно един на друг, или поради обстоятелството, че цялото внимание на Кейт бе погълнато от менюто - предпочитанията ѝ клоняха към запържен свински джолан с ябълков сос, - измина почти минута, преди двете жени, седнали практически една до друга, да си дадат сметка за взаимното си присъствие.

- Ах, боже мой!

- Джулия? - извика Кейт. - Каква изненада!

- О, значи, вие сте жената от Чикаго - обади се Декстър и се ухили на Кейт.

Тя го срита под масата.

Поръчаха си по едно питие и решиха по-късно да вечерят заедно, само четиримата. Бил допусна, че хотелът предлага детегледачки, и се оказа прав. На Кейт не ѝ трябваше много време, за да разбере, че Бил е от онези мъже, които винаги са прави.

Нахраниха децата и се върнаха в хотела. Консиержът им обеща детегледачката да се яви при тях най-късно до 22 ч. Кейт и Декстър сложиха момчетата да си легнат, надявайки се малките им мозъчета да са разбрали, че ако през нощта се събудят, защото са жадни или им се пишка, или са сънували лош сън, в стаята ще има непозната жена, която най- вероятно няма да знае и дума английски.

Четиримата се срещнаха в десет и половина, вече леко пийнали, и поеха към някакъв нашумял нов ресторант, който Бил лично бе избрал. Намираше се на тиха, привидно безлюдна улица, но вътре беше топло, оживено и претъпкано; сервитьорите бяха безумни вихрушки от ръце, вдигнати високо нагоре с чинии и димящи купички супа; звънтяха чаши, потракваха прибори.

Сервитьорът заби нос в чашата, набърчи чело и вдъхна от аромата на виното, което се готвеше да им сервира. Повдигна вежди в гримаса на безразличие.

- Pas mat - каза той. - Не е лошо.

После изпълни цял танц около масата, за да налее чашите им, като по чудо избегна по-сериозни сблъсъци с останалите сервитьори, профучаващи наоколо, както и с размахваните ръце и прострените крака на клиентите от съседните маси.

Кейт погледна през прозореца и видя ниския парапет от ковано желязо пред високите прозорци на отсрещната сграда; вътре имаше парти, зад полупрозрачните завеси се виждаха силуети и приглушени светлини, женска ръка разтвори за момент завесите, за да изтръска пепел от цигарата си през открехнатите крила на френския прозорец - аха, затова значи им викали френски! - направо на улицата.

Мъжете се заприказваха за ски. Бил очарова Декстър с историите си за Цермат, Куршевел, Кицбюел. Беше от онези мъже, които разбират от всичко - имаше си любим алпийски курорт и любим карибски остров, както и любима реколта бордо; знаеше как се регулират ски автомати и как се изопва кордата на тенис ракета; изрази собствено мнение за английския шампион по ръгби и за култовите сериали от 60-те...

Декстър го слушаше прехласнат.

Бил взе бутилката от масата и разля остатъка от виното абсолютно поравно. После повдигна маншета на ризата си, за да види колко е часът. Часовникът му беше тузарски, голям като водомер, със златна верижка, докато Декстър имаше пластмасов „Таймекс“, купен от дрогерията.

- Наближава полунощ - обяви Бил.

- Да си поръчаме ли още една бутилка? - попита Джулия и ги огледа един по един, сякаш за да познае кой е „за“, кой „против“ и кой „въздържал се“.

- Бихме могли - каза Бил, като се наведе заговорнически напред. - Или пък можем да отидем на едно място, което знам...

- Nous sommes des amis de Pierre - каза Бил на охранителя и се поинтересува тук ли е Пиер тази вечер.

Бяха застанали на широкия тротоар на огромния притихнал булевард от другата страна на Пон д’ Алма.

Мъжът зад плюшеното въже беше едър, чернокож и плешив.

- Votrenom?- попита той.

- Бил Маклийн. Jesuis americain.

Това абсолютно ненужно пояснение накара охранителя да се ухили. Той кимна на слабичко момиче, което стоеше на няколко крачки от входа и пушеше; с прилепналата си сребриста рокля самото то приличаше донякъде на цигара. Момичето врътна задник и се скри вътре.

Четиримата зачакаха, заобиколени от още десетина чакащи вероятно същото. Още десетина „приятели“ на въпросния Пиер.

Кейт и Декстър никога не бяха правили това преди, нито във Вашингтон, нито където и да било другаде. Той улови ръката ѝ - върховете на пръстите ѝ бяха студени в есенната нощ - и я погъделичка с показалец по дланта. Кейт за малко не се изкиска при тази тайна покана за секс.

Кльощавото момиче се появи отново, кимна на черноко- жия охранител, запали нова цигара и загледа отегчено пред себе си.

- Bienvenuel - каза охранителят на Бил.

Друг едър чернокож мъж се пресегна, откачи месинговата кука и им направи път да минат.

Бил бутна съпругата си напред през пролуката. После повтори жеста с Кейт, като леко я докосна с длан по гърба; тя усети ясно пръстите му през коприната и вълната на костюма. Изведнъж си даде сметка, че такова докосване не е редно. Бил не бе докоснал жена си по същия начин.

- Merci beaucoup - каза Бил на охранителя, като му стисна ръката.

Коридорът беше полутъмен, с червени стени, на места гланцови, на места матови, в които се отразяваше приглушена светлина. Кейт протегна ръка и прокара пръсти по релефните лилии върху копринените тапети. Коридорът се разшири и четиримата се озоваха пред неголям бар. Поръчаха си бутилка шампанско; Бил остави кредитната си карта върху полираното дърво, барманът я взе и я сложи до касовия апарат, за да маркира поръчките им за вечерта.

Ниски масички и канапета заобикаляха миниатюрен дансинг зад бара. Две жени танцуваха закачливо около един мъж, който стоеше неподвижно и само мяташе глава насам- натам. Минимализъм в танца.

Бил се наведе към ухото на Кейт и прошепна:

- Още е рано, ще дойдат и други.

- Рано? Полунощ е.

- Тук отварят в единайсет, но никой не ходи на бар в единайсет.

На една от масите седеше слабичък смугъл мъж, вонящ на цигари, с халки на ушите и голи татуирани ръце; ризата му беше разкопчана до пъпа. Като видя Бил, стана и двамата се разцелуваха. Бил го представи като Пиер - първо на Кейт, после на Декстър и накрая на „та femme, Julia“ Пиер изглеждаше изненадан, че Бил е женен.

Американците си избраха маса до тази на Пиер, при когото седяха един мъж с подобен вид и две прилични на манекенки млади жени по дънки и впити блузи.

Кейт отпи от виното си.

В заведението беше тъмно и шумно; пулсиращите светлини, тътнещата музика и виещите се по дансинга тела пречеха на концентрацията; сетивата им бяха претоварени, но целият този хаос създаваше някакво особено усещане за лично пространство, за енергиен щит, зад който Кейт можеше да се скрие за миг и най-после да огледа този Бил - съпруга на жената, която толкова бързо бе станала най-добрата ѝ приятелка на континента.

Бил беше преметнал ръка върху облегалката на ниското канапе в сепарето; беше по риза с две разкопчани копчета. Вълнистата му тъмна коса бе поразрошена, а на лицето му се бе изписала щастливата усмивка на човек, който от няколко часа не е преставал да пие. Тук, в този частен клуб на Десния бряг, Бил беше в стихията си. Навел глава настрани, той изслуша нещо, което му казваше Пиер, после се засмя гърлено. Приличаше на моден дизайнер или кинорежисьор - на всичко друго, но не и на финансов посредник.

Смехът от шегата на Пиер затихна, очите му станаха сериозни, а усмивката се дръпна от лицето на Бил. Той отново се обърна към американската си компания, към собствената си маса, и срещна погледа на Кейт. Очите му се задържаха няколко мига върху нея - не ѝ каза нищо, не я попита нищо, просто я гледаше, докато тя се чудеше какво търси с погледа си и кой, по дяволите, е този човек.

Бил доминираше с присъствието си всичко наоколо. До него собствената му жена, иначе шумна, изглеждаше някак свита и тиха като мишка. Бяха странна двойка; Джулия просто не му беше в категорията.

- Я чуйте, момчета - обърна се Кейт към съпруга си и Бил, докато изваждаше телефона от джоба си. - Какво ще кажете да ви направя една снимка? - И двамата не изглеждаха във възторг, но не се възпротивиха.

В живота си Кейт се бе натъквала на мнозина като Бил - алфа-мъже, които държаха да се доказват един пред друг. Навремето ѝ се бе налагало да се справя с такива, затова сега ги избягваше.

- Джулия? - каза тя. - Би ли се доближила малко до Бил?

Тримата се усмихнаха и Кейт ги снима.

Наблюдаваше през масата двамата мъже - своя и новия си познат. Човек, просмукан от самонадеяност, която сякаш извираше от някакъв бездънен кладенец. Един господ знаеше откъде я черпи - може би беше изявен спортист или притежаваше фотографска памет, или беше изключително надарен в леглото; и тази самонадеяност буквално капеше от него като гъста лепкава течност, смазваше колелата му и караше машината му да работи безупречно, придаваше грация и сила на движенията му, дяволитост на усмивките му и покоряваща, животинска сексуалност на цялото му същество. Беше от онези мъже, които никога не приглаждат с ръка косата си, не поправят яката на ризата си, не хвърлят нервни погледи наоколо, не говорят излишно, не заекват, нямат никакви тикове и комплекси.

А на съпруга ѝ просто липсваше всякаква увереност. У него притокът на сили бе прекъснат, сякаш имаше спукана тръба и до горе стигаше само тънка струйка, недостатъчна, за да заглади острите ръбове на притеснението и несигурността, на нервния тремор, непохватните движения и вътрешния дискомфорт. Това беше нейният мъж, който се нуждаеше от нея, и то не мимолетно, а отчаяно и завинаги. Но и Кейт имаше остра нужда да бъде нужна някому. През целия си живот бе гравитирала около мъже, които бяха имали нужда от нея повече, отколкото я бяха желали. И накрая се бе омъжила за онзи, чиято нужда беше най-остра.

Новият познат отново я гледаше изпитателно и сякаш я предизвикваше с пълното съзнание, че го преценява, и държеше тя да знае, че той също я преценява.

И без да иска, Кейт си мислеше какво ли би било да е с мъж, който няма никаква нужда от нея, а просто и единствено я желае.

Тя не забеляза кога се появи третата бутилка шампанско, просто си каза, че няма как да са още на втората. Отпи глътка от чашата си, после още една и в този момент Джулия я дръпна към дансинга, където подскачаше и се друсаше опиянена тълпа, сякаш единен организъм извършваше едно и също движение; потта лъщеше на премигващата светлина на стробоскопа, въртящото се кълбо проблясваше в мрака с хилядите си огледалца.

Декстър беше увлечен в разговор със зашеметяващо красивата жена, която четеше новините по един от телевизионните канали. Тази френска говорителка тъкмо му разправяше, че искала да се премести във Вашингтон и да отразява политическия живот там; дори и сега тя се опитваше да изкопчи от него любопитна информация, с каквато Декстър не разполагаше. Кейт не му се сърдеше за моментната тръпка да бъде обект на вниманието на една недостъпно разкошна жена.

Всички бяха доста пияни.

Джулия бе разкопчала още едно копче на блузата си, преминавайки границата между сексапил и ексхибиционизъм. Но пък половината от жените на дансинга се бяха разголили малко или много.

Кейт извърна поглед встрани от пулсиращите светлини и човешките тела, към отсрещната стена, където Бил се бе присламчил до някаква привлекателна жена, която точно в този момент, ако не я лъжеше зрението, го облиза по ухото.

Погледна Джулия; очите ѝ бяха затворени, дългите ѝ мигли опираха в бузите и нищо от ставащото наоколо не достигаше до съзнанието ѝ.

Кейт отново огледа кипящото море от човешка плът. Сега устата на Бил беше допряна до ухото и шията на жената. Тя му кимна усмихнато. Бил я хвана за ръката и я отведе нанякъде.

Очите на Джулия вече бяха отворени, но изобщо не гледаха към Бил. Той междувременно се отдалечаваше с младата жена по един от онези коридори, каквито има във всеки клуб и нощен бар и които водят към тоалетната, офиса, килера с метлите или задната врата, излизаща на някоя тясна уличка. С други думи към местата, където се отправят хората нощем, обзети от желание, мимоходом свалящи ципа на панталоните си, задъхани и нетърпеливи.

Кейт бавно замижа и остана със затворени очи в продължение на няколко секунди, отмервани от думкащия техно бас. Когато ги отвори, Джулия танцуваше с някакъв висок, болезнено слаб младеж. Влажните ѝ устни бяха полуразтворени, зъбите ѝ блестяха, езикът ѝ потрепваше закачливо. Едната ѝ длан беше върху корема, после бавно се плъзна нагоре, обхвана гърдата ѝ в шепа и после отново се спусна към корема и по-надолу, към хълбока и бедрото. Беше отметнала глава назад, шията ѝ лъщеше от пот, очите ѝ бяха премрежени и гледаха не към мъжа, с когото танцуваше, не и след изчезналия ѝ съпруг, а - Кейт знаеше това, без дори да се обърне - към Декстър.

Беше три и половина сутринта.

На булеварда не се виждаше жива душа, нямаше дори таксита, но изведнъж се появиха онези двамата - закачулени, с торбести панталони, пиърсинги и редки брадици. Единият блъсна Декстър към стената, другият с отработено движение извади пистолет.

По-късно Кейт щеше да възстанови случилото се като на забавен каданс, с всяка най-малка подробност, движение по движение, както се бяха запечатали в съзнанието ѝ. По лицето на Декстър се бе изписала паника, Джулия беше замръзнала в ням ужас и единствено Бил бе запазил спокойствие, само по себе си впечатляващо, и ги призоваваше с твърд глас:

- Je vous еп prie. Un moment.

Кейт бе останала някак встрани от конфликта и преките участници я бяха игнорирали. Това я улесняваше. Тя веднага си набеляза план за прекратяване на атаката: удар с крак в слепоочието, лакът в бъбрека, изтръгване на оръжието. Но ако го направеше, всички щяха да се питат откъде у нея такава смелост, откъде тия умения, а това вече нямаше как да го обясни.

И така, Кейт насочи мислите си към вещите, които носеше със себе си в момента, и се запита с кои от тях ще ѝ е най-трудно да се раздели. Защото хулиганите не убиват туристи по централните улици на Париж, нали така? Разбира се, че не.

И тогава се случи нещо неочаквано. Бил взе ръчната чантичка на Джулия и я подаде с протегната ръка на младежа с пистолета. Очевидно и двамата нападатели не бяха очаквали транзакцията да протече по този начин и поклатиха глави.

- Tenez- каза Бил.

Кейт мигновено забеляза, че той знаеше какво прави и защо го прави; натрапвайки чантата на мъжа с оръжието, той принуждаваше другия да застане на пътя на куршумите, за да я поеме, както и стана, и тогава Бил сграбчи с една ръка невъоръжения мъж и го изправи пред себе си като щит, докато с другата хвана пистолета за цевта и безпроблемно го измъкна от ръцете на нападателя.

За миг всички бяха като вкаменени, поглеждайки ту към оръжието, ту един към друг, със зяпнали усти, задъхани, пресмятащи следващите си ходове.

После младежите побегнаха, а Бил метна пистолета в канавката.

8

Беше понеделник следобед и валеше проливен дъжд.

Кейт стоеше сама пред училището, като държеше чадъра си толкова ниско, че главата ѝ се опираше в раирания найлон, а алуминиевите спици се впиваха в рамото ѝ, докато се опитваше да опази малкото останали сухи местенца по себе си.

Истинска водна завеса се стелеше от надвисналото черно небе, едри капки шляпаха по бетона и тревата и плющяха в локвите, които се бяха образували във всяка гънка на релефа.

Майките бяха разделени по национален признак. Бяха се обособили няколко самостоятелни и видимо самодоста- тъчни групички: на синеоките датчанки и русокосите холандки, на италианките, качени на високи токчета, и на шведките, излъчващи здраве и атлетизъм. Освен това имаше и смесени англоговорящи групи, където преобладаваха бледоликите британки, но имаше и трътлести американки, и вечно усмихнати австралийки, и агресивно дружелюбни новозеландки, та дори и по някоя ирландка или шотландка. Имаше самообречени на изолация индийки и недостъпни японки. Както и единични рускини, чехкини и полякини, бродещи от група на група с надеждата да се присламчат към Запада.

Наоколо се мотаеха и няколко мъже, но не разговаряха помежду си, всеки затворен в собствената си орбита на не- познатост.

Формално махмурлукът на Кейт от събота вечер бе преминал. Но тя беше физически изтощена от недоспиване – в неделя децата я бяха събудили в седем сутринта, без да си дават сметка кога са си легнали родителите им - и усещаше, че нещо не е наред с тялото ѝ, макар да не можеше да определи какво ѝ е.

Изпитваше и някакъв душевен дискомфорт, отчасти дължащ се на онова, което бе видяла от изневярата на Бил, отчасти на ексхибиционизма на Джулия с явен адресат Декстьр. И донякъде в резултат на геройската - може би твърде геройска - постъпка на Бил пред лицето на опасността. И донякъде в резултат на собственото си безразсъдство, когато - вече в хотела - се бяха заключили в банята срещу евентуални среднощни набези на деца сомнамбули и тя се бе нахвърлила жадно върху Декстър; молеше го за още и още, и по-силно, и докрай, докато през въображението ѝ се нижеха всевъзможни образи на мъже и телата им бяха хлъзгави, устните и езиците влажни...

Дъждът се усили. Тя се учуди, че това изобщо е въз- можно.

Кейт не можеше да определи с точност какво се бе случило с тях четиримата през онази късна парижка съботна вечер и дали беше добро, лошо или и двете.

- Довечера ще закъснея - каза ѝ Декстър.

За пореден път.

Кейт и момчетата се бяха преоблекли в меки памучни анцузи, но тя все още не можеше да се отърси от студа; беше се намръзнала в тази влага.

- Всичко наред ли е?

- Да. Ще играем тенис. С Бил.

И двамата не бяха споменавали Джулия и Бил, откакто се качиха в две отделни таксита на авеню „Джордж V“ в четири и половина сутринта преди четири дни.

- Бил има абонамент за тенис клуб, а редовният му партньор бил зает днес.

Представи си Бил, гол до кръста в съблекалнята, как разкопчава колана на джинсите си и притиска...

Кейт сложи телефона върху поставката до лаптопа; изгледът през прозореца, обикновено величествен, сега представляваше безкрайна маса от облаци, мъгла и дъжд, през която се очертаваха сивите голи клони на дърветата и пепелявите силуети на каменните укрепления.

Гледката я потискаше, а тя отново беше сама; току-що се бе върнала от поредния следобед във фитнес центъра в „Кокелшойер“, където ходеше всяка сряда, за да разговаря с разни жени за епилация на триъгълника например. Някога Кейт беше човек, свикнал да върши неща. Не просто обичайни, делнични, битови неща, а такива, които бяха на живот и смърт. Като нелегално преминаване през държавни граници. Игра на котка и мишка с полицията. Наемане на убийци, за бога! А сега сгъваше пране. Дотук ли се беше докарала?

- Кога ще се прибере татко? - попита Джейк, притиснал мечето до гърдите си.

- Съжалявам, миличък - каза Кейт. - Ще се върне, когато вие вече ще спите.

Бен, който мълчаливо седеше до брат си, скочи сърдито и се отдалечи. Но Джейк остана.

- Защо? - попита той. - Защо все го няма?

- О, миличък, той много иска да е при нас, но понякога има работа.

Момченцето избърса една сълза от бузата си. Кейт го вдигна и го притисна в прегръдката си.

- Съжалявам, Джейк. Но ти обещавам, че щом се прибере, такто ще те целуне, докато спиш.

Джейк кимна, смъкна се от коленете ѝ и нацупен отиде при брат си, който вече строеше нещо от лего.

Кейт седна на компютъра. Затвори няколкото файла: „Мебели под наем Люксембург“, „Училища Люксембург“ и „Обществени услуги Люксембург“, и известно време остана загледана в празния екран, като се питаше дали това, което е намислила да направи, е редно. Какво всъщност се надяваше да открие? И дали го искаше?

Тогава изобщо не ѝ хрумна, че всъщност се кани да извърши точно каквото се очакваше от нея.

Но преди да бе направила каквото и да било, телефонът иззвъня.

- Много ти благодаря - каза Джулия. - Без интернет съм като на самотен остров.

- Няма проблем - каза Кейт и затвори вратата след нея. - Знам какво е. Момчета, кажете добър вечер на Джулия!

- Здрасти.

- Здравейте!

Децата побягнаха обратно към кухнята. Краткото вълнение, предизвикано от звънеца на входната врата, бе отшумяло, а в кухнята ги чакаха задачи: Бен белеше моркови, а Джейк ги режеше на кръгчета. И двамата бяха стъпили на ниски столчета, за да стигат барплота, и работеха съсредоточено с острите си инструменти.

- Имаш си помощник-готвачи - каза Джулия.

- Да.

Момчетата подготвяха продуктите за пилешката яхния. Върху барплота имаше отворена готварска книга, а на рафта над него - още половин дузина, всичките поръчани по интернет от Англия.

Джулия влезе в дневната.

- Охо! - възкликна тя, като видя изгледа през прозореца. - Бива си го това местенце.

- Благодаря.

Бяха сами в дневната. От децата ги деляха две затворени врати и коридор, едва ли можеха да ги чуят. Ако изобщо бе нужно да повдигат темата за събота вечер, сега беше моментът. Но никой нямаше намерение да я повдига.

- Компютърът е там - каза Кейт и посочи към бюрото.

- Благодаря ти още веднъж. Много съм ти задължена. Няма да се бавя повече от десетина минути.

- Колкото ти е нужно - каза Кейт и я остави сама.

Децата бяха заспали, Декстър играеше тенис с Бил, а Кейт беше отново сама, обляна в синкавата светлина на монитора. Ръцете ѝ бяха отпуснати върху клавишите. Имаше нужда да върши нещо, за да прогони скуката.

Написа БИЛ, интервал, МАКЛИЙН.

Първата страница с резултатите на търсачката съдържаше само една реална личност с това име, но не беше този, когото търсеше. Продължи нататък - пет, седем, девет страници с резултати, но не намери Бил Маклийн, валутен търговец, около четирийсетгодишен, наскоро преместил се от Чикаго в Люксембург.

Нищо във Фейсбук. Нито в ЛинкдИн. Никакви списъци на випуски, никакви годишнини от завършване на университета, никакви снимки от светските хроники, нито дума в пресата.

УИЛЯМ, интервал, МАКЛИЙН.

Линковете този път бяха групирани малко по-различно, но съдържанието беше горе-долу същото. На някакъв второразреден сайт за професионални контакти откри една страничка за Уилям Маклийн от Чикаго, професия финансист, без повече подробности. Нямаше снимка, биография, нищо.

Опита вариации на името: Маклейн, Маклин. Никое от лицата, които откри под тези имена, не приличаше по нищо на Бил.

- А какво ще кажеш за Сантибанес? - беше я попитал Евън.

- Чух, че това бил Лео - бе отвърнала тя.

- Да, всички го чухме. Нещо по-конкретно?

След като Евън най-после повдигна въпроса, Кейт изпита едва ли не облекчение. Отдавна очакваше това да се случи. И сега се чудеше защо бяха стигнали дотук по толкова заобиколен начин, след споменаването на безброй убийства и екзекуции, които очевидно нямаха нищо общо с нея.

- Не.

Евън погледна бележника пред себе си.

- Убит е във Веракрус. Два куршума в гърдите и един в главата. Без отвличане, без касапски изпълнения и зрелищност. - Точно както я бяха обучили.

Това беше моментът в разговора - в разпита, - когато тя най-сетне разбра накъде бие Евън с този безкраен поменник от кръвопролития и насилие: целта беше да ѝ се изтъкне, че макар от години вече да не е на оперативна работа, тя още не се е прочистила от вонята на мръсните операции. Нито пък някога щеше напълно да се прочисти.

- И така, това убийство нямаше вид на извършено от човек в бизнеса с дрога - продължи Евън. - Убиецът по-скоро е бил някой от нашия бранш.

Те винаги познаваха собствения си почерк.

- Сантибанес беше онзи, който навремето се беше сдушил с Лоренсо Ромеро, нали така?

Ромеро беше информатор на ЦРУ, подавал подвеждаща информация на водещия офицер срещу огромни суми от los narcotraficantes. За жалост в резултат от това водещият офицер бе получил куршум в главата и трупът му бе хвърлен в залива Тампико. Целият мексикански отдел реши единодушно, че Ромеро заслужава възмездие, и Кейт, единствената жена в групата, бе избрана за примамка на този знаменит женкар. Тя бе способна да приспи бдителността му и да изпълни присъдата, когато най-малко я очакваше.

- Както вече казах, не знам нищо конкретно за Сантибанес.

- Е, добре - кимна Евън, забил нос в бележника си. - А за Едуардо Торес?

Кейт си пое дъх - нито твърде дълбоко, нито прекалено плитко. Най-после си бяха дошли на темата.

Декстър беше в Лондон по време на самото изнасяне от дома им във Вашингтон. Камионът на фирмата за пренасяне на мебели, съоръжен с малък кран, пристигна точно в осем сутринта, за да натовари цялата им покъщнина: легла и канапета, чаршафи и посуда, прахосмукачката и четката за тоалетна. Столове, шкафове, бюро, трапезария. Всичко бе изнесено през прозореца, до десет вътре не беше останало нищо. Подписаха се документи, приел-предал, вратите на камиона се затръшнаха и той отпътува.

Беше мрачен, дъждовен есенен ден, обичаен за тези места. Прозорецът бе стоял широко отворен цяла сутрин. Апартаментът беше празен и изстинал. А Кейт - отново сама.

Сама в очакване на контейнера, който трябваше да пристигне след три седмици чакане да бъде освободен на митницата. Същият оранжев контейнер, който бе изпратила от бордюра във Вашингтон преди два месеца, застанала пред една друга опразнена къща; и тогава имаше подписани документи, удостоверяващи, че всичко е опаковано, натоварено и прикачено към един влекач с черна кабина, украсена с кичозни стикери на невъзможно гърдести жени, който да го откара към пристанището на Балтимор, за да бъде натоварен на контейнеровоза „Осака“ за единайсетдневно пътуване през Атлантическия океан до Антверпен, откъдето да бъде прикачен към друг влекач, бял и без украса, собственост на холандска спедиторска фирма, който сега тъкмо завиваше иззад ъгъла, за да паркира пред празния им апартамент, а тя беше отново сама, докато съпругът ѝ отново вършеше същата работа, но на друг континент, а децата ѝ бяха на училище и учеха същите неща, и нещата в контейнера бяха същите, а голямата разлика беше в нея, в това къде се намираше и коя беше. В Европа, новата Кейт.

- Декстър изглежда страхотен съпруг. Така ли е?

Разговорите ѝ с Джулия бяха станали много по-лични и това не ѝ допадаше. Новата ѝ приятелка изпитваше остра нужда от близост и на практика молеше Кейт да се сближат. Въпреки всичките си заучени пози на самонадеяна общителност Джулия беше болезнено неуверена. Навремето не ѝ вървяло в любовта, била плаха при запознанствата си с мъже и се чувствала неудобно в интимните си връзки. Целия си живот бе прекарала в самота, също като Кейт, докато не бе срещнала Бил. Но все още се държеше, като че ли е сама, сякаш се боеше, че сполетялото я щастие всеки миг може да ѝ бъде отнето, и то по независещи от нея причини.

Кейт не знаеше какво да отговори на въпроса ѝ - дори мислено, пред себе си. След преместването отношенията ѝ с Декстър се бяха подобрили за малко - той бе станал необичайно внимателен към нея. Двамата се бяха сближили и се чувстваха добре един с друг. Тази промяна бе заздравила брака им. Макар че ползата за Кейт като личност беше спор- на.

Но с течение на времето Декстър все по-малко се задържаше вкъщи, беше все на път незнайно къде. Тя нямаше сили да слуша описанията на маршрутите му. Освен това и когато си беше вкъщи, вече бе някак загадъчен и затворен в себе си, сякаш умът му беше другаде.

Кейт се двоумеше дали все пак да не наруши обещанието, което си бе дала някога: да не се съмнява в съпруга си. Ами ако се поддадеше на вътрешния порив и станеше подозрителна, в какво трябваше да го подозира? В изневяра? В криза на личността? В служебни неприятности, които не споделяше с нея? Или може би ѝ беше сърдит за нещо?

Та тя дори не се сещаше от какво естество е проблемът. Или дали изобщо има проблем. И макар да изпитваше смът- на нужда да говори с някого за него, засега предпочиташе да премълчи тревогите си. Така винаги се чувстваше по- спокойна: пазенето на тайни бе нейната специалност.

Кейт погледна Джулия в очите; изправена пред вратата към едно друго ниво на тяхното приятелство, тя реши да не прекрачва прага. Решение, което бе вземала през целия си досегашен живот.

- Да - каза Кейт. - Декстър е прекрасен съпруг.

Кейт си беше изработила нещо като седмичен режим.

Във вторник и четвъртък, след като заведеше децата на училище, тя сядаше да подготви домашното си по френски и после отиваше на курс. Преподавателката ѝ - смущаващо млада и добродушна сомалийка, беше впечатлена от бързия и напредък и чудесния ѝ акцент. Френският език се удаваше с лекота на Кейт след всичките години, през които бе говорила испански, овладявайки фините нюанси между кубинските, никарагуанските, западно- и източномексиканските наречия.

Три-четири дни седмично ходеше на фитнес. Беше приела препоръката на Амбър - да спортува, без да се престарава - и се бе записала в някакъв смахнат клуб, където ги тъпчеха със сандвичи и капучино, но забравяха да им дадат хавлии, да не говорим, че нямаше ранни часове - салонът отваряше едва в девет.

Освен това често излизаше на пазар с колата. Беше готова да шофира трийсет минути до магазина за играчки на големия мол във Фюц в търсене на конкретна фигурка, на анимационния герой Робин например. Робин се намираше трудно, в което нямаше нищо изненадващо - всички предпочитаха Батман. Не и Бен обаче.

Или пък шофираше четирийсет и пет минути до Мец, за да си купи пасатор.

Използваше главните шосета на Люксембург - Рут д’Арлон, Рут дьо Тионвил, Рут дьо Лонгви, като се отбиваше в този или онзи мол, в този или онзи универсален магазин, или в някой индийски ресторант на самообслужване, за да опита безвкусна тика масала или капещ от мазнина наан.

Сядаше пред компютъра, за да проучи поредната дести- нация за дълъг уикенд, търсейки хотели и туристически атракции, полети и шосейни маршрути, ресторанти и зоологически градини.

Тук-там спираше да измие колата. Веднъж я забавиха половин час, през който някакъв внимателен служител по анцуг идваше да ѝ се извинява през пет минути. В един момент дори я уведоми, че ако сметне за нужно да повика полиция, той няма да има нищо против.

Беше си подстригала косата. В Люксембург беше пълно със зле подстригани жени и тя самата за малко не бе станала жертва на модни експерименти, но бе събрала достатъчно запас от френски думи, за да обясни, че не желае никакви бретони, миши опашки и прически тип „таралеж“.

Накупи щори за прозорците, постелки за пред канапетата, подложки за хранене и поставки за баня.

Освен това купи и сама монтира допълнителна закачалка за хавлии за основната баня, като за целта се наложи да се сдобие с бормашина. И да направи още един курс до железарията, за да купи свредлата, които според нея трябваше да са включени в комплекта на бормашината. И после трети курс - за специални свредла с диамантени върхове за пробиване на дупки в бетон. Всеки от трите курса ѝ отне точно по един час.

Срещаше се на кафе с други жени. Най-често с Джулия, но понякога и с Амбър, с Клеър или с някоя друга. Сред познатите ѝ нямаше такава, с която би отказала да се срещне, поне с опознавателна цел. Все едно дали жената беше холандка или шведка, германка или канадка. Кейт беше посланик на самата себе си.

Освен това се занимаваше с децата. Търкаляше се по пода с тях, строяха заедно къщички от лего и дървени кубчета, редяха пъзели. Четеше им книга след книга.

Понякога се срещаше със съпруга си за обяд или вечеря. Но не често. Декстър работеше много и почти не му оставаше свободно време, дори вечер.

Тя чакаше с нетърпение следващата им вечеря навън - теоретично веднъж седмично, макар често да се налагаше да я отменят поради негови служебни ангажименти или командировки. Тази седмична вечеря на ресторант беше традиция още от времето, когато живееха във Вашингтон, но тогава беше по-скоро пожелателна, а сега необходима. Кейт имаше нужда от нея, от възможността да сподели със съпруга си трудностите на живота като домакиня, да поиска и получи съчувствие и признание.

Толкова много неща в сегашното ѝ ежедневие ѝ изглеждаха лишени от стойност. Тя обикаляше из апартамента, събираше разпилени по пода играчки и дрехи, подреждаше нахвърляни на купчини вещи, класираше в папки хвърчащи листове. Къпеше момчетата, надзираваше ги дали правилно си бършат дупетата и си мият зъбите, дали пишкат в тоалетната чиния, а не някъде наоколо.

Ходеше на пазар в супермаркета и мъкнеше вкъщи препълнени торби. Приготвяше закуска, завиваше сандвичи за обяд, готвеше за вечеря, накрая миеше съдовете. Чистеше с рахосмукачка, миеше с парцал и бършеше прах. Сортираше прането и го сгъваше, разпределяше го по чекмеджета и закачалки.

И когато привършеше с домакинската работа, беше време да започва всичко отначало.

А съпругът ѝ нямаше представа от всичко това. Нито един съпруг не подозираше какво върши жена му всеки ден, през шестте часа, докато децата са на училище - не просто безкрайните домакински задачи, а различните начини за убиване на времето, готварските и езиковите курсове, уроците по тенис, които при определени обстоятелства прерастваха в роман с инструктора. Безкрайните срещи на кафе с този и онзи. Ходенето на фитнес. В мола. Висенето на детски площадки, докато подгизнеш до кости от дъжда. На една от площадките, слава богу, имаше беседка, която предлагаше известна защита от водните струи.

Но Декстър не подозираше нищо за това. Също както не подозираше с какво точно Кейт бе уплътнявала дните си във Вашингтон, нямащо нищо общо с обясненията, които бе сметнала за нужно да му даде.

Както и Кейт сега нямаше никаква представа с какво се занимава по цял ден съпругът ѝ.

Днес, 11:09ч.

- Bonjour - казва Декстър. - Comment сa va ?

Кейт оглежда галерията - празна, ако не се брои двойката испанци; мъжът непрестанно мърмори нещо под носа си, коментира фотосите. Явно се изживява като познавач ѝ ценител.

- Ca va bien - отвръща Кейт.

Двамата се бяха преместили от Люксембург в Париж преди дванайсет месеца, децата започнаха учебната година в ново училище, в нов град, в нова държава. Към Коледа Кейт заключи, че никой от семейството не е усвоил френския дори в минимално прилична степен. Тя убеди Декстър във вторник и четвъртък да разговарят помежду си само на френски. Днес е вторник, оттогава са минали девет месеца. Но в конкретния случай се налага да говорят на английски, равнището на комуникация го изисква.

- Случайно срещнах една стара приятелка - казва Кейт. - Джулия.

Декстър мълчи, но Кейт не го притиска. Знае, че преценява наум смисъла на внезапното появяване на тази жена.

- Quelle surprise - казва накрая с равен глас той. - Толкова време мина.

И двамата не са виждали Джулия от припряното ѝ, но не и неочаквано отпътуване от Люксембург по-предишната зима.

- Ще можем ли довечера да се видим с тях? Бил също е в Париж.

Декстър отново замълчава за момент, после изрича:

- Добре. Забавно ще е да научим едно-друго.

- Да - съгласява се Кейт, но мислите ѝ не са насочени към приятното им прекарване. - Какво ще кажеш за седем в бистрото на „Одеон“?

- Става-отвръща Декстър. - Идеално.

Бистрото е буквално до подземния паркинг, където оставят колата си, на половин пряка от оживена станция на метрото. Тоалетните са малки, без прозорци, няма задна стаичка, нито заден изход. Никой не може да се скрие, никой не може да се промъкне и да ги изненада в гръб. От масите на терасата се вижда цялото кръстовище. Идеално място за едно питие. Идеално място за светкавично бягство.

- Ще се обадя на Луи да запазя маса - казва Декстър. - Ако има проблем, ще ти звънна.

Кейт знае, че няма да има проблем - нито с Луи, нито с масата. Но е в състояние да си представи голям асортимент други проблеми, много от които биха могли да приключат с една розова банкнота от 50 евро, пъхната под тежкия кристален пепелник на масата, няколко забързани крачки към ъгъла и съседната пряка, закопчаване на предпазните колани през меките седалки на комбито, след като децата вече са безопасно настанени отзад, едно махване за сбогом на гледачката Силви, газ към Сена и по Пон Ньоф към скорост- ното шосе, вливащо се в Оторут дьо л'Ест, после през рехавия трафик по широката магистрала А4 на изток и след това на север по А31, а там вече е друга държава и пътищата постепенно ставаттесни, с много завои, теренът е хълмист, докато накрая, четири часа след като са напуснали паркинга на Левия бряг, се озоват пред каменната ограда на боядисаната в бяло къща, дълбоко в дебрите на Арденската гора.

А в мазето на малката бяла къща, зад капака на отдавна неработещия топломер, има малка стоманена каса.

- Добре. А, и още нещо, Декстър. Джулия ме помоли да ти предам нещо.

Те вече са изрепетирали спешния преход до Ардените, нещо като тренировка в реални условия.

- Да?

- Полковника е мъртъв.

Декстър не отговаря.

- Декстър?

- Да-казва той,-чух те.

- Ами добре тогава. A bientоt.

А вътре в малката желязна каса в мазето на бялата къщичка са наредени пачки чисто нови банкноти, непроследими, общо един милион евро. Пари за нов живот.

Двойката испанци са си тръгнали. Кейт е сама, разглежда фотосите - снимки на пясък, небе и вода, небе, вода и пясък, вода, пясък и небе. Неумолимо редуващи се успоредни линии в синьо и бежово, в бяло и нюанси на сивото. Ефектът е хипнотичен, изображенията са толкова абстрактни, че местата и пейзажите са редуцирани до линии и цветни петна.

Може би някой плаж, мисли си Кейт. Може да си изберем някой далечен морски бряг и да заживеем там. След като веднъж завинаги изчезнем оттук.

9

Не беше лесна задача да се свърже с когото и да било в Америка поради часовата разлика и училищното разписание. До обед Кейт беше свободна, но по това време всички на Източното крайбрежие спяха или закусваха. Когато във Вашингтон станеше девет, тя вече вземаше децата от училище, занимаваше се с тях или беше при месаря, зарзаватчията или пекаря, или на фитнес, или отиваше някъде с колата, или готвеше, чистеше и переше. Когато отново се почувстваше свободна - децата изкъпани и в леглото, чиниите измити, къщата разтребена, - тя вече беше изтощена и нямаше желание да общува с когото и да било. Намираше сили само за телевизионните сериали или за малко интернет - животоподдържащите средства на дигиталната ера.

В нейния часови пояс имаше един-единствен човек, на когото можеше да се обади. Тя набра многоцифрения номер и отсреща вдигнаха след първото позвъняване.

- Ало - каза тя. - Скучно ми е. - Без обръщение, без да се представи. Никакви имена по телефона, за нищо на света. - Толкова ми е скучно, колкото не ми е било никога досега, през целия ми живот.

- Съжалявам - каза той.

- Гледам как се върти пералнята.

- Това е добре - каза той. - Важно е семейството ти да бъде облечено в чисти дрехи.

Кейт си даде сметка, че целият разговор - скука, пране - звучеше точно като кодиран разговор между информатор и неговия водещ офицер.

- Кажи ми нещо интересно - каза тя.

- Интересно? Хммм, я да видим... Нито един американски президент досега не е бил единствено дете. Всички са имали братя или сестри. Ако не биологични, то поне доведени.

Тя познаваше Хейдън от началото на кариерата си. Но след толкова изминало от тогава време беше лесно да забрави характерния му провлачен тембър на отегчен светски лъв, аристократичния му акцент на човек, който говори почти без да си отваря устата.

- Пиша ти четири и половина.

- Не си справедлива. Според статистиката двайсет процента от децата в Америка нямат братчета и сестричета. Но никой президент досега да не е бил единствено дете?! Моля ти се!

- Е, добре де, добре. Не съм справедлива - каза тя, с мъка потискайки усмивката си. Хейдън беше пълен с любопитни факти за живота, които винаги я развеселяваха. - Самотна съм.

- Знам, че е трудно - каза той. - Но ще се оправиш. - Хейдън беше прекарал целия си живот зад граница и разбираше тези неща. - Повярвай ми.

- Може би татко иска да ни каже какво е правил днес?

Джейк и Бен изобщо не вдигнаха глави от чиниите с Boff-lamott-ястие от „Моите баварски рецепти“, стр. 115. Дори и да знаеха, че единият от родителите им току-що е нападнал другия, това едва ли би ги заинтересувало особено.

Декстър не каза нищо.

- Може би татко си мисли, че мама не е достатъчно умна, за да разбере какво работи?

Той спря да дъвче.

- Или татко просто не се интересува какво го пита мама?

Бен и Джейк се спогледаха, след което насочиха цялото си внимание към баща си.

Кейт знаеше, че не е права. Не биваше да постъпва така, но беше гневна и озлобена. Днес следобед бе изчистила три тоалетни. А чистенето на тоалетни беше на едно от челните места в нейния списък на омразните неща.

Декстър остави вилицата и ножа.

- Какво точно искаш да знаеш, Кат?

Тя потрепери при нарочното споменаване на предишното ѝ име.

- Искам да знам какво работиш.

Досега Кейт никога не се бе бъркала в служебните дела на Декстър, поне не толкова явно. Като двойка те винаги бяха зачитали взаимно личното си пространство. Това беше едно от нещата, които най-много бе ценила в съпруга си - готовността му да не знае нищо за нея. Сега обаче тя бе тази, която искаше да знае.

- И така, какво прави днес? Толкова ли е трудно да ми кажеш?

Той се усмихна за пред децата.

- Не, разбира се. Я да видим какво правих днес... Днес проектирах една фаза от тест за проникване, която ще разиграя след около две седмици.

Това звучеше като някаква експериментална техника в секса.

- Тест за проникване означава консултант като мен да се опитва да преодолее защитните бариери на системата. Има три основни методики. Едната е чисто техническа: търси се пролука, дупка в системата, през която да влезеш, като при нужда я разширяваш, и после си правиш вътре каквото поискаш.

- Например?

- Например компютър, оставен без наблюдение. Такъв, който е включен в системата без парола. Или ако има парола и потребителско име, лесни за отгатване, или ако потребителят е все още на фабричните настройки. Някои системи могат да бъдат пробити за часове. Други може да отнемат месеци. Колкото повече време е необходимо, толкова по-вероятно е хакерът да се откаже и да се прехвърли на по- лесна цел. Вторият подход е чисто физически: проникване в сградата. Заобикаляне на охраната, влизане с взлом през прозорец, през мазе и тъй нататък. Или с груба сила, нападение срещу охраната с оръжие. Но физическият подход не е моя специалност.

- Не съм си и мислила друго.

- Какво искаш да кажеш?

- Нищо. Какъв е третият подход?

- Третият обикновено е най-ефективният. Социално инженерство. Когато манипулираш някого по такъв начин, че доброволно да ти осигури достъп.

- И как става това?

- Всички начини опират горе-долу до едно и също: да накараш човека да си помисли, че си от неговия екип, а ти да не си.

Социално инженерство. Цялата кариера на Кейт бе изградена върху това.

- Най-ефективна би била комбинация от трите подхода: социално инженерство с цел проникване в сградата и след като вече си вътре, прилагане на технически умения. Така се свалят правителства, крадат се промишлени тайни, източват се казина. И, което ме интересува мен в случая: така се обират банки. За една банка това е най-големият кошмар.

Декстър лапна парче месо.

- Ето, затова сме тук. - Той отпи от виното си. - Обясних ти какво върша.

Кейт гледаше през прозореца си надолу към дефилето на Алзет, над което минаваше четиристотинметров стоманен мост, до него имаше древен виадукт, а от двете страни се редуваха средновековни укрепления, тучни ливади и гъсти гори, и къщи с черни покриви, и извисяващи се към небето шпилове на църкви; някъде долу бушуваше мътната река, а на платото отсреща се виждаха модерните сгради от метал и стъкло на Кирхберг, захлупени от лазурния небесен купол. Гледката беше величествена и символична: Европа с един поглед.

Тя отново насочи вниманието си към компютъра. Сайтът на, „Джулия Маклийн - интериорен дизайн“ беше доста професионално изпипан. За по-голямо въздействие се разчиташе на предразполагаща музика и преливащи се един в друг образи, на разнообразие от шрифтове и претенциозни баналности. В галерията имаше няколко десетки изображения на приятни, макар и леко безстилни жилищни интериори. Според текста към една от снимките замисълът бил да се създаде „еклектична традиционност“, под което очевидно се имаше предвид сбирщина от скъпи на вид американски антики, африкански племенни маски, китайски столчета и мексиканска керамика.

Имаше и отзиви на клиенти, между които липсваха имена на знаменитости. Нямаше и цитати от медийно отразяване, нито линкове към такива материали. Биографията гласеше:

Джулия Маклийн, родена в щата Илиной, учи архитектура и текстил в колежа, след което завършва магистратура по изящни изкуства със специалност интериорен дизайн. Стажува в няколко престижни дизайнерски къщи, преди да основе своя собствена фирма, която в течение на едно десетилетие си спечелва заслужена слава със своеобразния си, но традиционен подход към изискания интериор. Еднакво в свои води сред модернизма на Лейк Шор Драйв и традиционализма на Норт Шор, Джулия е сред най-търсените съвременни декоратори в Чикаго.

На страницата за контакти имаше адрес на електронна поща, но не и физически - улица, номер, служебен телефон и факс; нямаше също и имена на служители, Ьъдружници или лице за връзка.

Стилно оформените страници на сайта не съдържаха каквато и да било конкретна информация за реални лица или места.

Кейт и преди беше виждала такива сайтове. Бяха фасада, предназначена да придаде достоверност на нечия легенда.

- Момчета! - извика Кейт, като за момент игнорира съпруга си. Не точно игнорира, но просто не реагира на присъствието му. - Хайде на закуска!

Постави палачинките на масата - едната с нутела, другата с конфитюр, навити плътно и разрязани наполовина. В тази държава не се продаваха замразени гофрети, но децата не бяха придирчиви, когато се налагаше да се тъпчат с други комбинации от брашно и захар на закуска.

Имаше обаче един пункт, по който бяха непреклонни: държаха да виждат баща си всеки ден. Кейт бе открила за себе си, че вече не е в състояние да търпи оплакванията им от честите му отсъствия, които все повече ѝ звучаха като упрек към нея, че не е достатъчно добър родител. Ако момчетата толкова държаха на баща си, сигурно не я обичаха достатъчно.

Разумът ѝ казваше, че това не може да е истина. Но някакъв ирационален вътрешен глас ѝ нашепваше обратното.

- Не. - Едва сега Кейт се обърна към Декстър; беше ядосана и държеше да му го покаже. - Не помня изобщо да си ми казвал, че тази седмица трябва да бъдеш в шибаното Сараево.

Опита се да се успокои, да припомни на самата себе си, че командировките не са нещо, което човек върши добро- волно. Командировките бяха натоварване, а не почивка, самота, а не забавление. А пък Сараево беше едно от последните места, до които Декстър имаше желание да пътува. Яд го беше на цяла бивша Югославия заради убийството на брат му.

- Ами... съжалявам - каза той. - Но трябва.

Кейт нямаше право да му се сърди за това, че пътува и я оставя сама с децата в една непозната страна. Но му се сърдеше.

- И кога се връщаш?

Децата се бяха настанили в две кресла и гледаха вторачено телевизора. Във Вашингтон не бяха гледали нито един епизод на „Спондж Боб Квадратните гащи“, дори не знаеха, че оригиналът е на английски. Мислеха си, че филмчето е Френско.

- В петък вечер.

- И какво точно ще правиш? В Сараево? - Това беше второто му пътуване до Сараево, след като бе ходил по веднъж до Лихтенщайн, Женева, Лондон и Андора.

- Ще помагам на клиенти на банката да подобрят защитата си срещу хакери.

- Банката няма ли си хора за това? - попита тя. - Там, в Босна?

- Нали затова ми плащат - да осигурявам спокойствието на клиентите им! Това ми е работата, Кат.

- Кейт.

Той повдигна рамене. Тя отвори уста да му се разкрещи, но не биваше пред децата.

Вместо това затръшна вратата на банята. Наведе се над мивката, изчистена до блясък не от друг, а от нея самата. Погледна се в огледалото, очите ѝ се бяха напълнили със сълзи. Избърса едното, после другото, но нямаше полза - вече плачеше. Затисната от неизбежността на своята самота, на своето аутсайдерство. Неспособна да си представи как някога би могла да се почувства като другите жени, доволни от съдбата си, седнали в някое кафене, смеещи се на житейски изпитания като отстраняването на нежелани косми. Забавляващи се. Радващи се на живота. Или поне създаващи убедително това впечатление.

Кейт и Декстър не бяха доволни от живота си, поне засега. Бяха си извадили нотариално заверени копия на паспортите, свидетелствата за раждане и удостоверението за граждански брак, за да подадат молби за постоянно пребиваване. Откриха си банкови сметки и си направиха застраховки. Снабдиха се с мобилни телефони, дребни домакински уреди, шкафове от ИКЕА и замразени кюфтета. Ходиха до втория по големина град в страната - Еш-сюр-Алзет, за да си купят употребявано ауди автоматик комби на по-малко от петдесет хиляди километра. Две седмици бяха търсили в интернет точно такава кола.

Една по една задраскваха изпълнени задачи от списъка, закрепен с магнит за вратата на хладилника. Списъкът беше от деветнайсет точки. Вече бяха задраскали петнайсет.

Последната точка, подчертана дебело, гласеше: „Да живеем щастливо“.

Може би цялата тази история щеше да се окаже ужасна грешка.

- Не знам нищо конкретно за Торес - бе казала Кейт.

- А нещо по-общо?

С усилие на волята тя бе успяла да не извърне поглед встрани от Евън. Бе очаквала този разпит от самото начало. Всъщност очакваше го вече от пет години.

- На Торес не му липсваха врагове - каза тя.

- Така е. Но към момента на смъртта си той вече беше бита карта. Убийците бяха избрали странно време за премахването му.

На Кейт ѝ ставаше все по-трудно да издържа погледа на този човек.

- Ако имаш зъб някому - каза тя, - то е завинаги.

Химикалката на Евън беше надвесена в готовност над бележника, но нищо от казаното дотук не си струваше да бъде записано. Той почука с опакото по листа - четири пъти, бавно, сякаш тактуваше.

- Да - каза той. - Определено е така.

- Я виж, я виж, и това ако не е приятна изненада!

Кейт се разхождаше по Гран Рю, покрай пекарните, месарниците и работилничките за шоколад, покрай магазините за дамско бельо и обувки, аптеките и бижутерийните бутици. Тази пешеходна улица беше отворена за автомобили само сутрин, и то за зареждащи магазините. Камионетки и пикали пълзяха по платното или бяха паркирани с работещ Двигател пред съответния магазин. Продавачки отключваха врати, внасяха кашони със стока, поглеждаха в огледалото прическите и грима си; доставчици вдигаха и сваляха хидравличните платформи, бутаха колички, влачеха тежки кашони. И насред всичко това да срещне точно Бил Маклийн, несъществуващия валутен търговец от Чикаго!

- Да - отвърна Кейт. - Наистина приятна. Какво те е подмамило да излезеш от офиса днес?

От известно време Кейт се канеше да каже на Декстър за констатациите от проучванията си. Обстоятелството, че семейство Маклийн се бяха оказали фикция в известен смисъл, ѝ се бе сторило донякъде забавно. Но си представяше и сценарии, при които двамата бяха неизправни длъжници или включени в програма за защитени свидетели, или пък укриващи се мафиоти, обрали банки, извършили убийства- опасни престъпници, бягащи от правосъдието. А можеха да се окажат и от ЦРУ.

Но имаше някои пречки, които не ѝ позволяваха да сподели подозренията си с Декстър. Първата беше, че Декстър и Бил твърде бързо се бяха сприятелили. Бил беше единственият му приятел. Няколко пъти бяха играли тенис, след което бяха вечеряли заедно и Декстър се бе прибрал късно, видимо щастлив.

Кейт и Декстър бяха ходили семейно на дегустация на вино, организирана от Американския женски клуб, на родителска среща в училището на децата, на кино и на театър. Веднъж бяха отишли на гости при едно семейство и веднъж друго семейство им бяха дошли на гости. Познаваха се с някакви хора. Но всъщност Кейт беше тази, която завързваше познанства, а Декстър просто я придружаваше като неин съпруг, колкото да поддържа разговора с разни британски банкери, холандски адвокати или търговски пътници от Швеция. Но бил Маклийн си беше приятел на Декстър и Кейт не желаеше да му го отнема. Не искаше дори за момент съпругът ѝ да я заподозре, че се опитва да го раздели с приятеля му

Имаше и друга пречка: нямаше как да му признае факта, че към това шпиониране в интернет я бе подтикнал отчасти професионалният ѝ навик да не се доверява никому. Навик, който произтичаше от самопознанието, от осъзнаването на собствената ѝ потайност.

- Еее, разкри ме! - Бил се усмихваше дяволито.

- Какво си направил?

Третата пречка беше, че тя просто нямаше как да му обясни част от мотивите си - съвсем малка наистина, но съществена, - а именно сексуалното привличане.

- Ами... жена ми я няма. Рано тази сутрин замина за Брюксел.

Кейт се беше примирила, че несъществуването на семейство Маклийн ще остане тайна за Декстър. Поне докато - ако изобщо - откриеше още нещо. Или направеше опит да открие, а не откриеше, което само по себе си пак щеше да си е един вид откритие.

- Та се разхождам из la ville - Бил пристъпи крачка към нея, после още една, наведе се и прошепна в ухото ѝ - и си търся жена, готова да прекара деня с мен в леглото.

Кейт зяпна.

Усмивката на Бил стана още по-широка.

- Шегувам се - каза той и вдигна торбичката в ръката си. - Трябваше ми нещо от компютърния магазин.

Тя го плесна с длан по гърдите, не много силно.

- Мръсник!

Вгледа се в него, заинтригувана; той също я оглеждаше закачливо. Беше ѝ забавно; малко флирт би бил от полза и за двама им, в известен смисъл и за четиримата. Невинен флирт.

- Жестока хватка му приложи на онзи в Париж - каза Кейт. - Беше много смел. Много мъжествен.

- Хайде, хайде! - отвърна шеговито той. - Нищо работа.

- Къде си ги учил тези хватки?

- Нищо не съм учил - каза Бил. - Просто имам светкавични рефлекси.

Това не звучеше достоверно, но Кейт реши да не го притиска.

- Джулия наистина ли е в Брюксел?

- Да. Отиде да се срещне с някаква стара приятелка, която минавала оттам, каквато и да е причината разни хора да ходят в Белгия.

- Състудентка?

- Не.

- Джулия къде всъщност е следвала?

Тя не изпускаше погледа му, търсейки признаци на объркване. Такива нямаше.

- В Университета на Илиной.

- А ти? Коя е твоята алма матер?

- Виж ти!

- Какво?

Бил се огледа.

- Не знаех, че се явявам на интервю за работа, направо от улицата. Бях навит за една кратка забежка. - Той се ухили. - Но като сме стигнали дотам, поне да попитам: каква е заплатата?

- Зависи... от редица фактори-отвърна тя.

- Например?

- Къде си следвал за бакалавър?

В очите му се мярна смущение, може би дори тревога, но устата му остана разтегната в усмивка.

- В Чикаго.

- В Чикагския университет ли?

- Точно така.

- Не е зле. Каква специалност?

- От всичко по малко.

Тя повдигна вежда.

- Аз ѝ казвам интердисциплинарна специалност.

- А магистратура?

- Нямам.

- Разбирам. Последна заемана длъжност?

- Старши съдружник в бутикова финансова къща за търговия с валута.

- Защо напусна?

- Заради фалит - каза той с тон, обявяващ темата за изчерпана; тази част от играта беше приключила. Но на лицето му все още потрепваше онази самодоволна усмивчица, онова изражение на върховна самонадеяност, което казваше, че е от хората, които разбират от всичко: ски и тенис, ремонт на автомобили и полиране на мебели, общуване на езици, които не знаеш, даване на бакшиши и подкупване на полицаи, любовна игра и орален секс.

- Виж - каза той, като отново направи крачка към нея, - ако искаш да знаеш, сегашната ми работа е доста добра, а и аз току-що започнах и не си търся нова. И така - той се наведе над нея, устните му почти допираха ухото ѝ, от което тя усети как космите на врата ѝ настръхват, - ще си лягаме ли или не?

Бил си даваше вид, че се шегува. Но точно тази шега никой не я правеше, ако не допускаше възможността да бъде приета сериозно. Тя бе един вид завоалирана покана: вратата е отворена, заповядай.

- Доколкото мога да предположа, мъжът ти също не е в града...

Макар Кейт никога да не бе изневерявала на съпруга си, покани не бяха липсвали. И то не веднъж или дваж. Като една от най-обичайните форми на покана беше шеговитото флиртуване, както сега.

Кейт усети пукнатина в бронята си, в битката, която цял живот бе водила с мъже като Бил - обиграни, манипулатив- ни, опасни мъже. Пълна противоположност на човека, за когото се бе омъжила - онази по-цивилизована мъжка порода, която си бе наложила, второсигнално и прагматично, да избере.

- Не - каза Кейт, като поклати глава. - Няма да си лягаме. - Изрече го с пълното съзнание, че звучи двусмислено. Макар да знаеше, че никога няма да се стигне дотам, тя нямаше нищо против да остави Бил да се помъчи още малко.

- Щом казваш... - отвърна той.

Кейт му беше изпуснала края и бе оставила безпорядъкът, създаван от децата, да залее и дневната с работния ѝ кът, където седеше в момента. Докато чакаше необичайно бав- ната интернет връзка да „опресни“ страницата, погледът ѝ се спираше с отвращение върху разпръснатите пластмасови транспортни машини - голям колкото човешки крак самолет, военен хеликоптер, всевъзможни полицейски и пожарни коли. Изпита вътрешна необходимост да стане и да разтреби, но същевременно нещо я възпря - малко неща мразеше повече в този живот от събирането на играчки от пода.

Екранът премигна, страницата се зареди. Университетът на щата Илиной имаше три кампуса: в Урбана-Шампейн, където всяка година завършваха по седем хиляди студенти; плюс шест хиляди в Чикаго и пет хиляди в Спрингфийлд. Кейт направи грубо пресмятане и стигна до извода, че през съответния отрязък от време общо на трите места са се дипломирали някъде около петдесет хиляди жени. Колко ли от тях биха могли да се казват Джулия?

Що се отнасяше до Бил, един випуск на Чикагския университет наброяваше по-малко от хиляда и петстотин мъже, пък и при тях не съществуваше проблемът със смяната на фамилиите при брак.

Кейт гледаше телефонния номер на екрана, докато ръката ѝ стискаше телефонната слушалка. Нима наистина щеше да го направи? Защо?

Да, щеше. Защото беше недоверчива и по рождение, и по професионален навик. И защото ѝ беше скучно. И защото не можеше да се спре.

- Да - каза жената от деловодството с онзи характерен за Средния запад провлачен акцент, който нито Джулия, нито Бил бяха наследили от родните си места. - Имахме един Уилям Маклийн, випуск деветдесет и втора. Дали е този, когото търсите?

- Допускам, че да. Има ли начин да ми изпратите снимката му по имейла?

- Не, съжалявам. Не съхраняваме снимки на нашите випускници.

- Нямате ли албум на випуска? - попита Кейт. - Той със сигурност е вътре.

- Не всички студенти представят снимки за албума на випуска, госпожо.

- Бихте ли проверили? - И с възможно най-милия си глас добави: - Моля ви!

Мълчание. Кейт си помисли, че линията е прекъснала.

- Ало?

- Да, госпожо. Ще проверя. Моля, задръжте така.

В настъпилата тишина Кейт се питаше дали Декстър ще се сети да погледне телефонната сметка. И ако да, дали ще я попита защо е провеждала телефонни разговори тъкмо с Чикаго, след като не познава никого там, и дали тя ще му каже истината, или просто ще смотолеви някакво извинение, че е искала да се свърже с обслужване на клиенти на... на кого всъщност? Каква причина би могла да измисли?

- Съжалявам, госпожо, оказва се, че Уилям Маклийн е тъкмо един от онези, които не са изпратили снимка за албума на випуска.

- Ах, колко жалко - каза Кейт.

И абсурдно, допълни наум тя. Мъжът, когото познаваше като Бил Маклийн, никога не би отказал да даде снимката си за публикуване. Нито сега, нито преди.

10

Отново сама. Не точно сама - децата ѝ бяха тук, но мъжът ѝ пак отсъстваше.

И от нямане какво да прави тя отново седна пред компютъра.

Коя би била най-логичната, най-очевидната причина някой да си създава легенда чрез фалшива самоличност? Докато отваряше интернет търсачката, умът ѝ се луташе в догадки...

Първата ѝ мисъл, вътрешният ѝ инстинкт ѝ казваше, че това се прави с цел бягство от нещо ужасно. От някакво непростимо, незаличимо събитие, в което един от двамата е бил замесен. Престъпление. Убийство, при което извършителят - той? тя? - е бил оправдан, но животът им е бил съсипан веднъж завинаги. И са се принудили да напуснат страната.

Или пък престъплението може да не е включвало насилие - например присвояване на средства чрез фалшификация на финансовите отчети. Главен счетоводител на фирма подправя книжата, а натопява генералния директор, за да отърве кожата. С репутацията му е свършено, никога вече няма да може да си върне предишния социален статус и единствената му възможност е да започне на чисто някъде другаде.

Или пък тя бе в дъното на всичко. Да кажем, излежала е десетгодишна присъда за... какво? За връзка с малолетен? За непредумишлено убийство при шофиране в пияно състояние? При което Бил я е изчакал да излезе от затвора - разбира се, нито особено търпеливо, нито строго моногамно, - но все пак е изчакал да я пуснат, след което двамата са сменили имената си и са напуснали страната.

Кейт отвори електронна таблица и се приготви да нанася имена, дати и престъпления. Върна се в интернет и намери основните новинарски медии на Чикаго. Започна да чете едно по едно съобщенията от криминалната хроника, като търсеше снимки на обвиняеми, на осъдени, оправдани или пуснати от затвора.

- Съжалявам, че трябва да ти го съобщя - каза ѝ Евън, - но се налага да снемем прикритието ти.

Точно както бе очаквала Кейт след всичко онова, което бе извършила или видяла да се извършва. В известен смисъл животът под прикритие беше някакво облекчение, защото я освобождаваше от необходимостта сама да взема решения. Ако ѝ беше забранено да казва каквото и да било на когото и да било, не се налагаше да решава на кого какво да каже.

- Разбирам. Няма проблем.

Евън я изгледа втренчено, вероятно опитвайки се да прецени степента на нейното разочарование, на безсилието и гнева ѝ в резултат от това негово решение. Но тя не изпитваше нито едно от трите.

- Е, това е всичко, Кейт.

- Какво?

- Приключихме.

Тя погледна часовника си. Беше единайсет и трийсет.

- За днес ли?

- Завинаги.

- О!

Кейт не блъсна припряно стола назад, не се надигна от мястото си, не направи каквото и да било движение. Не искаше тази част от процеса да е свършила. Защото, когато свършеше, това щеше да означава край на всичко. Край на кариерата ѝ.

- Наистина ли?

Евън стана.

- Наистина.

Той протегна ръка. Това беше краят.

Улицата на Кейт правеше плавен завой и свършваше внезапно като повечето улици в Европа. В Щатите всички улици бяха дълги и прави, продължаваха с километри, докъдето стигаше погледът, и имаха десетки, понякога стотици преки. Това, най-кратко казано, беше разликата между Европа и Америка.

В началото на Рю дю Рост имаше бариера - стоманена греда на червени и бели райета, върху която с черни букви пишеше „RUE BARREE“ - улицата е затворена. До бариерата небрежно беше застанал полицай и бъбреше с жена с къса престилка. Сервитьорка, излязла от заведението да изпуши една цигара.

Кейт мина покрай портите на двореца и видя, че гвар- дейците я забелязаха, но не ѝ обърнаха особено внимание. Тя срещна погледа на единия от тях - младолик мъж с очила без рамки - и пробва да му се усмихне, но той не реагира. Паркингът зад гърба им беше пълен с автомобили и хора, суетящи се около тях.

Пресече улицата, влезе във входа на една от сградите и натисна звънеца.

- Качвай се! - извика Джулия по интеркома.

Асансьорът беше миниатюрен като при тях. Трябваше да е било доста трудно на архитекти и инженери да добавят асансьорни шахти във всички тези старинни сгради.

- Добре дошла. - Джулия държеше вратата с една ръка, а с другата, изпъната настрани, покани Кейт да влиза. В жеста ѝ имаше нещо старомодно, може би и леко превзето, но в никакъв случай не подигравателно. Нещо особено. - Радвам се, че най-после се накани.

Кейт предпазливо пристъпи навътре; все още не беше свикнала да влиза посред бял ден в чужди жилища. Във Вашингтон единствените места, където се бе озовавала през деня, ако не се броеше собствената ѝ служба, бяха Държавният департамент и сградата на Конгреса. А пък вечер светските ѝ контакти протичаха главно в ресторанти, театри и на други обществени места. В самото ѝ присъствие в апартамента на Джулия посред бял ден, в оставането ѝ насаме с нея имаше нещо твърде интимно. И нередно.

- Благодаря ти, че ме прие.

Кейт прекоси антрето и се озова в едно продълговато помещение, което служеше едновременно за дневна и трапезария; цялата западна стена беше в прозорци и през всеки прозорец се виждаше дворецът с разкошно драпираните си завеси и порти от ковано желязо, с балюстрадите и каменните кули, над които се вееше непознато знаме.

Джулия проследи погледа ѝ.

- Знамето е вдигнато - каза тя. - Това означава, че Великият херцог е в двореца.

- Вярно ли! - възкликна Кейт. - Това истина ли е?

- Да. Когато го няма, знамето е свалено дополовина.

- Но това не е люксембургското знаме!

- А, така ли? - Джулия отиде при нея до прозореца. - Права си. Италианското е. Което означава, че има посещение на италианска делегация. Може би министър-председателят? Или президентът? Те какво имат в Италия?

- И двете. - Кейт си напомни, че не бива да показва кой знае какви познания. - Така поне мисля.

- Във всеки случай - Джулия повдигна рамене - единият от тях е тук сега.

- Хващам се на бас, че никога досега не си имала монарх за съсед.

Джулия се изсмя.

- Къде всъщност си живяла?

- На различни места в Чикаго.

- Цял живот?

- Почти. - Джулия извърна поглед встрани. - Ще ида да направя кафе. За теб капучино, нали?

Джулия беше царица на дискретното изместване на темата. Тя никога не отказваше да отговори на въпрос, но даваше най-общ отговор, без подробности, и бързаше на свой ред да зададе въпрос, насочвайки най-невинно разговора в друга посока. Но тъкмо с това си умение тя бе привлякла вниманието на Кейт, бе предизвикала подозрението ѝ.

Понякога Джулия просто си намираше претекст да излезе от стаята.

- Да, едно капучино би ми дошло добре.

Кейт гледаше навън към двора на двореца, към алеите, покрити с бежов чакъл, които се виеха под тунел от борове и кестени. В двора имаше паркирани десетина коли, почти всички тъмносини аудита. Вместо регистрационни номера имаха две диагонални ивици, синя и оранжева, без каквито и да било букви, цифри или други отличителни знаци. Най- близо до козирката пред входа беше паркиран един древен ролс-ройс, величествен и блестящ в синята си боя, отговаряща по цвят на всички останали. Или по-скоро беше обратното? На регистрационната си табела вместо номер ролс- ройсът имаше корона.

Кралски особи. Светът им беше доста различен от този на обикновените богаташи.

Няколко души в униформи на люксембургската гвардия се шляеха в задния двор, недалеч от групичка в различни униформи - сигурно бяха италианците. Малко встрани бяха застанали мъже в черни костюми - вероятно охрана, защото изглеждаха по-съсредоточени от униформените.

Кейт чу скърцането на чакъла под лачените обувки на високия мъж, който крачеше през двора, облечен в парадна куртка с лъскави пагони. Люксембургските военни застанаха мирно и отдадоха чест, но мъжът невъзмутимо продължи пътя си, без дори да ги погледне.

Италианците не му отдадоха чест, но се поизправиха, престанаха да разговарят и го изпратиха с поглед, докато мина под козирката на главния вход. Токовете му изтракаха по дървената настилка, предназначена да поглъща звука от копитата на конете.

Кейт се канеше да се дръпне от прозореца, когато нещо привлече погледа ѝ: на втория етаж, приблизително на равнището на очите ѝ, се отвори огромен френски прозорец, през който се излизаше на малко балконче. Елегантен мъж в тъмен костюм се появи на него и погледна надолу към двора. Бръкна в джоба на сакото си, извади пакет цигари, изтръска една навън, щракна със златна запалка и се облегна на ниския каменен парапет.

От мястото си Кейт виждаше десена на вратовръзката му - на пръв поглед плътно синя, тя имаше дискретни райета в тъмночервено и беше великолепна.

По права линия мъжът беше на не повече от двайсет и пет метра.

Каква абсурдно лесна мишена, помисли си Кейт.

Мъжът на балкона дръпна дълбоко от цигарата си, издиша облак дим и с остатъка направи три перфектни кръгчета. Кейт виждаше, че очите му шарят по чакълените алеи отдолу.

Сцената беше абсолютно идентична с един случай в Барбадос отпреди години. Тогава обектът се бе появил на терасата на една обикновена на вид вила, наета за сезона. Само че разстоянието до въпросната тераса в Барбадос беше около двеста и петдесет метра. А тук дори нямаше нужда от оптически мерник.

- Това води до привикване, не мислиш ли? - попита Джулия. - Да наблюдаваш какво става у съседа...

- Ммм - отвърна разсеяно Кейт.

Първоначалното ѝ подозрение беше, че семейство Маклийн са избягали от нещо или някого в Щатите. Но сега беше почти убедена в обратното: че бяха дошли в Люксембург с конкретна мисия. Дали тя не включваше политическо убийство?

Кейт загаси лампата и се обърна към Декстър. Остатъчният вкус на червено вино в устите им се смесваше с вкуса на пастата за зъби. Двамата бързо преминаха през стандартната програма за възбуждане. Правиха секс като по наръчник, нито особено удовлетворяващ, нито кой знае колко изобретателен, поредното с нищо незапомнящо се механично съвкупление.

После пийнаха по чаша вода и навлякоха пижамите.

- Знаеш ли, утре вечер съм на тенис с Бил - каза Декстър.

Тя дори не обърна глава към него в тъмното.

- Добре си прекарвате двамата, а?

- Ами да, той е добро момче.

Кейт лежеше, вперила поглед в тавана. Имаше нужда да поговори с някого по въпроса, и то не с кого да е, а точно с Декстър. Колкото и да я беше яд на него заради новия ѝ живот, той си оставаше най-добрият ѝ приятел. Но се притесняваше, че това би означавало да премине някаква негласна граница в брака им.

- Защо? - попита я Декстър. - Друго ли имаше предвид?

Ако Кейт сега му кажеше: „Декстър, боя се, че Бил и Джулия не са онези, за които се представят“, той положително щеше да ѝ се ядоса. Или да почне да се оправдава. Да ѝ дава всевъзможни правдоподобно звучащи обяснения, каквито със сигурност имаше в запас.

- Нещо против Бил ли имаш?

Рано или късно Декстър щеше да поиска отговор от Бил, макар и не заядливо. И онзи щеше да му подхвърли някоя въдица, която Декстър с готовност щеше да налапа. Най-вероятно, предполагаше Кейт, щеше да му каже, че са в програма за защита на свидетелите. И че им е забранено да обсъждат подробности от живота си. Достоверността на подобно твърдение не можеше да бъде нито доказана, нито опровергана. На мястото на Бил и тя би твърдяла нещо подобно.

Кейт не можеше да реши за себе си кое от двете беше по- малкото зло: да се скара с Декстър заради евентуалните тайни на Бил или да ѝ се наложи - най-после - да му разкрие собствените си тайни.

И така, тя си лежеше в тъмното, вперила поглед в тавана, и се питаше по какъв начин да започне разговора със съпруга си.

След време щеше да си спомня този миг - не уникален сам по себе си, но конкретен миг, останал в съзнанието ѝ, - в който би могло да се промени толкова много. Лудостта още не я бе обхванала, тя още не бе започнала да се рови за нови тайни, всяка допълнително усложняваща старите в един порочен кръг, на който не се виждаше краят.

Легнала в тъмното, изгаряща от желание да проведе разговора, който си бе намислила, но неспособна да го подхване, тя накрая каза само:

- Не, разбира се. Бил е страхотен.

Най-фаталната нерешителност в живота ѝ.

Днес, 11:40ч.

В единия край на коридора е килерът, чиито рафтове са натъпкани със спално бельо на цветчета и пухкави снежнобели хавлиени кърпи. В другия край е помещението за багаж. Кейт завърта очуканата месингова топка на вратата.

Големите куфари- три на брой - са струпани един върху друг на пода. Тях носят със себе си, когато летуват на Лазурния бряг или отскачат за няколко седмици до Умбрия. Но този път Кейт се пресяга и сваля от рафта две по-малки куфарчета на колелца и една пътна чанта.

Тя отнася едното куфарче до стаята на момчетата и хвърля в него панталони и ризи, чорапи и бельо за три дни. Взема тоалетния несесер от съседната баня и пъха вътре четките им и пастата за зъби. Грабва походната аптечка от шкафа под мивката. Малките деца не минават без рани, където и да са, а европейските люлки и катерушки са далеч по-зле обезопасени от американските. Кейт отдавна се е отказала да търси анкерпласт и антисептичен крем по аптеките на Белгия и Германия, Италия и Испания. Вече разчитат на собствени запаси.

Оттам минава през спалнята си и влиза в гардеробната. Разгъва поставката за багаж и слага куфара върху нея; с автоматизирани движения добавя в него своите неща; същевременно мозъкът ѝ скача от едно нещо на друго, нямащи връзка с облеклото или багажа. По нейни собствени изчисления е стягала куфари четирийсет и три пъти само през последните две години, откакто живеят в Европа. А колко ли пъти в някогашния ѝ живот, преди раждането на децата? Сигурно стотици.

Кейт приключва с багажа на автопилот. Преди да отпътуват, ще се сети за нещата, които е забравила: зарядното устройство за телефона, книгите, които чете сега на момчетата, паспортите им. Винаги остава по нещо, когато подрежда багажа разсеяна, както сега. Ето защо тя не затваря ципа на куфара - за да добави всичко, за което тепърва ще се сети.

Не знае за колко време заминават. Може да се окаже, че изобщо не е преценила нужния багаж. Или ще ѝ трябва за една нощ, или за три, или за две седмици, или за месец. Или завинаги.

Но това не е уговорката, която имат с Декстър. Уговорката е, ако някой ги издири и открие, да вземат багаж за три дни - лесен за пренасяне, небиещ на очи с обема си, все едно за кратък излет до близко място. Ако пък им се наложи да отсъстват много по-дълго, винаги могат да си набавят каквото им е нужно. Поне пари имат достатъчно. С които могат да си купят поле за маневриране някъде другаде, когато му дойде времето. Ако се окаже, че тъкмо това им липсва в Париж, тук и сега - поле за маневриране.

Кейт взема второто куфарче на колелца и го помъква към другата страна на гардеробната, към другата стойка за багаж. Тази на Декстър.

Куфарите са част от комплект. Кейт никога не е предполагала, че един ден ще се окаже собственик на комплект куфари и пътни чанти, общо десет парчета, всичките от една серия.

Тя стои в дългия елегантен коридор. По покритите с тапети стени се редуват снимки на децата ѝ, каращи ски във Френските Алпи или къпещи се на средиземноморски плаж, или в лодки по каналите на Амстердам и Брюж, във Ватикана или на Айфеловата кула, в зоологическата градина на Барселона и в лунапарка на Копенхаген, на детската площадка в Кенсингтън Гардънс. Всички врати от Двете страни на коридора са широко отворени, и към стаите, където допускат гости, и към стаите, където влизат само те; от различни абажури под всевъзможни ъгли струи светлина.

Кейт въздъхва. Никак не ѝ се ще да напуска Париж. Иска да си остане тук, да живее в този град. Иска на въпроса: „Откъде сте?“, децата ѝ да отговарят: „От Париж.“

За това ѝ е нужно само нещичко малко по-различно на място, което да изпълни живота ѝ. Поредно преместване на Бали, Тасмания или Миконос не ѝ върши работа. Проблемът е-проблемът винаги е бил и ще бъде-вътре в нея. Той се корени някъде в далечното ѝ минало, когато взе съдбов- ното решение да бъде тази, която беше някога...

... взе го в колежа...

В този момент ѝ хрумва нещо и тя тръгва със забързана крачка по коридора.

11

Кейт гледаше втренчено екрана на компютъра пред себе си. Отвън се беше свечерило, спуснала се бе мъгла, през която прозираха размазани светлини. Мрачен електрифициран импресионизъм.

Седнали на пода с кръстосани крачета, Джейк и Бен си играеха тихичко. Кейт вдигна ръце от клавиатурата и въздъхна.

- Мамо, какво има?

Кейт погледна надолу към Джейк - големите му очи бяха ококорени и гледаха загрижено под невинното гладко челце.

- Не откривам това, което търся.

- О! - обади се Бен. - Искаш ли да си играем?

Кейт бе прекарала еквивалента на пълна работна седмица в търсене на престъпници, които биха могли да са Бил и Джулия. И не бе открила нищо.

- Да. - Тя затвори капака на лаптопа и от шпионин се превърна отново в майка. - Да, искам.

Звънецът на сушилнята издрънча точно когато Кейт бе разрязала наполовина един домат. Тя разсеяно остави половинките върху парче домакинска хартия. След десет минути сгъване на пране доматеният сок се бе стекъл върху хартията, разливайки се по нея, подобно на тъмночервени пипала, които се протягаха във всички страни, сграбчваха съзнанието ѝ и я дърпаха обратно към онази хотелска стая в Ню Йорк с проснатия на пода мъж; от кратера в черепа му беше изтекла локва кръв и бе попила в тъканта на светлия мокет, образувайки фигурки, много подобни на тези от доматения сок върху домакинската хартия.

И изведнъж се бе оказало, че наблизо има и жена, замръзнала от ужас, със зяпнала уста.

Години преди това тъкмо Хейдън ѝ бе обяснявал за кръвта.

- Шекспир не е бил глупак - каза ѝ той, докато пресичаха моста „Умберто I“. Учебните занятия за деня бяха приключили и инструкторът я водеше на вечеря в една тратория зад Кастел Сант’Анджело. - Онова, което най-много измъчва лейди Макбет, е кръвта на Дънкан. Същото, което ще те измъчва и теб. „Излизай, проклето петно! „

Кейт вдигна глава и го погледна. Зад рамото му се виждаше величественият купол на „Свети Петър“, окъпан в златистата светлина на залеза. Хейдън също се бе извърнал, за да се наслади на гледката.

- Има неща - продължи той, - които никога не можеш да забравиш, видиш ли ги веднъж. Ако не искаш да ти се явяват пред очите до края на живота ти, по-добре не ги виждай изобщо.

Те обърнаха гръб на Ватикана и отново закрачиха към стария затвор. „Но кой да помисли, че старикът имал в себе си толкоз кръв? „ Хейдън беше постъпил в ЦРУ, след като бе завършил елитната гимназия „Бек Бей“, колежа „Гротън“ и Харвард, също както баща си и дядо си преди това. Кейт подозираше, че в семейството му всички цитираха литературни източници отпреди няколкостотин години минимум.

- Не забравяй, Кейт - каза той, - всички имат изненадващо много кръв в себе си.

Петнайсет години по-късно, при вида на изцапаната в червено хартия, Кейт си даде сметка защо е планирала семейната екскурзия до Германия.

Децата бяха на горния етаж и шумно играеха на гладиатори, или гадатоли на техния език. На Кейт не ѝ даваше сърце да ги поправи; струваше ѝ се, че докато произнасяха грешно някои думи, щяха да си останат вечно деца. А и тя покрай тях - млада майка. Затвори вратата на дневната и набра цифрите.

- Какво си ми приготвил днес? - попита тя.

- Хммм, я да видим... Чарли Чаплин се явил на конкурс за двойници на Чарли Чаплин и не го спечелил. Не успял дори да се класира на финала.

- Готино. Получаваш седмица. Може би дори осмица.

- Еее, много ти благодаря.

- Слушай, планирам семейна екскурзия до Бавария. Кейт знаеше, че разговорът им се записва. Или може би подслушва в реално време от някого със слушалки на главата, който след минута щеше да се обади на шефа си, а шефът - на някой колега, и всички щяха да насядат със слушалки на главите около пулта и да се чудят какъв е смисълът на този разговор. Източникът беше твърде необичаен - частен абонат в Люксембург звънеше до бюрото в Мюнхен.

- Нещо да ме посъветваш?

- Бавария? Прекрасно! Имам цял поменик предложения. - Хейдън зарецитира наизуст имена на хотели и ресторанти, маршрути, забележителности.

Когато свърши, Кейт каза:

- Помислих си, че може и да се видим, само ние двамата.

Ако с това предизвика подозрението му, Хейдън с нищо не се издаде. Но, разбира се, тя друго не бе и очаквала.

- Bonjour? - Гласът звучеше колебливо по глъхнещия интерком.

- Здра-стиии! - извика Кейт в микрофона. - Аз съм, Кейт!

Пауза.

- Кейт?

- Да!

- Ъъъ... здрасти. Качвай се.

Ключалката на вратата избръмча сърдито като повреден тостер. Джулия я посрещна по хавлиен халат, облегната на касата на вратата; лицето ѝ бе разтеглено в нещо като усмивка, но не съвсем истинска. Беше девет сутринта.

- Извинявай, че не ти се обадих. Днес не ми е ден.

- Нямаш проблем - отвърна Джулия. Това прозвуча някак странно, Джулия не казваше неща като „нямаш проблем“.

- Тази сутрин в бързината - каза Кейт - си забравих не само телефона, но и ключовете от къщи. В мен е само ключът от колата. Може ли да ползвам телефона ти? Трябва да позвъня на Декстър.

- Разбира се.

Джулия влезе в спалнята за гости, която ползваха за домашен офис, взе телефонната слушалка от поставката на бюрото и я подаде на Кейт.

- Благодаря ти. Още веднъж извинявай за безпокойството. Бил вкъщи ли е?

- Не. Излезе преди минути.

Кейт знаеше това.

- Още веднъж благодаря.

Тя набра номера на Декстър в офиса. Когато ѝ хрумна този план, най-напред мислеше да позвъни на несъществуващ номер или на собствения си мобилен телефон и да се престори, че разговаря с някого. Но ако подозренията ѝ за Джулия и Бил бяха верни, нямаше как да не я хванат. Или Бил щеше да подпита Декстър, или Джулия щеше да поиска разпечатка на телефонните обаждания.

Ето защо трябваше разговорът да е автентичен. А за още по-правдоподобно - за пред Джулия, Декстър и нея самата - тя измисли наистина да остави ключовете и телефона си на барплота у дома, уж, че ги е забравила в бързината.

- Bonjour. Декстър Мур.

- Здрасти - каза Кейт. - Аз съм. Заключих се. Може ли да минеш да ми отвориш?

- Господи, Кат!

Тя знаеше, че Декстър ще се вбеси; това също беше част от сценария. Той бе излязъл за работа в седем сутринта. Щял да има напрегнат ден, важен ден, който тя неслучайно бе избрала, за да приведе плана си в изпълнение. За да може той да се ядоса и тя да му каже: „Не ми вгорчавай живота, Декстър!“, и да завърти очи към Джулия, вдигнала показалец, с който я молеше за още мъъъничко търпение, и после да се оттегли в спалнята за гости, за да си довърши разговора, да се скара на спокойствие със съпруга си.

Кейт хвърли бърз, но внимателен поглед наоколо, не пропускайки нищо в спалнята. Леглото беше оправено старателно, но не перфектно; от четирите възглавници една беше вдлъбната - онзи, който бе спал на нея, бе забравил да я разбухне.

- Забравих си ключовете, без да искам - каза тя, - а ти се държиш, сякаш нарочно съм ти извъртяла номер.

На нощното шкафче до използваната възглавница имаше книга с меки корици. Банална пасторална картина, име на жена и дълго, усукано заглавие, под което пишеше „роман“. Някой тук четеше женски романи.

Чаша с вода. Кутия с хартиени кърпички. Балсам за устни.

Джулия спеше в стаята за гости.

- Тъкмо излизах - каза Декстър. - Имам среща.

Бюрото беше малко и подредено. Лаптопът беше затворен, наоколо не бяха разхвърляни документи в насипно състояние, ако не се брояха два плика, адресирани до някаква улица в Лимпертсберг, където се помещаваше нещо, наречено УПМ Лтд. Последните три букви означаваха „дружество с ограничена отговорност“. Току-що бе открила фирмата на Уилям П. Маклийн.

Отстрани имаше и шкафче с чекмеджета, но ако Джулия я свареше да бърка в него, нямаше какво обяснение да ѝ даде.

Периферното устройство към лаптопа беше голямо и сложно - скенер, копирна машина и принтер в едно. На бюрото имаше малка купчинка визитни картички. Кей измъкна кърпичка и я уви около пръста си, за да ги прерови, без да докосва хартията. Една от картичките беше от тенис клуб; Джулия не играеше тенис. Кейт я вдигна с кърпичката и я плъзна в джоба си.

- Разбирам, Декс, и още веднъж съжалявам!

Отиде до нощното шкафче; там Джулия не можеше да я види. С помощта на кърпичката вдигна флакона с балсам за устни и го пусна в джоба си при задигнатата визитна картичка.

Междувременно Кейт се питаше дали бракът на Джулия с Бил е пред разпадане, или Джулия страда от безсъние, или просто е настинала и не иска да безпокои мъжа си нощем.

Или ставаше дума за нещо далеч по-необичайно.

- Декстър не може да дойде веднага - каза Кейт. - Има някаква среща, така че не е нужно да се връщаме преди един.

- Добре! - извика Джулия от банята, където си оправяше грима.

Кейт вече я познаваше достатъчно: Джулия беше от онези, които не излизат от къщи, ако не изглеждат перфектно.

Неусетно краката ѝ я отнесоха към прозорците, които гледаха към двореца. На пилона нямаше знаме; височайшият обитател отсъстваше. По двора не се виждаха коли. До задната порта стоеше един-единствен гвардеец с отегчен вид и пушка на рамо. Да, този прозорец си го биваше като огнева позиция.

Но най-важното предимство на апартамента - и Кейт прекрасно знаеше това - бе възможността за бързо бягство. Както при банковите обири и извънбрачните връзки самият акт беше лесната част; трудното бе измъкването.

- Е, да тръгваме?

Бяха решили да си прекарат времето до обед в някой мол.

- Тръгваме.

Кейт натисна незабелязано едно копче на часовника си и се дръпна от прозореца, гледащ към Рю дьо л’О, после двете напуснаха апартамента, слязоха с асансьора до подземния гараж, качиха се в мерцедеса на Джулия и се озоваха на съвсем друга улица - Рю дю Сент’Еспри, намираща се на няколко пресечки от двореца. След петдесетина метра тясната павирана „Сент’Еспри“ правеше зрелищен завой под прав ъгъл, тръгваше право нагоре по хълма и не след дълго стигаше до също толкова тясна павирана уличка, наречена Рю Ларж. Тя се изкачваше стръмно и минаваше под някаква средновековна арка, преди на свой ред да свърши до Рю Сижфроа, която след секунди се вливаше в главно шосе №1, по което скоро щяха да се появят разклонения във всички посоки на света: към Германия или Франция, към летището или към провинцията.

Кейт погледна часовника си: от прозореца в спалнята на Джулия до свободата се стигаше за не повече от две минути.

Бяха чужденци, пребиваващи в страната под фалшиво име, и си бяха наели жилище на две крачки от мястото, където гъмжеше от потенциални мишени, при това с пряка видимост от високо и великолепни възможности за бягство.

Кейт знаеше, че всичко това са само косвени улики. Може би дори не ги подозираше истински. Може би си бе внушила, че ги подозира, като претекст да се рови в живота им. Да си намира занимание. Каквото и да било занимание.

Трудно ѝ беше да прави разлика между равнищата на неправдоподобност на разните сценарии, плуващи в мътното блато на въображението ѝ. От една страна, изглеждаше малко вероятно - едва ли не абсурдно - двойка наемни убийци да бъдат изпратени до Люксембург, за да ликвидират някого. По този въпрос две мнения нямаше. Но пък, от друга страна, Кейт не можеше да измисли рационално обяснение на факта, че двама души бяха наели под фалшива самоличност апартамент, предоставящ идеална възможност за атентати срещу важни персони.

Други възможни сценарии се въртяха около хипотезата за бягство от закона. Но нима тези двамата имаха вид на бегълци?

Оставаше и най-лошият възможен сценарий: дали „Бил“ и „Джулия“ не бяха дошли в Люксембург специално заради Кейт?

Само една възможна нишка от миналото би могла да води към настоящето, пресичайки пет години от живота ѝ и цялата ширина на Атлантическия океан, за да я дръпне назад, да се увие около шията ѝ и да я удуши.

През цялото това време Кейт знаеше, че историята с Едуардо Торес не е приключила. Имаше незаличени следи, въпроси без отговори, улики. Освен това досега никой не бе открил съкровището на Торес, възлизащо според слуховете на десетки милиони долари. Смяташе се, че парите са в тайни сметки някъде в европейските банки.

И ето че Кейт, ненавършила още четирийсет пенсионерка, внезапно бе решила да се пресели в световната столица на тайните банкови сметки.

Подозрително отвсякъде.

Но същото можеше да се каже и за Бил и Джулия. Трябваше да рови по-надълбоко.

12

Ръмеше леко или се стелеше мокра мъгла, или нещо друго, както и да му беше името, съставено от микроскопични частици вода, твърде незначителни, за да бъдат наречени дъжд.

Чистачките бяха пуснати на най-бавната скорост. Интервалът между два замаха беше три секунди, през което време предното стъкло се замъгляваше, ставаше почти непрогледно, и изведнъж - жжжьт! - беше отново прозрачно.

Двигателят работеше, фаровете светеха, радиото беше настроено на френска станция. На Кейт ѝ бе трудно да следи нишката на предаването за литература, но като цяло темата беше Бодлер. Освен ако не казваха beau de I 'aire, нещо като „красива атмосфера“. Което всъщност, ако човек се замисли, си беше точно обратното на Бодлер.

На седалката до нея беше поставена визитка на ортопед, специалист по деформации на стъпалото. Ако я попитаха, можеше да каже, че има записан час. Да излъже, че има шип в петата, който обикновено нямаше външни признаци, видими с просто око. И така, тя седеше на сухо и топло в колата си, опитвайки се да учи френски чрез осмоза по радиото, докато слушаше разпалени учени да водят някакъв неразбираем, но очевидно траен спор за Бодлер - кои бяха страните? какви бяха поводите?, - а тя чакаше да почне следващото предаване, както винаги точно на половинка час. Тогава би трябвало да е и нейният уж уговорен преглед при ортопеда.

Не, щеше да каже тя, изобщо не е знаела, че офисът на Бил се намира тук. И откъде би могла да знае? Беше запомнила наизуст адреса от пликовете, които бе зърнала на бюрото в дома им.

Каменните къщи бяха долепени една до друга и имаха нещо като градинки отпред, миниатюрни тревни площи, тук-там по някой храст. Самите сгради бяха сиви, бежови или тъмночервени, тротоарите застлани със сив бетон, уличното платно - с черен асфалт. Преминаващите коли бяха в различни оттенъци на сиво, сребристо и понякога черно, небето - подгизнало мръсносиво. Пейзажът беше лишен от цвят град, вечно мокър от дъжд, проектиран и построен в тон с противното време.

Кейт седеше вече близо час в колата. Оставаха още три часа, преди да станеше време да взема децата от училище. Три часа, през които никой нямаше да я знае какво върши, къде или - ей богу! - защо го върши.

Освен ако някой не си бе поиграл с колата ѝ, колкото да сложи джипиес на батерии под меката кожена тапицерия на седалката.

Бил излезе от сградата в 11:40 ч. Огледа се в двете посоки, преди да слезе на тротоара по няколкото стъпала. Беше в екип за тенис - бели шорти и тънко яке с червени и сини райета на ръкавите. В ледения дъжд изглеждаше гротескно като герой на „Монти Пайтън“.

Той изтича до малкото си беемве, чисто и лъскаво като играчка. Даде газ, потегли рязко и се понесе по притихналите улици към кортовете за мача с Декстър. И за обяда след това. Също с Декстър.

Първоначалната идея беше на Джулия, която я бе подхвърлила на Кейт: „Защо да не играят през деня? Така че да са си у дома вечер“, а тя на свой ред я бе предложила на Декстър. „Малко физическо упражнение денем - каза му - ще ти се отрази добре.“ Във Вашингтон Декстър бе тренирал вечерно време. Но сега обикновено работеше до късно. А когато не беше зает, Кейт го искаше у дома, при децата. При нея.

И така, тя разполагаше с цели два часа, през които Бил нямаше да бъде в офиса си в тази сграда. Тя изчака пет минути, да не би той да се върне за бутилката с минерална вода или кутията с топки, за мобилния телефон или наколенки- те, или за нещо друго, и после още пет за по-сигурно. А също и за да отлага момента.

Погледна лицето си в огледалото на сенника.

Чувстваше се доста особено - от хипотетичен план преминаваше към реални действия, поддавайки се на нещо, което можеше да се окаже тотална налудничавост, прекъсвайки една от последните връзки с нормалността. И реши: да, ще го направя. Но решението ѝ не беше стопроцентово, понеже това би означавало да си признае твърде много пред себе си за самата себе си - нещо, което не би желала да признава. Решила го бе 95 процента - достатъчно, за да предприеме безумното действие, но недостатъчно, за да повярва, че това, което смята да извърши, не е просто заради тръпката, а е действителен рационален план.

Кейт дръпна надолу периферията на новата си гумирана шапка против дъжд. Обичайната ѝ шапка, купена от Копенхаген преди месец, беше многоцветна и ярка. В Скандина- вия се продаваха много привлекателни пособия за предпазване от гадно време, защото там времето най-често беше гадно. Но днешната ѝ шапка беше някаква евтинийка, купена предишния ден от магазин за преоценени стоки край гарата. След като изпълнеше предназначението си, щеше да я изхвърли, още днес.

Тя вдигна плика от седалката до себе си и написа върху него служебния адрес на Бил; вътре имаше специална оферта от магазин за велосипеди: 20% намаление на всички модели. Беше задигнала брошурата от въпросния магазин предишния ден, докато все още обмисляше налудничавия си план.

Тя слезе от колата, нахлузи кожените си ръкавици и пресече улицата.

От петте звънеца до входната врата само петият не беше надписан. Името на първия беше германско, или може би люксембургско; вторият беше с френско име: Дюпющ на третия пишеше Ъндъруд. На четвъртия: УПМ Лтд.

Под адреса на плика тя написа „Ъндъруд“. Ако някой неочаквано отвореше вратата, щеше да излъже, че търси него. Но единственото раздвижване, което бе забелязала в сградата, беше в единайсет часа - от входа излезе някаква наконтена възрастна дама, стиснала под мишница сгъната пазарска торба, която се върна час по-късно, залитайки под тежестта на същата торба, натъпкана с покупки. Кейт я проследи с поглед, докато с мъка се катереше по наклона на улицата - едно безкрайно усилие, съпроводено с непрестанни движения на устата, при което устните ѝ се издаваха като хоботче, а на бузите се образуваха трапчинки - характерни мимики на франкофон, поддържащи тонуса на лицевите мускули за всичките онези носови френски гласни, които се произнасят правилно само със стегната уста. Си- гурно беше мадам Дюпюи.

Кейт позвъни отново. Около вратата не се виждаха охранителни камери. Но в днешно време такива можеше да има навсякъде. Очите ѝ бяха закрити от периферията на шапката.

Позвъни на Дюпюи.

- Booon-jourrr! - Гласът определено беше на стара жена.

- Bonjour, madame - каза Кейт. -J’ai une lettrepour Underwood, mais il ne respond pas. La lettre, elle est tres impor- tante.

- Ouuuiii, mademoissellle.

Старицата натисна копчето и интеркомът избръмча. Кейт бутна вратата, после я остави да се затвори сама; стъклото на прозорчето издрънча.

Изкачи се по стълбите, зави зад ъгъла и се изправи срещу мадам Дюпюи, която чакаше до вратата на апартамента си.

- Merci, madame – каза тя.

- De rien, mademoissellle. Аи deuxieme etaggge.

Кейт се качи до втория етаж, бутна плика под вратата с надпис „Ъндъруд“ и заслиза шумно надолу по стълбите. Отвори входната врата и я остави да се затвори сама, но не излезе, а остана вътре. Почака около минута, после тихомълком се заизкачва обратно.

Когато стигна до втората площадка, чу гласове. На мъж и жена. По дяволите. Огледа се. Нямаше къде да се скрие. Можеше да изтича до мазето, но ако тия двамата бяха тръгнали за гаража? Последното нещо, което искаше да ѝ се случи, бе да я хванат, че се крие.

Реши да си придаде нехаен вид и да мине покрай тях. Зави и продължи да се изкачва. Когато мъжът и жената се появиха на междинната площадка, тя се престори на изненадана, после се усмихна и каза:

- Bonjour.

- Bonjour - отвърна мъжът; жената тихо повтори поздрава.

Двамата се дръпнаха встрани да ѝ направят път.

- Est-ce quejepeux vous aider? - попита мъжът.

Кейт го изгледа неразбиращо, макар прекрасно да знаеше какво я пита.

- Може на вас помогне? - опита на английски той.

- О! - Кейт се усмихна. - Не, благодаря. Отивам при Бил Маклийн.

Мъжът се ухили разбиращо; жената запази мълчание.

Кейт се шмугна покрай тях.

- Merci- каза тя.

Сърцето ѝ биеше забързано. А това дотук беше лесната част.

Офисът на Бил се намираше на последния етаж - едната от две врати в къс, добре осветен коридор; на другата нямаше табелка. Натисна бравата, но - разбира се - вратата не помръдна. Отиде до прозореца в края на коридора и завъртя дръжката, за да го отвори. Всички прозорци в Люксембург бяха монтирани по един и същ начин - да се отварят настрани докрай и да се открехват назад за проветряване.

Кейт отвори прозореца странично, надвеси се навън и огледа прозорците и первазите по фасадата, търсейки възможни пътища за проникване. Вечнозелени увивни растения закриваха гледката към съседната сграда.

Тя се дръпна навътре в покрития с каменни плочи коридор. Пред вратата на Бил имаше изтривалка, името на фирмата му беше гравирано върху бронзова табелка, отстрани имаше звънец. Вратата беше с три ключалки, поне едната от тях щеше доста да я затрудни. Коридорът се осветяваше от два обърнати нагоре аплика и от големия прозорец. Нищо наоколо не приличаше на охранителна камера.

Кейт коленичи пред вратата. Бръкна в задния си джоб и извади доста поизносено кожено калъфче, пристегнато с гумен ластик. Вътре имаше набор от малки отвертчици, шила с гумени дръжки, клещички с остри издължени човки и други подобни пособия. Залови се за работа. Пръстите ѝ умело боравеха с миниатюрните инструменти, лицето ѝ беше на сантиметри от вратата. Нямаше смисъл да си губи времето с двете лесни ключалки, ако не беше сигурна, че ще преодолее по-скъпата и по-сложната.

Макар че тук, на последния етаж, имаше възможност да работи необезпокоявана, Кейт не разполагаше с неограничено време. А и разбиването на ключалки не ѝ беше специалност. В Латинска Америка не ѝ се бе налагало да го прави често - там всичко, което си струваше да се пази, се охраняваше с оръжие, от живи хора.

Важните за кариерата ѝ познания бяха в областта на картите, които разчиташе с лекота, и на огнестрелните оръжия, които почистваше, разглобяваше и сглобяваше и с които стреляше при нужда. Беше ѝ се налагало да овладява различни диалекти на испанския език, наблягайки на жаргона, особено на множеството вулгаризми, обозначаващи мъжки и женски полови органи. Израсла бе в един западащ град по крайбрежието на Кънетикьт, залят от латиноамерикански имигранти. Това ѝ бе дало неограничени възможности да научи уличен испански на самата улица, както и литературен испански от нископлатените бавачки, които родителите ѝ бяха в състояние да си позволят по времето, когато тя и сестра ѝ бяха още невръстни момиченца и трябваше да се прибират от училище, хванати за мазолестата ръка на някоя ниска закръглена Кончита или Хуанита.

От време на време ѝ се беше случвало да пилотира граждански хеликоптери и витлови самолети. Умееше да ги управлява, без да е въздушен ас, просто това беше част от стандартното паравоенно обучение, което бе преминала през месеците си в тренировъчния лагер.

Беше опитвала - в малки дози - и познаваше вкуса на кокаина от различни географски места и на марихуаната от цялото западно полукълбо. Знаеше какво ще усети, ако някой ѝ пусне незабелязано доза хероин или ЛСД в кафето.

Способна беше да запомни наизуст от едно чуване произволен номер до десет цифри.

Можеше да убива хора.

Но едно от нещата, за които явно не я биваше, бе да отвори тази ключалка, а не искаше да пилее времето си със загубени каузи.

Затова пристъпи към другата врата - онази, без отличителни знаци. Без табелка, без изтривалка. Протегна ръка към перваза над касата и прокара бавно пръст по дължината му, търсейки ключа към видимо празния апартамент. Уви, ключ нямаше.

Застана неподвижно няколко секунди, като се ослушваше за шумове вътре.

Нищо.

Залови се за работа - спокойно, но без да губи време; ключалката беше от лесните. След трийсетина секунди серийно произвежданият механизъм тихо прещрака и вратата се отвори.

Кейт се озова в голяма прашна и празна стая с един прозорец. Отвори го и се надвеси навън. Както бе очаквала, отстрани се виждаха прозорците на офиса на Бил. По ширината на сградата в основата на всички прозорци минаваше тесен перваз. Можеше да го направи, нямаше да ѝ е за пръв път. Тя си пое дъх и излезе навън през прозореца.

Застанала на двайсетсантиметровия перваз, Кейт се притискаше с лице към фасадата, три етажа над улицата.

Ситуацията предполагаше множество и различни неприятни изненади. Едната беше някой да я види през стената от увивни растения, която отделяше сградата от съседната, затова трябваше да действа бързо.

Друга беше да падне и да умре, затова трябваше да действа внимателно.

Кейт пристъпваше, местейки странично краката си, всеки път по няколко сантиметра, притиснала лице до мократа мазилка.

Зад себе си, някъде долу, долови шум. Извърна глава твърде бързо и непредпазливо, с което одра бузата си в стената. Шумът идваше от клоните на едно дърво, които се триеха от вятъра в покрива на паркирана кола.

Струваше ѝ се, че бузата ѝ кърви, но нямаше как да провери. Не можеше да вдигне ръка до лицето си, без да загуби равновесие.

Продължи да пристъпва напред, бавно и равномерно, по няколко сантиметра на крачка, като пазеше равновесие... още няколко сантиметра... и още няколко... докато стигна целта - перваза под прозореца на Бил.

Спря, за да си поеме дъх преди следващата задача.

Беше уплашена, но страхът ѝ действаше успокояващо, като странното удоволствие от разтриване на разтегнат мускул, с което човек не постига нищо повече от това да си напомни, че го боли.

Тук ѝ беше мястото, тук горе, на този перваз. Това беше нещото, което сега липсваше в живота ѝ.

Тя извади миниатюрната плоска отвертка от джоба си. Прекара я полека по дължината на уплътнението на прозореца, докато напипа езика на затварящия механизъм.

Спря за момент, пое си дъх и лекичко дръпна отвертката нагоре.

Езикът не щракна.

Тя пробва пак, този път още по-леко.

Отново нищо.

Кейт се молеше, заповядваше си да не изпада в паника, макар че всеки в нейната ситуация би се паникьосал. Още по-бавно прекара тънката остра глава на инструмента между рамката и касата на прозореца; беше се упражнявала да го прави върху прозореца на собствения си апартамент, обикновено късно нощем, когато никой не я гледаше. Нужни ѝ бяха двайсетина минути върху перваза на дванайсет метра над павираната алея, но накрая откри начин да подхване езика с отвертката, като завърти лекичко главата ѝ, така че не просто да освободи езика, а да отвори прозореца докрай върху страничните му панти, вместо само да го открехне върху хоризонталните.

Механизмът беше като на собствения ѝ прозорец, всичките бяха едни и същи.

И тя се бе упражнявала. Редно беше да стане.

Трябваше да стане.

Тя опита отново - бавно, полека, полека... щрак.

Кейт натисна с коляно стъклото откъм страната на дръжката и прозорецът бавно се отвори навътре. Коленичи върху перваза, като се държеше за вътрешния ръб на стената. Спря за миг, после скочи с главата напред в стаята, смекчавайки падането си с длани, и се претърколи настрани върху пода от големи полирани мраморни плочи - като навсякъде в Люксембург.

Остана неподвижно, вдишвайки дълбоко, опитвайки се да забави бесните удари на сърцето си. Очаквала бе пулсът ѝ да се ускори, но това беше прекалено. Отдавна не помнеше да се е чувствала така.

Не биваше да пристъпва към работа в състояние на паника; не желаеше да направи някоя глупава грешка. Затвори очи и остана неподвижна, легнала на пода, като се молеше на тялото си да се успокои.

После се изправи и се огледа.

В далечния ъгъл на помещението имаше велоергоме- тър, поставен пред неголям телевизор; имаше и лежанка за фитнес, плюс набор от гирички и щанги върху гумен тепих.

Освен това имаше бюро с лаптоп, комбиниран принтер- скенер, телефон, бележник и няколко химикалки. От бележника бяха откъснати страници. Кейт отдели внимателно най-горния лист, сгъна го и го пъхна в раницата си, за да го изследва по-късно.

Лаптопът беше отворен, но приспан. Тя натисна един клавиш, за да го събуди.

Моля, въведете потребителско име и парола. Нямаше смисъл дори да опитва.

В бюрото имаше двуезични речници, още бележници и писалки. В един шкаф бяха подредени папки - банкови извлечения по няколко различни сметки с постъпления и разходи на обща стойност няколкостотин хиляди. Сумите ту нарастваха, ту намаляваха, отразявайки целия цикъл на инвестиции и дивиденти, тегления и преводи.

Всички на името на Бил, адресирани до апартамента, в който тя се намираше сега.

Имаше списания - професионални и популярни, специализирани и развлекателни, технически и новинарски. Купища списания. Кейт се пресегна и измъкна от една купчина брой на „Икономист“, гладък, без нито една гънка, без петна от кафе, без кръгчета от мокри дъна на чаши - може би неотварян или пък четен внимателно и прилежно, без подгъване, заливане с течности и прочие небрежности. Бил създаваше впечатление на подреден мъж.

Кейт се облегна назад във въртящия се стол; погледът ѝ блуждаеше, мозъкът ѝ също, търсейки да се захване за нещо, да реши откъде да започне.

В апартамента имаше малка спалня. С едно двойно, небрежно оправено легло. Меки чаршафи. Четири обикновени възглавници за спане и една голяма, декоративна. Още едно легло, разхвърляно. Кой спеше тук?

В чекмеджето на нощното шкафче - голяма кутия с презервативи. Някога бе съдържала две дузини, но запасите бяха почти изчерпани. Кого чукаше тук?

Кейт полегна откъм страната на чекмеджето с презервативите, без да качва краката си на леглото, за да не изцапа чаршафите. Притисна лице към горната възглавница. Миришеше на пяна за бръснене, на афтършейв или одеколон. Миришеше на Бил.

Протегна ръка към нощното шкафче, прекара длан по гърба му... нищо. Бръкна отдолу, опипа евтиното шперплатово дъно... пак нищо. Пресегна се под леглото, под дървените ламели, върху които беше поставен матракът, и там... напипа нещо кожено... Премести дланта си с няколко сантиметра...

... и дръпна, знаейки точно какво държи в ръка, още преди да го бе вдигнала пред очите си. През отворената врата на спалнята се виждаше входната врата на апартамента и сега Кейт инстинктивно, без да бе имала намерение да го прави, вдигна пистолета - глок 22, - който Бил държеше в закрепен с тиксо кобур под леглото си, и се прицели в нея.

ВТОРА ЧАСТ

Днес, 12:02 ч.

Кейт стои пред френския прозорец на дневната с дебели килими, високи тавани с гипсови орнаменти, библиотеки, пълни с книги и статуетки, вази с цветя, малки маслени картини и огледала с позлатени рамки.

Едно нещо не ѝ дава покой-загнездило сее в подсъзнанието ѝ, сблъсквайки се с факти и догадки за живота ѝ, за съпруга ѝ, за цялата им обща история. Едно нещо, което раздрусва спомените ѝ, принуждава я да ги преосмисля от гледна точка на поредното възможно обяснение на всичко. Нещо, свързано с колежа...

Кейт пристъпва през дневната към големите книги и албуми, подредени върху най-високия рафт. Издърпва албума на випуска на Декстър. Отпуска се на малкото канапе, албумъттежи в скута ѝ. Прелиства страниците, търсейки съответната буква. Накрая го открива: един по-млад Декстър Мур, с бухнала коса, тънка вратовръзка и гладко чело без бръчки.

Вече е убедена, че наистина ще намери онова, което търси.

Ах, ти, копеле двулично.

Кейт е чувала името само веднъж, преди близо две години, в Берлин. Почти е убедена, че завършва на -овски, което ще ѝ помогне да потвърди съмненията си, когато открие лицето.

Връща се към първите страници, към имената, започващи с „А“. Разглежда внимателно всяко изображение; всичките момчета и момичета на снимките, правени преди две десетилетия, сега са мъже и жени на нейната възраст. Обръща търпеливо страница след страница. Изведнъж всичко изглежда толкова очевидно, толкова неизбежно.

Не ѝ отнема кой знае колко време, за да открие снимката. Всъщност никакво. Ако не се броят двете години, през които не знаеше какво всъщност търси.

А сега, пълна смяна на парадигмата. Всички парчета от мозайката се разбъркват отново, въртят се в пространството, заслепяват я и я дезориентират. Но на Кейт ѝ се струва, че тази мозайка вече я е редила, и то отдавна.

Тя гледа познатото лице, което ѝ отвръща с оптимистичния поглед на абсолвентите от колежа и победоносна поза, предназначена да остане за поколенията.

Възможните обяснения бомбардират Кейт, обстрелватя като картечен огън, за който няма прикритие, но тя иска да се скрие, поне докато огънят отслабне, преди да подаде глава за глътка въздух.

Кейт долавя някакво движение в дневната, но бързо разбира, че това е самата тя, малък кичур коса от главата ѝ се отразява в огледалото на отсрещната стена, парченце от нея се движи, отделено от останалото, което не се вижда. Тя се изправя, отнася тежкия албум обратно към незабележимото му място на рафта насред стаята, в която живее семейството ѝ, насред семейния ѝ живот. Най-добрите скривалища са не там, където мястото е най-закрито, а там, където последно се търси.

Сега, когато разполага с тази нова информация, когато албумът на випуска на Бил ѝ е издал тайната си и когато си дава сметка за новата реалност, тя се чувства тотално предадена. Но наред с това усеща новите възможности, които ѝ се предлагат. Новите врати, отварящи се пред нея. Тя не знае какво се крие зад тези врати, но вижда светлината, която струи изпод тях.

Това променя всичко.

13

Кейт беше ядосана на Декстър. Цял час му бе нужен, за да увеличи скоростта на круиз контрола на 160 км/час от фабрично зададените 130, за които имаше поставена червена резка на спидометъра. Но дори и сега, когато се движеха със сто и шейсет километра в час по главното шосе А8, повечето автомобили ги задминаваха.

Беше ядосана и на децата отзад, които се оплакваха от тъпия филм на портативния дивиди плейър, който на всичко отгоре падаше, когато Декстър вземеше по-рязко някой завой, и ги караше да пищят от уплаха.

Но най-много я беше яд на самата нея. Терзаеше се от мисълта за всичките грешки, които бе допуснала. Отпечатъкът от обувката ѝ в калта; калните ѝ следи върху прашния под в празния апартамент до офиса; влажните следи от подметките ѝ върху чистите плочи в офиса на Бил. Космите, които бе оставила върху леглото му, върху възглавницата му, отпечатъкът от тялото ѝ - всичко това крещеше да бъде открито, изследвано, анализирано за ДНК. Какви ли още идиотски грешки бе направила?

На всичко отгоре бе одрала лицето си и на бузата си имаше безформено петно в малинов цвят. Това не беше трудно за обясняване пред Декстър - лека злополука в гаража, когато бе разтоварвала провизии, - но си оставаше подозрително. Да не говорим, че беше признак на глупост и невнимание.

Беше се държала като някакъв скапан аматьор.

Освен това на стълбището се бе засякла с двама съседи, ако не се брои старицата, мадам Дюпюи. Лесни за откриване свидетели, от които нямаше къде да избяга.

Кейт наблюдаваше германския ландшафт, който се носеше назад покрай прозорците на колата. Долината на Заар, с внушителните бизнес паркове от стъкло и стомана, извисяващи се насред гъстите гори; магазините за битова техника и автокъщите от двете страни на аутобана; високите фабрични комини, складовете и пътищата, водещи към тях, които се събираха на вечно задръстени кръстовища.

Това беше най-заплетената мисия в цялата ѝ кариера. Но нима кариерата ѝ не беше приключила? Нима преди три месеца Кейт не бе подала оставка?

Ротенбург об дер Таубер, скован от студ - къщички с кръстосани гредореди и прясно боядисани фасади, дантелени завески, бирарии, колбасарски магазинчета, огромен коледен базар, средновековни укрепления, каменни стени с бойници и сводести порти. Поредният приказен сюжет, поредната оживяла пощенска картичка. Поредната каменна кула на кметство за изкачване, чудесно забавление за малки момченца. Стъпалата - двеста? триста? - на извитото, стесняващо се нагоре каменно стълбище бяха неравни и протрити. Най-горе едноок касиер без униформа събираше такса за вход. Децата гледаха вдлъбнатината на липсващото око изумени, очаровани.

Изведнъж се озоваха навън, върху тясно като корниз балконче, под поривите на режещия вятър, високо над градския площад и улиците, водещи радиално към крепостните стени, зад които се простираха хълмовете и горите на Бавария. Декстър свали наушниците на червената си карирана шапка, подплатена със заешка кожа, която Кейт му бе подарила за една Коледа преди пет години.

Тя погледна надолу към сергиите на площада, между които щъкаха туристи с плетени или филцови шапки, абсурдно лесни мишени.

Но ако семейство Маклийн бяха наемни убийци, какво следваше от това? С какво беше отговорна тя за тях? Та това не беше неин проблем. Те не бяха тръгнали да убиват нито нея, нито Декстър. Какво я засягаше тогава кои са?

Но ако бяха дошли в Люксембург, за да убият някого, то коя беше набелязаната жертва? И кои бяха те! Със сигурност не бяха от мафията, особено Джулия. Не бяха ислямски терористи. Вероятно бяха някакви американски агенти - било от Фирмата, било командоси от специалните части, морски пехотинци, нещо такова. Може би наемници? Дали не бяха тайно вербувани, за да вършат мръсната работа на американската външна политика в Европа? Да убият някого, дошъл в Люксембург, за да пере пари? Някой украински олигарх, главатар на сомалийски пирати, сръбски контрабандист?

Но какво я интересуваха мръсните им пари, какво ѝ влизаха в работата?

Или може би жертвата беше някой, чиято смърт щеше да има по-непосредствени последици за американските интереси? Някой севернокорейски дипломат? Ирански пратеник? Латиноамерикански президент марксист?

Или пък може би бяха наемни убийци, изпратени да уреждат стари сметки, да отмъстят за отдавнашна обида, да раздават правосъдие?

Цялата история изглеждаше заплетена донемайкъде. Дали пък не бяха дошли да ликвидират високопоставен американец - министъра на финансите? държавния секретар? - и да го лепнат на кубинските, венецуелските или палестинските служби, за да може Щатите да го използват като претекст за ответен удар, за инвазия.

По света имаше толкова много хора, които можеха да бъдат убити по най-различни поводи и причини.

Тук, на няколко десетки метра над Германия, тя се чувстваше като Чарлс Уитман на онази наблюдателна площадка над Остин, Тексас, докато се е чудел кого да вземе на мушка с карабината си.

Въпреки всички грешки, които бе допуснала, тя се чувстваше добре на онзи корниз под прозореца на Бил; там ѝ беше мястото. Не в мазето на някой фитнес клуб, за да обсъжда с други жени промоциите в супермаркета. А отвън, на корниза, без предпазна мрежа.

Кейт все повече се убеждаваше, че никога няма да бъде една доволна от съдбата си майка и домакиня.

- Хайде - подкани тя семейството си, нетърпелива да ги поведе нататък, да контролира каквото може. Декстър правеше снимки на зъзнещите деца, загърнати в палтата си, с червени бузи и течащи носове. - Тук ще замръзнем.

- Е, ще се видим в хотела в шест.

- Става - отговори Декстър и отвърна на беглата ѝ целувка, без дори да вдигне поглед към нея, седнал върху перваза на един прозорец на приземния етаж в природонаучния музей.

За Кейт започваха четирите часа лично време. Някои от майките в Люксембург наричаха това „тичане“, както се пуска нервозен териер през вратата на кухнята да потича в задния двор. Майките прекарваха „тичането“ заедно, на групички по три-четири, без съпрузи и деца, в Лондон или Париж, или Флоренция - четирийсет и осем часа шопинг, ядене и пиене, с добавената възможност да се запознаят с интересен мъж в някой бар и под чуждо име и под въздействието на алкохола да го отведат в хотелската си стая за колкото се може повече и по-разнообразен секс, преди на сутринта да го изритат и да си поръчат закуска от румсървиса.

Кейт си запроправя път през забързаните обедни тълпи в центъра на Мюнхен, покрай сергиите на Виктуалиенмаркт, през прочутия Мариенплац с красивата неоготическа сграда на кметството, по пешеходните улици в центъра - имаше ли на континента поне един град без „Ейч енд Ем“ и „Зара“? - и от там по лъскавата Максимилианщрасе, водеща началото си, както всички лъскави улици, от сградата на Операта. Витрините бяха отрупани с кожени палта и шапки, огромни лимузини чакаха с работещи двигатели покрай бордюрите, шофьорите седяха зад воланите с тържествените си ливреи и фуражки, а в бутиците продавачки полиглотки упражняваха познанията си по английски, френски и руски, ловко опаковайки луксозни стоки в маркови торбички.

Кейт влезе в пищното фоайе на един хотел, намери телефонен автомат, пусна монети и набра номера, който бе задигнала от офиса на Бил, като преди това набра кода - 352, защото допускаше, че е люксембургски.

Листът, който бе откъснала от бележника, беше празен, но върху него бе останал невидим отпечатък от написаното на предишния лист, което тя възстанови лесно, като го натърка леко с върха на молив.

Оказа се права.

- Ало - чу се глас на жена, американка. - Джейн е на телефона. - Акцент от горните среднозападни щати, смътно познат, макар че Кейт не можеше да го свърже с конкретно лице.- Ало?

Кейт не искаше да рискува жената да я познае по гласа.

- Ало?

Тя затвори. И така, Бил се обаждаше на някаква американка на име Джейн, живееща в Люксембург. Кейт определено имаше усещането, че връзката им е сексуална. Това усещане се подсилваше от нейната собствена самота в този предразполагащ към секс хотел, от възможността да вземе асансьора, да почука на вратата и да влезе при...

... Бил, разбира се. Сега повече от всякога, след като вече знаеше, че Бил е опасен. Че е престъпник или ченге, или - подобно на много други хора, с които я бе сблъсквал животът - и двете. Бил беше красив, мъжествен, секси, чаровен, смел; освен това държеше пистолет под леглото, на което правеше секс с чужди жени. Може би такива като нея.

Кейт излезе от хотела, изтича до стоянката за таксита и се качи в едно.

- Alte Pinakothek, danke - каза тя.

Огледа се през всички прозорци във всички посоки, докато се убеди, че никой не я следеше. И въпреки това помоли шофьора да спре още на Лудвигщрасе.

- До музей има половин километър - каза той.

- Нищо - каза тя, подавайки му десет евро. - Искам да походя.

Право напред спирката на метрото при Университета мамеше с неоновите светлини и оживлението пред барове, ресторанти и магазини, каквито заобикалят всяка спирка на метро навсякъде по света. Но тротоарите около Кейт бяха безлюдни. Тя крачеше покрай масивните неприветливи каменни сгради и внезапните пориви на вятъра я пресрещаха зад ъглите; ушите и носът ѝ пареха от студа.

Макар и развълнувана, Кейт владееше положението. Отново се чувстваше във форма, както тогава, на онзи перваз. Пулсът ѝ беше ускорен, докато крачеше енергично по непознатите улици на този чужд град с изострени докрай сетива и бистър ум. Бяха я отписали, когато напусна Оперативна дирекция и се премести като анализатор в дирекция „Разузнаване“. Когато доброволно се отказа от работата на терен и свързаните с нея опасности. Когато се самоотписа, сядайки на мекия стол зад полираното бюро.

Но тя отново чувстваше познатия гъдел, а изострените сетива събуждаха либидото ѝ.

Изведнъж, противно на всякакъв здрав разум, Кейт обвини Декстър за привличането си към Бил. Ако Декстър си беше повече време вкъщи, ако ѝ обръщаше повече внимание, във всеки смисъл на думата, ако по-често ѝ казваше благодаря, ако от време на време ѝ се обаждаше и за друго, освен да ѝ каже, че и тази вечер няма да се прибира, ако я чукаше по-често или по-страстно, или с повече въображение - ако поне веднъж си бе дал труда да сгъне една сушилня пране, по дяволите!, - може би тя сега нямаше да крачи по тази улица, фантазирайки си как ляга в онова легло с пистолета, залепен с тиксо отдолу.

Но всичко това бяха глупости и тя го знаеше: прехвърлянето на собствената вина върху изправната страна, измислянето на претексти да се сърди на друг вместо на себе си. Опита се да се съсредоточи.

Пресече ветровития площад пред Старата пинакотека; наоколо не се виждаше жива душа. Колкото повече се приближаваше до импозантната сграда, толкова студът сякаш се усилваше; в сводестите прозорци не се долавяха следи от живот. Имаше усещането, че се явява пред някакъв загадъчен съд, ръководен от всеведущ съдия.

Отиваше на среща с Магьосника, като в онзи филм. Преди време по настояване на Джейк се бе опитала да го изгледа с децата, но и двете момчета бяха избягали ужасени от стаята още през първите десетина минути.

Купи си билет, но не си взе апаратче с беседа и не остави чантата и палтото си на гардероба. Заизкачва широкото, лъснато до блясък мраморно стълбище. Започна поред, от ранната холандска и германска живопис, от които не се интересуваше особено. Премина към основните галерии, пълни с чудовищно грамадни платна от големи имена: Ра- фаело, Ботичели, Леонардо. Срещна двойка японски туристи, същите като навсякъде, улисани в беседата, с провесени от шиите фотоапарати.

Срещу „Мадоната с младенеца“ на Леонардо стоеше самотен мъж, преметнал през ръка палтото си.

Слънцето се спускаше над центъра на Мюнхен и лъчите му пронизваха огромните прозорци. Кейт погледна часовника си-3:58.

Тя мина в залата, намираща се точно в геометричния център на сградата, наблъскана с големи платна на Рубенс. „Смъртта на Сенека“ - древният философ изглеждаше учудващо блед. „Лов на лъвове“ - брутална, варварска сцена. И най-голямата - „Страшният съд“, чудовищно струпване на гола човешка плът, отгоре съдникът Христос, на свой ред съден от Баща Си.

- Невероятно, нали?

Тя погледна встрани; беше мъжът от предишната зала, с преметнатото през ръка палто, по спортно сако и вратовръзка, със сгъната в джобчето кърпичка, памучен панталон и велурени обувки. Очила с рогови рамки, старателно подстригана посребрена коса. Беше висок и слаб, някъде между четирийсет и пет и шейсет години.

- Да. - Тя насочи вниманието си обратно към гигантското платно.

- Била е поръчана за църковен олтар в Нойбург ан дер Донау, с други думи в Горна Бавария. Обаче хората, по-точно свещениците, се възмутили от цялата тази голотия. - Той махна към изрисуваната човешка плът. - Така че платното висяло в църквата само няколко десетилетия, като често го покривали, за да не се вижда, докато накрая го разкарали.

- Благодаря - каза тя. - Много интересно.

Огледа се. Наоколо нямаше никой друг. В една от съседните зали се виждаше пазач, който държеше под око семейството с малки деца, палави момченца - потенциална заплаха за музея от гледната точка на един германски охранител на изкуството.

- Всъщност неособено интересно. Максимум за четворка. При щедрост на оценителя.

Мъжът се засмя.

- Радвам се да те видя, скъпа.

- И аз теб. След толкова време...

14

- Още си живееш в хубавия Мюнхен, а? - подхвърли Кейт. - Мина сякаш цяла вечност.

Хейдън отново се изсмя. И на него му се струваше, че е в Европа цяла вечност. В разгара на Студената война беше в Полша и Унгария, после в Германия - Бон, Берлин, Хамбург, - откъдето бе следил надпреварата във въоръжаването при Рейгън; бе наблюдавал изгряващата звезда на Горбачов, разпада на СССР, постсъветските прекроявания на сферите на влияние, обединението на Германия. Беше в Брюксел за създаването на Европейския съюз, заличаването на границите, раждането на еврото. И обратно в Германия, когато целият континент започна да реагира на напли- ва на мюсюлманите, надигаха се реакционни сили, възраждаше се национализмът. Хейдън бе пристигнал в Европа, когато Берлинската стена беше в средата на живота си; сега я нямаше вече две десетилетия.

Когато Кейт постъпи във Фирмата, Стената вече бе паднала. Бъдещето беше Латинска Америка - в нашето полукълбо, до нашите граници, - въпреки че сандинистите бяха победени, а Клинтън намекваше за нормализация на отношенията с Кастро. По онова време тя нямаше усещането, че се появява в книгата чак към средата на последната глава, по-скоро някъде по средата на самата книга, на основ- ното действие, след като фиаското „Иран-контри“ бе вече отминало в цялата си грозота, а комунистическата заплаха беше избледняващ спомен за една абстракция. Бъдещето беше конкретно, изискващо действие, резултати, конкретни ползи.

Така се и оказа. Но малко по малко, година след година, Кейт чувстваше сферата си на дейност в рамките на дирекцията все по-излишна, едно глождещо усещане за безполезност, нараснало неимоверно след 11 септември, когато последната грижа на Фирмата беше кой е най-вероятният следващ кандидат за кметските избори в Пуебла. Макар ЦРУ да редефинира своята мисия още на 12 септември, Кейт така и не възстанови чувството си за полезност като оперативен служител.

През цялото това време Хейдън не беше мърдал от тук.

- Обичам Мюнхен - каза той. - Хайде, ела да ти покажа някои по-малки картинки.

Кейт го последва в друга зала, в една от северните галерии, гледащи към площада, който вече бе потънал в здрач. Хейдън мина покрай картините и се доближи до прозореца. Тя проследи погледа му и видя мъжа, облегнат на уличен стълб насред огромния пуст площад. Беше запалил цигара и поглеждаше нагоре към прозорците. Към тях двамата.

- Е, как беше разходката? Децата сигурно са се побъркали по онзи глупав замък, Нойшванщайн. Те на колко са?

- Единият на четири, другият на пет.

- Времето лети. - Макар да нямаше деца, Хейдън знаеше, че след един момент в живота си много хора започват да измерват времето не със собствения си напредък, а с възрастта на децата си.

Той още гледаше през прозореца, към мъжа на площада. Някаква жена слизаше бързо по стълбите. Мъжът се отдели от стълба. Когато жената се приближи, той захвърли цигарата, хвана я за ръка и двамата се отдалечиха. Кейт се замисли дали с Декстър отново някога ще ходят по улиците, хванати за ръце, както навремето, преди да се оженят.

Хейдън обърна гръб на прозореца и се приближи към малък изчистен натюрморт в тъмни тонове. Фламандски шедьовър на светлосенките.

- Холандците - каза той - са най-високите хора на земята. Среден ръст: метър и осемдесет и три.

- За мъжете ли?

- За всички. Мъже и жени.

- Хммм. Това е за петица.

- Петица? Само толкова? Много си строга. - Той вдигна рамене. - И така, какво мога да направя за теб?

Кейт бръкна във вътрешния джоб на туиденото си сако и му подаде снимката, направена в онзи парижки нощен бар, сякаш преди цяла вечност, а всъщност преди месец и половина.

Хейдън ѝ хвърли бегъл поглед, после я мушна в джоба си. Не искаше някой да го види, че е застанал насред музея и вместо картини разглежда някаква си снимка.

- На гърба има телефонен номер.

- С предплатена карта?

- Точно така.

Кейт усети как се изчервява в очакване на предстоящата критика. Но по изчервяването ѝ Хейдън разбра, че вече до- статъчно се е самонаказала за това, че използва домашния си телефон да поиска тази среща, и не сметна за необходимо да повдига отново въпроса.

- Знаеш ли кои са? - попита Кейт.

- Трябва ли да знам?

- Помислих си, че са от нашите.

- Не са.

Семейството с малките деца - французи - вече бяха в съседната зала. В следващата, на петдесетина метра по-нататък, някакъв мъж с балтон стоеше сам, с гръб към Кейт. Беше дори с шапка, кафяво борсалино. На закрито, в музей.

- Сигурен ли си? - попита Кейт.

- Доколкото изобщо е възможно човек да е сигурен в нещо.

Кейт не беше докрай убедена, но за момента не можеше да направи нищо по въпроса.

- Мъжът вдясно е съпругът ми. - Говореше съвсем тихо, но внимаваше да не шепне. Шепотът привличаше внимание. - Този вляво се представя за Бил Маклийн, валутен търговец от Чикаго, който сега живее в Люксембург.

Двамата отново закрачиха през поредната осветена зала от южната страна на музея. Стъпките им отекваха под погледите на светци, ангели и мъченици.

- И смяташ, че не е този, за когото се представя?

- Именно.

Хейдън мина покрай друг Рубенс, „Падението на прокълнатите“. Кейт вдигна поглед към платното, изпълнено с неописуеми сцени на ужас.

- Жената пък минава за негова съпруга. Джулия, малко по-млада от Бил. Интериорна дизайнерка, също от Чикаго.

Хейдън се спря и се загледа в „Жертвоприношението на Исаак“. Авраам се готвеше да убие единствения си син, закрил с ръка очите на момчето, сякаш за да го предпази от неизбежната му съдба. Но един ангел бе пристигнал тъкмо навреме и бе сграбчил стареца за китката. Ножът беше във въздуха, в състояние на свободно падане, но изглеждаше все така заплашителен.

- Ще ми кажеш ли какво мислиш? - попита Хейдън.

Кейт продължаваше да разглежда огромното платно на

Рембранд, цялата гама от чувства, изписани по лицето на стария Авраам, ужаса и скръбта, но също и облекчението.

- И двамата не са тези хора, за които се представят - каза тя. - Нито като имена, нито като професия.

Кейт извърна поглед от картината към Хейдън точно в момента, когато мъжът с балтона се мярна в рамката на вратата, докато минаваше през съседната зала; за миг зърна профила му, но не беше достатъчно...

- Е? - подкани я Хейдън. - Кои са тогава? Каква е твоята теория? Какво търсим?

- Мисля - каза тя, колкото се може по-тихо, - че се готвят да ликвидират някого.

Хейдън повдигна вежди.

- Знам, че звучи неправдоподобно.

- Но?

- Но живеят през улицата срещу двореца на монарха, с идеален изглед към множество незащитени зони. А охраната там е просто жалка. Ако търсиш перфектното място да убиеш някого, това е то. Ако си намислил да ликвидираш някоя ВИП персона - президент, министър-председател, - не би могъл да мечтаеш за по-подходяща позиция.

- Може ли да е съвпадение?

- Може, разбира се. Апартаментът им сам по себе си е много хубав. Но те разполагат и с оръжие. Поне единият от двамата.

- Откъде знаеш?

- Виждала съм го.

- И аз имам оръжие. Предполагам, ти също. А не се готвим да убиваме когото и да било.

Кейт го изгледа така, сякаш искаше да каже: с кого се будалкаш?

- Така ли е, или греша?

- Хайде, стига. Знаеш какво искам да кажа.

- Е, добре - отстъпи той. - Съгласен съм, оръжието поражда известни подозрения. Но има стотици причини човек да притежава оръжие...

- Американец в Европа?

- ... и само една от тях е, ако подготвя убийство.

- Да, но много малко от тези причини са добри.

Хейдън вдигна рамене и направи гримаса като човек, който има мнение по въпроса, но би предпочел да го запази за себе си.

- А какво ще кажеш за фалшивите им имена? - настоя Кейт.

- Моля те! Кой в днешно време се представя с истинското си име?

- Нормалните банкери, когато се преместват в Люксембург, например. - Кейт губеше търпение; Хейдън не беше готов да допусне дори теоретичната възможност онези хора да са убийци. - Аз самата съм познавала доста наемни убийци през живота си.

- Аз също.

- Тогава знаеш, че те действат тъкмо по този начин, това им е почеркът.

Във всеки случай по този начин бе действал екипът от мъж и жена, наети от Кейт за ликвидирането на един салвадорски генерал. Бяха избрали къща до плажа в съседство с мястото, където знаеха, че рано или късно ще се появи генералът: една вила в Барбадос, собственост на основния му доставчик на оръжие. Наложи се екипът да чака цели два месеца, през които събираха тен и усъвършенстваха уменията си по голф; дори се научиха да карат сърф.

Накрая една вечер, тъкмо когато генералът и домакинът му си пийваха в педантично поддържаната градина, жената провря дулото на карабината си през прозореца на банята на наетата къща и произведе доста лесен изстрел от триста метра - със същата лекота би могла да улучи целта и от двойно, и от тройно по-голямо разстояние. Генералът се беше излегнал на един шезлонг с бутилка бира в ръка; на челото му се появи широка кръгла дупка. Междувременно вторият човек от екипа беше запалил колата в гаража, а частният самолет ги чакаше на пистата в източната част на острова, на трийсет минути от мястото на инцидента.

С крайчеца на окото си Кейт поглеждаше към съседната зала. Мъжът отново се мярна за миг в полезрението ѝ.

- А знаеш ли какво стана в Париж? Една вечер, беше късно, ни нападнаха някакви хулигани на улицата и той ги отблъсна. Поведението му беше твърде... и аз не знам...

- Професионално?

- Да.

- Хубаво, да кажем, че си права. Ако наистина са убийци, кой е мишената?

- Нямам представа. Но в онзи дворец по всяко време се мотаят всякакви ВИП персони.

- Това не е кой знае колко конкретно, не мислиш ли?

Кейт поклати глава.

- Виж, аз просто... как да го кажа... не смятам, че е много реалистично някой да е наел екип от убийци, мъж и жена, за... откога започна тази история?

- Преди три месеца.

- Три месеца със сляпата надежда, че все някога ще им се удаде да вземат на мушка еди-кого си. Колкото и да ти се струва недостатъчна охраната на този дворец, аз съм убеден, че за четирийсет и осем часа може да бъде подсилена сериозно.

Тя забеляза, че мъжът в съседната зала се е приближил към тях.

- Съжалявам - продължи Хейдън. - Съгласен съм, че тези образи изглеждат донякъде съмнителни. Но мисля, че си разчела неправилно ситуацията. Те не са убийци.

Изведнъж Кейт разбра, че той, разбира се, е прав. Не можеше да повярва, че е вложила толкова много енергия в такава налудничава теория, в един сценарий, който не почиваше на каквито и да било факти. Беше се държала като пълна идиотка.

А какво тогава правеха семейство Маклийн в Люксембург? С усилие на волята Кейт изтласка нещо в дъното на съзнанието си, в един отдалечен, тъмен ъгъл, който отдавна се опитваше да забрави, но рядко успяваше.

- И ако ми позволиш да те попитам...

- Да?

- Какво те засяга теб всичко това?

Кейт не се сещаше какво да отговори освен истината, която нямаше как да си признае: страхуваше се, че онези двамата преследват нея заради фиаското с Торес.

- Съветвам те просто да се откажеш - продължи Хейдън.

Тя се извърна към него и видя предупредителния му поглед.

- Защо?

- Защото онова, което ще откриеш, може и да не ти хареса.

Кейт се взираше в лицето му за още нещо, но той не ѝ го даваше. А и тя нямаше как да го попита, без да му обясни причината за интереса си.

- Длъжна съм да го направя.

Хейдън я гледаше въпросително, но тя мълчеше.

- Е, добре. - Той бръкна в джоба си, извади снимката и ѝ я подаде. - Съжалявам. Не мога да ти помогна. Сигурно разбираш.

Кейт бе очаквала това. Хейдън беше важен човек в Европа; не можеше да си позволи да се лута из задънени улици.

Мъжът с борсалиното се появи в друга съседна зала, все така с гръб към тях. Кейт направи няколко крачки встрани, опитвайки се да смени ъгъла и да види лицето му.

- За колко време си в Мюнхен?

Двамата преминаха в следващата зала, заобикаляйки френското семейство и пазача, който се беше прилепил към него като частен бодигард. Хейдън се спря пред друг Рембранд. Кейт се отеда; от непознатия с борсалиното нямаше следа. И изведнъж го видя в съседната зала.

- Тръгваме си вдругиден - каза тя. - Ще се отбием за един ден в Бамберг и от там право у дома. В Люксембург.

- Бамберг е прекрасно градче. Много ще ти хареса. Но...

Тя се обърна с лице към него.

- Какво?

- Вместо това би могла да отскочиш до Берлин. Да се срещнеш с един човек.

Мъжът се прокрадваше все по-близо до тях, сякаш се опитваше да подслушва разговора им.

Кейт привлече вниманието на Хейдън и посочи с очи съседната зала. Той разбра и ѝ кимна. С няколко бързи крачки се плъзна до стената, подметките му сякаш не стъпваха по пода и цялото му тяло се движеше в перфектен ритъм. Докато стоеше неподвижно срещу Кейт, с контешките си дрехи и безупречна прическа, Хейдън приличаше на всеки друг мъж на средна възраст. Но в походката му, в жеста, с който ѝ бе посочил картината, се долавяше и нещо друго, някаква стаена енергия; беше като скрита пружина, навита докрай под спокойната повърхност. А сега, когато се бе впуснал в действие, беше забележително ловък и пъргав. Той се шмугна в съседната зала, а Кейт изтича до отсрещната.

Там нямаше никой. Кейт погледна вляво и вдясно по дългата галерия, от едната страна с прозорци, от другата със зали, скрити от погледа.

Никой.

Тя закрачи напред. Когато стигна до следващата галерия, видя Хейдън, който крачеше през съседната, по-голяма. Двамата се движеха успоредно напред, зала по зала, в преследване на мъжа.

Но мъжът беше изчезнал.

Кейт ускори крачка, до ушите ѝ достигаше глъчка на френски ученици, някъде далеч се мярна балтон, който се шмугваше през врата; японците гледаха уплашено профучаващия Хейдън, но балтонът беше изчезнал. Кейт вече тичаше, но от мъжа нямаше и следа; коридорът свърши, после тя се озова на горната площадка на някакво стълбище, зави зад първия ъгъл и погледна надолу...

Ето го - с два скока взе последните няколко стъпала до долната площадка и зави зад ъгъла.

Кейт и Хейдън се затичаха надолу по стълбите, един от пазачите извика подире им: Halt!, но те продължиха, слязоха до фоайето и се заковаха на място задъхани.

Намираха се в огромното помещение, което Кейт бе видяла празно на идване, но сега то беше претъпкано с човешки тела, изсипани от десетки автобуси - стотици хора с палта и шапки, купуващи билети или тълпящи се на гардероба, седнали по пейките или стоящи прави.

Кейт опипваше с поглед множеството, като бавно пристъпваше напред. Хейдън правеше същото, но в обратната посока. Прекосиха двата срещуположни края на фоайето, пълно с пенсионирани германци с карирани палта, шаечни панталони и прилични на овче руно шалове, гръмогласни, лъхащи на бира, със зачервени от студа бузи и разрошени редки косици.

Отвъд тълпата тя отново зърна нещо и припряно си за- проправя път през човешката гмеж - Bitte, bitte!, - докато стигна до стъклената входна врата, но мъжът с разветия балтон и кафявото борсалино беше вече на отсрещния край на площада, пред него закова кола и той се мушна на задната седалка откъм страната на шофьора, все така извърнал лице встрани.

Докато колата потегляше, шофьорът погледна за миг към музея, преди да насочи вниманието си напред, към уличното платно на Терезиенщрасе. Беше жена с големи слънчеви очила.

Разстоянието беше близо стотина метра, светлината бе слаба, но на Кейт ѝ се стори, че жената зад волана е Джулия.

- Струва ми се, че трябва да идем - каза Кейт. - Кога друг път ще дойдем толкова далеч на изток? - Разхождаха се в Енглишер Гартен. Беше започнало да се смрачава и пейзажът беше сиво-кафяв; сложна дантела от оголели клони се очертаваше на притъмнялото небе. - Иначе ще трябва да летим. Но ако трябва да бъдем откровени, едва ли някога ще си купим четири самолетни билета за Берлин.

- Но защо тогава не включихме Берлин в първоначалния маршрут? - попита основателно Декстър.

Замръзналата трева хруптеше под краката им. Момчетата оглеждаха земята за жълъди, с които тъпчеха джобовете си. Бяха си обявили негласно състезание.

- Не бях разгледала картата на цяла Германия.

- В понеделник трябва да работя.

- Но можеш да си свършиш работата и от Берлин, нали?

Декстър се направи, че не забелязва възражението ѝ.

- А и децата ще загубят още два учебни дни. Знаеш, че не обичам да отсъстват.

Слязоха в някаква долчинка, после отново се заизкачва- ха нагоре. Кейт се хлъзгаше по мократа шума.

- Знам - каза тя. - Съгласна съм. Но това все пак не е училище, а забавачка.

- За Бен. Но Джейк е в предучилищна група.

Кейт го изгледа ядовито. Нима Декстър си мислеше, че тя не знае в какво учебно заведение ходи детето ѝ? Помъчи се да игнорира ехидната му забележка; едно скарване тъкмо сега щеше да провали плановете ѝ. Тя отвърна с колкото се може по-равен тон:

- Знам. - Дъхът ѝ излизаше на бели облачета в студения сух въздух. - Но нали тъкмо затова искахме да живеем в Европа. Заради нас и заради децата. За да ходим навсякъде, да видим всичко. Ами тогава хайде да идем да видим Берлин. Джейк може да се прибере при букварите си в сряда.

Кейт съзнаваше, че от морална гледна точка позицията ѝ не е особено издържана. Не ѝ се искаше да се защитава, да се преструва, че прави това заради децата, а не заради себе си. Защото имаше нужда да го направи. Или просто го искаше. Това беше тъкмо онова ужасно чувство, от което се бе надявала да избяга, напускайки Фирмата. Лъжата, заради която бе захвърлила кариерата си на боклука.

Минаха покрай едно замръзнало езерце. Бреговете му бяха укрепени с обли камъни, наведени клони опираха върху тънката ледена коричка.

Декстър обгърна Кейт с ръка, докато се наслаждаваха на тази жива зимна картина. Раменете им се потъркаха едно в друго, за да се стоплят.

- Хубаво - каза той, - да идем до Берлин.

Кейт накара децата да позират за снимка на Чекпойнт Чарли, точно пред надписа „Вue напускате американския сектор“ на Фридрихщрасе. Кенеди беше стоял там през 63-та, преди да произнесе знаменитата си реч „Аз съм берлинчанин“ малко по-надолу, пред кметството в Шьонеберг. После, през 87-а, застанал до Бранденбургската врата, Рейгън бе призовал Горбачов да „събори тази стена“.

Американците обичаха да произнасят бомбастични речи в Берлин. Кейт също спази традицията с една разпалена версия на класическото „Ако не започнете да се държите прилично още сега, в тази минута...“ Вероятно виновен за всичко е шоколадът, обяви тя. Едно възможно решение би било никога повече да не им се купува шоколад, докато са живи.

Очите им се разшириха от ужас; Бен се разплака. Накрая Кейт омекна, отстъпи, както обикновено с вариация на тема „Не че го искам, затова не ме принуждавайте да го направя.“

Децата бързо се окопитиха, както винаги. Тя ги пусна да се лутат из лабиринта от бетонни блокове, съставляващи Мемориала на жертвите на Холокоста, хиляди огромни късове, издигащи се нагоре и спадащи като вълни.

- Ако стигнете до тротоар - извика тя след тях, - веднага се спирате!

Децата нямаха представа що за място е това, нито пък тя можеше да им обясни.

Декстър се беше върнал в хотела, при кафето и безжичната интернет връзка. Изведнъж някакъв непознат застана до нея.

- Имате нещо за мен - каза на английски той.

За свое изумление Кейт позна шофьора, който ги бе взел с таксито от франкфуртското летище през първия им ден в Европа. Онзи, когото бе помислила за надрусан с амфета- мини. Хейдън още я държеше под око, след всичките тези години. Може би през цялото време я бе наблюдавал. Но като се замислеше, това не би трябвало да я учудва.

Тя кимна на мъжа - знак, че го е познала, и той отвърна на кимването ѝ. Кейт бръкна в джоба си и му подаде запечатано найлоново пликче с балсама за устни и визитната картичка на тенис клуба, които бе задигнала от апартамента на семейство Маклийн.

- Утре по същото време на северния ъгъл на Колвиц- плац.

От петдесетина метра се чу гласът на Бен:

- Хееей, мамо!

Кейт погледна към редицата сиви блокове; синът ѝ беше като джудженце до огромния бетонен къс. Махна му с високо вдигната ръка.

- Добре - каза тя, като се обърна към мъжа, но той вече бе изчезнал.

Беше ѝ все така приятно да изпълнява тази мисия в Берлин, дори да се окажеше, че „мисията“ е била единствено във въображението ѝ. Може би тъкмо това бе липсвало в живота ѝ, затова се бе чувствала толкова отегчена, безполезна и нещастна.

Но каква мисия искаше всъщност? Може би не такава, която да включва оръжия, тайни самоличности, пароли и смъртна заплаха. Може би собственото ѝ семейство би могло да стане нейна мисия, може би си струваше да гледа на своите деца като на работа, като на проблем, който трябва да бъде решен. Нищо не ѝ пречеше да направи живота си по-добър, един хубав, нормален живот, да помага на синовете си за домашните им и да овладее изкуството на френската кулинария.

Но най-напред трябваше да узнае кои са Джулия и Бил.

При входа към детската площадка на Колвицплац Кейт се спря.

- Отивам за кафе - каза тя на Декстър. - Ти искаш ли нещо?

- Не, благодаря.

Тя пресече улицата, влезе в едно бистро и седна далеч от прозореца. От кухнята излезе изморена сервитьорка, помъкнала отрупан с чинии поднос към ъгловото сепаре, където я чакаше шумна компания. Входната врата отново се отвори и мъжът влезе. Седна на масата срещу Кейт.

Този път тя го огледа - около трийсетгодишен, с рядка къса брада, карирана каубойска риза, дънки, маратонки и вълнена шуба. Неразличим от който и да било хипстьр от Остин до Бруклин и от Орегон до Мейн. Глобализация - хората бяха станали взаимозаменяеми. Всеки можеше да е всеки и да прави всичко. А това влюбено в ню уейв, гълтащо хапчета, брадато оръфляче беше шпионин.

- Нямам много време - каза тя.

- Добре. Виждам, че си водиш антураж.

Сервитьорката профуча покрай тях, без да ги погледне.

- Е? - подкани го Кейт.

- Онези двамата се казват Крейг Малой и Сюзан Пого- новски.

- Погоновски?

- Да. Полско име. Израснала е в Бъфало, щата Ню Йорк. А този Малой е от едно градче край Филаделфия.

Сервитьорката се спря и при тях, стиснала под мишница няколко менюта. Кейт си поръча кафе за навън. Мъжът не поиска нищо.

- Женени ли са? - попита Кейт.

- Хм. Не, не са.

- И кои са?

- Случаят е интересен - каза той, като се надвеси през масата, самодоволно усмихнат.

В този момент някой на голямата маса привърши с разказването на вица си и всички избухнаха в гръмогласен смях. Чу се трясък от халби върху дърво. Малката камионетка за зареждане на магазини, която досега бе работила на празен ход отвън до бордюра, даде газ и потегли; в настъпилата тишина всеки звук се чуваше много по-отчетливо. Цвърченето на тигани от кухнята, когато сервитьорката отвори междинната врата, понесла купа с пържени картофи. Звънкият смях от училищния двор зад ъгъла. Крясъкът на по-големия ѝ син на детската площадка през улицата, докато се изкачваше по катерушката.

Когато шумовете утихнаха, мъжът каза:

- Те са от ФБР.

Кейт се вкамени. Долната ѝ челюст увисна, сякаш я удари гръм.

ФБР? Опита се да смели информацията, но я връхлетя вихрушка от безумни мисли. Гледаше през прозореца на бистрото как децата ѝ си играеха на площадката, а Декстър ги наблюдаваше, седнал на една пейка с гръб към нея и с лице към бледото слънце.

- Още по-интересното е - продължи мъжът, - че са командировани.

Кейт се взря в него с недоумение.

- Към едно звено за специални операции.

Тя повдигна вежди.

- В Интерпол.

15

Кейт отиде пеша до пазара на Плас Гийом, който се провеждаше всяка сряда: цветарки и зарзаватчии, месари и пекари, продавачи на риба и фургони, в които се въртяха грилове с пилета. Дребничък французин рекламираше гръмо- гласно алпийските си сирена. Белгиец предлагаше единствено лук и чесън. Имаше щанд за домашно приготвена паста, друг за горски гъби, трети за маслини. Някаква безумно бъбрива жена хвалеше своите специалитети от Бретан; двойка напомпани червендалести австрийци, незнаещи думица френски, камо ли английски, продаваха пушени месаотТирол.

Тя се нареди на зъзнещата опашка за печени пилета, унесена в размисъл. Добрата новина - ако изобщо имаше такава - бе, че не полудява. Тъй нареченото „семейство Маклийн“ действително се оказаха федерални агенти. Но какво целяха? Човекът на Хейдън в Берлин не разполагаше с допълнителна информация, нито беше в състояние да получи такава, без да предизвика подозрения. Кейт не можеше да спори с него. Всъщност можеше и го направи, но без успех.

Подобно на мнозина други от братството в Лангли, Кейт изпитваше дълбоко презрение към обитателите на Хувър Билдинг. Тази взаимна омраза между шпиони и ченгета беше почти изцяло ирационална, породена от съображения за политическа целесъобразност от страна на хората, поставени да ръководят двете агенции, които си нямаха вза- имно доверие, ритаха се по кокалчетата, надпреварваха се да се харесат на поредния татко в голямата бяла къща на Пенсилвания Авеню.

Но независимо дали Кейт уважаваше ФБР или не, агентите му бяха в Люксембург. Защо?

Едва ли това имаше нещо общо с нея. Може би преследваха беглец от закона - убиец, терорист. Някой, притежаващ тайна банкова сметка в Люксембург за милиони - милиарди? - евро, които можеха да се теглят само и лично от него. Рано или късно той щеше да се появи, за да си ги поиска. Ето какво правеха Бил и Джулия в Европа: чакаха лошия, за да го арестуват.

Или може би разследваха схема за пране на пари от трафик на оръжие или дрога, при която приходите се превъртаха през анонимните перални на люксембургските банки? Може би наблюдаваха куриерите, минаващи през хлабавия митнически контрол на чистото, подредено люксембургско летище, помъкнали куфарчета с долари, събирани по гетата на Щатите, от там пренесени до централите на латиноамериканските наркокартели, за да бъдат прехвърлени в по-големи куфари, които се предаваха на багаж с полетите на „Ер Франс“ или „Луфтханза“ от Рио де Жанейро или Буенос Ай- рес до Париж или Франкфурт с прекачване за Люксембург. На връщане куриерите носеха в джоба си единствено банкови чекове. Така че агентите на ФБР бяха тук, за да следят процеса, да си водят записки и да подготвят обвинението.

Кейт поиска едно пиле и картофки, запечени в мазнината, която капеше от шишовете.

Но защо точно Люксембург? Защо ФБР бе дало под наем агентите си на Интерпол, за да бъдат изпратени във Великото херцогство?

Разбира се, не биваше да забравя и Декстър. Какво ли можеше да е направил? Какво правеше той в Люксембург? Може би беше присвоил пари от свой клиент. Може би в този момент се канеше да проникне в някоя корпоративна база данни, за да купува акции въз основа на открадната вътрешна информация.

Или...

Кейт пъхна термоизолирания плик с пилето и картофите в пазарската си чанта. От много време насам не използваше еднократни торбички.

Или какво? Ами то беше повече от очевидно: Интерпол най-после бе по следите ѝ. От мига, в който се качи на етажа на Торес в „Уолдорф“ - не, от мига, в който пристигна на Юниън Стейшън във Вашингтон и плати в брой билета си с Амтрак за Ню Йорк, - тя бе живяла със съзнанието за възможните последици. Беше си казала, че няма как да не ѝ се случат, и то тъкмо когато най-малко очаква.

Пазарската чанта на Кейт бе доказателство за усилията ѝ да си купи нормалност - букет кали, франзела, плодове, зеленчуци, а сега и пилето с картофи. Беше се натоварила здраво.

Щеше да избягва Джулия, да не я допуска в личното си пространство. Като дългосрочно решение не струваше - по-скоро би могло да постигне обратния ефект. Но това беше нещото, от което се нуждаеше сега наред с цветята за трапезарията и готвенето като упражнение за проясняване на ума.

От пазарния площад Кейт свърна в една улица с автомо- билно движение; внезапно по тротоара срещу нея се зададоха тълпа монахини. Може би бяха поне двайсет, всичките до една възрастни. Кейт се запита къде ли отглеждаха младите послушнички, защо ги криеха от света като разсад в оранжерия.

Кейт слезе от бордюра на платното, отстъпвайки тротоара на престарелите Божии служителки. Тръгна по паважа. В дълбоките фуги между паветата течаха миниатюрни рекички, лилипутска система от канали, някаква умалена Холандия.

Водещата монахиня я погледна през малките си очилца с телени рамки.

- Merci, madame - каза тихо тя.

Докато Кейт се разминаваше с останалите, всяка повтори същото, поглеждайки я за миг в очите; хор от Merci, madame я изпроводи надолу по улицата.

Монахините отминаха и скоро се изгубиха от погледа ѝ. Улицата зад нея беше пуста и Кейт се зачуди дали изобщо ги бе срещнала, или бяха плод на въображението ѝ. Но остатъците от набожността им още витаеха във въздуха, задушавайки я с чувство на вина.

Кейт отново седеше в подземието на фитнес центъра, но сетивата ѝ бяха парализирани, неспособни да обръщат внимание на заобикалящата я глъч. Някъде наблизо приглушено иззвъня телефон, затиснат в дебрите на нечия спортна чанта. По средата на второто иззвъняване Кейт внезапно се сети, че това е новият ѝ еднократен апарат, който никога преди не бе чувала да звъни.

Вдигна чантата на коленете си.

- Извинете - каза, потършува вътре, излезе от кафенето и застана на стълбищната площадка. - Ало?

- Ало.

- Един момент, трябва да... - Тя се изкачи до горната площадка и подмина мъжката съблекалня. -... намеря спокойно място.

Вече беше отвън, на студа, под падащия здрач на Северна Европа, в четири и петнайсет следобед.

- Значи онези са от ФБР - каза Кейт.

За да задоволи любопитството си, тя отново се бе свързала със студентската канцелария на Чикагския университет, после и с декана, който неохотно ѝ бе дал стария адрес на родителите на Уилям П. Маклийн, и след няколко позвънявания ги бе открила във Вермонт, попадайки на Луиза Маклийн, която ѝ каза, че преди двайсет години - през първото лято след завършване на колежа - нейният син Бил, движейки се с мотопед под наем по коварния крайбрежен път на Чинкуе Тере, загубил контрол и се забил в каменната стена, отделяща пътното платно от пропастта. Веспата се спряла в стената, превръщайки се в купчина смачкано желязо, но Бил излетял като изстрелян от катапулт в шейсет- метровата бездна.

Бил Маклийн бе умрял през юли 1991 година.

- Да - каза Хейдън. - Чух това.

- Трябва да разбера какво правят тук - каза Кейт.

- Защо? След като вече знаеш, че не са престъпници, не е нужно да се тревожиш за... хм, скъпоценностите си. Нито пък се канят да ликвидират някого в двореца, предизвиквайки задръстване на улицата ти. Какво те засягат?

В този момент Кейт си даде сметка, че разследва семейство Маклийн като претекст да не разследва собствения си съпруг. Беше си измислила външен враг, с когото да се бори, а това, както можеше да потвърди всеки политик, е далеч по-лесно, отколкото да се изправиш лице в лице с врага отвътре.

- Засягат ме, защото се навират в живота ми - отвърна тя.

Хейдън не отговори, Кейт също замълча, явно и двамата не искаха да водят повече този разговор. Който бе започнал с въпроса на Хейдън: „Имаш ли какво да криеш от тях?“

- Е, добре - каза той. - Познавам един човек, с когото можеш да разговаряш. В Женева е. Казва се Кайл.

Женева. Хейдън започна да ѝ обяснява как да се свърже с Кайл, но съзнанието на Кейт беше блокирало на възможните сценарии, които биха ѝ позволили да се метне на самолета за Швейцария.

Това беше рутинно упражнение в предишния ѝ живот - да излъже, че е на конференция в Атланта, а всъщност да отскочи до Мексико Сити или Сантяго. По онова време обаче тя имаше цяла торба с извинения, по онова време нейната работа, а не тази на Декстър беше напрегната и непредвидима. Но пък поне бе имала свободата да пътува докъдето си иска и когато си иска.

- Аз...

Кейт не довърши изречението си, а именно, че може би щяха да са ѝ нужни седмици, за да се добере до Женева. Изведнъж ѝ стана мъчно за личната свобода, с която бе разполагала в предишния си живот. Макар тогава да не ѝ бе изглеждало така.

- Да? - подкани я Хейдън.

- А не може ли в Париж? Или Брюксел? Или Бон? - Все градове, до които можеше да отиде и да се върне за един ден, при това с децата. Можеше да каже на Декстър, че са имали нужда да се поразведрят.

- Човекът, който ти трябва, е в Женева.

- Но няма как да стигна до Женева! - Не се бе чувствала толкова унижена от детството си, когато за нищо на света не можеше да признае пред приятелките си, че довечера няма как да излезе, понеже трябва да се грижи за родителите си, да сменя катетъра на баща си и да почиства декубиталните рани по гърба на майка си. Унижението да си зависим, да не можеш да вземеш самостоятелно решение. - Поне не веднага.

- Графикът с ангажиментите ти си е твоя работа.

- Има ли възможност да се свържа с него по електронен път?

- Има, разбира се. За което е нужно той само да те познава, да ти има доверие, а ти да му гарантираш, че връзката е защитена. Но понеже не отговаряш и на трите условия, то отговорът е: не.

- Ясно. А сега имам един малко странен въпрос: въз- можно ли е да са тук заради мен?

- Не.

Кейт почака, но той не каза нищо повече.

- Откъде си сигурен?

- Ако някой се интересуваше от теб, това щяхме да сме ние -рече Хейдън. - По-точно аз.

На другата сутрин тя закара Декстър на летището, за да наеме кола за еднодневното си пътуване до Брюксел. Той се върна вкъщи за вечеря, но беше разсеян, напрегнат, по-от- чужден от всякога. Едва се включваше в разговора на масата или може би просто бе отвикнал да вечеря със семейството си.

Когато едно от децата извика за четвърти път: „Тате?“, а той не отговори, Кейт хвърли вилицата и стана от масата. Разбираше, че мъжът ѝ трябва да работи, че се налага да пътува. Но не и да отсъства дори когато присъства.

Тя се подпря на барплота, за да се овладее. Погледът ѝ попадна върху изтривалката за крака до входната врата. Встрани от нея имаше масичка, върху която оставяха поща, ключове, мобилните си телефони и дребни монети в една купичка; а малко по-нататък - килимче, където събуваха обувките си, и големи, и малки.

Обувките на Декстър бяха кални. При това много - по подметките му имаше спечена кал, бомбетата бяха в кафяви пръски. Вярно, че цял ден беше валяло тихо и напоително, но Кейт не можеше да си представи, че центърът на Брюксел е бил покрит с кал, през която Декстър е трябвало да гази, за да стигне до офисите на банките.

Тя гледаше втренчено обувките му, като се насилваше да не го подозира. Беше си обещала, още навремето, че след като се оженят, ще остави настрана всякакви подозрения.

Но всеки човек си имаше тайни. Това бе част от човешката природа - да пазиш своите тайни и да се мъчиш да узнаеш чуждите. Срамни фетиши и низки страсти, позорни поражения и пирови победи, унизителен егоизъм и отблъскваща нехуманност. Ужасните човешки помисли и деяния, най-страшните житейски падения.

Като това да влезеш в един нюйоркски хотел и да извършиш хладнокръвно убийство.

Кейт не откъсваше очи от обувките на Декстър. От това, че на семейство Маклийн не им беше чиста работата, не следваше, че собственият ѝ съпруг е вода ненапита.

В съзнанието ѝ изплува една сцена отпреди три години във Вашингтон. Беше люта зима. Тя подтичваше по улицата за среща в МВФ, като се ругаеше наум, че не е поръчала служебна кола. От едно такси пред Военния клуб слязоха хора и Кейт се втурна да го хване, но някакъв човек се появи изневиделица на бордюра и я изпревари. Тя се закова на място и завъртя глава във всички посоки, оглеждайки се за друго такси. Този студен фронт бе нахлул съвсем неочаквано.

Погледът ѝ се спря на една пейка в парка отсреща, до алеята, водеща към Фарагът Скуеър. Не първата пейка, непосредствено до тротоара, не и втората, а третата, на петдесетина метра навътре в парка. На нея, нахлузил на главата си червената карирана шапка, която Кейт не можеше да сбърка с нищо друго, понеже лично му я бе поръчала по каталог, седеше Декстър. С непознат мъж.

След като Декстър заспа, Кейт седна пред камината и си състави списък на възможните причини двама агенти на ФБР, командировани към Интерпол, да се намират тук, в Люксембург, и да се намесват в живота на бивша служителка на ЦРУ. После ги оцени по десетобалната система за степен на вероятност. Най-ниски стойности - от 1 до 5 - даде против волята си на обясненията, според които това нямаше нищо общо с нея и Декстър. Няколко сценария, в които участваше само Декстър, получиха от 1 до 7. Повечето звучаха по-скоро безобидно.

Но сценариите с нейно участие получиха осмици и деветки независимо от уверенията на Хейдън, че онези агенти не били тук заради нея. Разбира се, беше напълно възможно да е станала и грешка; все пак през годините Бюрото и Управлението не спираха да се надлъгват и да си погаж- дат мръсни номера. А може и да я пазеха от някого, който я дебнеше, за да ѝ навреди. Или пък, след като беше напуснала така внезапно ЦРУ, това им се бе видяло подозрително, или бяха попаднали на други улики, сочещи към нея, и я подозираха в престъпление, което не бе извършила.

Тя внимателно пусна списъка си върху тлеещите въглени в камината.

Онази студена ветровита вечер във Вашингтон, докато стъклата на старите прозорци потракваха в износените си рамки, Кейт си бе блъскала главата дали - и как - да постави на Декстър въпроса за срещата му с непознатия на Фарагът Скуеър. В крайна сметка събра сили да го попита: „Днес прави ли нещо интересно?“ В отговор той бе казал само: „Не.“

Тя бе изоставила темата, картотекирайки я в по-отдалечените гънки на съзнанието си, за да бъде отворена някога в бъдеще, ако се наложи. Нямаше желание да узнава тайните на съпруга си освен в краен случай.

16

- Здрасти - каза Декстър. - Как я караш?

По линията имаше шум, както обикновено, когато се обаждаше от данъчни убежища, свърталища на престъпници и аферисти, от местата, които обикаляше вероятно за да помага на разни мошеници да укриват парите си, или каквото там вършеше, заради което му се налагаше да лъже женаси.

Кейт въздъхна; останала беше на края на силите си от разправии с децата, а и на него я беше яд.

- Добре - отвърна тя, като отиде в другата стая, далеч от детските крясъци. - Всичко е прекрасно.

- Така ли? Звучиш ми...

- Как?

- Не знам.

Тя погледна навън през прозореца, към небето, което в този момент променяше цвета си от сив - обичайния през деня - в черен.

- Всичко наред ли е?

Нищо не беше наред, абсолютно нищо. Но какво можеше да му каже по телефона, докато той беше в Цюрих?

- Да - каза рязко тя. Тази една сричка, изплюта със стиснати устни, отбеляза края на темата. - А ти кога се връщаш?

Пауза.

- Тъкмо се канех да ти...

- По дяволите, Декстър!

- Знам, знам. Наистина съжалявам.

- Утре е Денят на благодарността, Декстър. На благодарността.

- Да. Но хората, за които работя, даже не знаят за него. За тях утре е четвъртък.

- И това, с което си се захванал, каквото и да е то, не може да почака? - попита тя. - Или някой друг да го свърши?

- Чуй ме, на мен тази работа не ми доставя повече удоволствие, отколкото на теб.

- Така разправяш.

- Какво искаш да кажеш?

Защо се заяждаше с него?

- Нищо.

Мълчание.

Кейт знаеше защо се заяжда - защото беше разярена, защото ФБР и Интерпол душеха нещо около нея, защото веднъж навремето бе взела едно ужасно решение, което щеше да я измъчва вечно, и защото единственият човек на света, в когото някога бе вярвала безрезервно, я лъжеше.

Може би това бяха невинни лъжи. И може би между тях и яростта ѝ нямаше нищо общо. В края на краищата не той я бе принудил да направи морални компромиси в кариерата си, които да съсипят живота ѝ. Не той я бе принудил да пази това в тайна. Нито я бе принуждавал да ражда деца, да жертва амбициите си, да напусне работа. Нито пък да се премести с него в чужбина. И сега не я принуждаваше да гледа децата, да чисти, пазарува, пере и готви, и всичко това сама. Не я принуждаваше да живее в самота.

- Може ли да говоря с децата? - попита той.

Няколко ехидни забележки бяха на върха на езика ѝ. Но тя не изрече нито една от тях. Защото беше бясна не на Декстър, а на самата себе си. Може би той не я лъжеше, може би никога не я бе лъгал.

Кейт постави телефонната слушалка на барплота и се отдалечи от нея, сякаш миришеше лошо.

- Бен! - извика тя. -Джейк! Баща ви е на телефона!

Бен изтича при нея.

- Мамо, но на мен ми се ака! - Беше изпаднал в паника. - Може ли първо да акам?

Тя знаеше защо се заяжда - защото утре беше Денят на благодарността, а нямаше за какво да е благодарна.

Кейт лежеше по гръб на дивана и прехвърляше каналите: италиански телевизионни игри, испански футболни мачове, мрачни английски драми, безкраен асортимент от предавания на френски и немски. Децата най-после бяха заспали след дълъг безплоден разговор за отсъствието на Декстър: Бен и Джейк мрънкаха, а Кейт правеше усилия - и то героични според нея - да потисне ирационалното си желание да го съди и да му окаже някаква задочна подкрепа. Опитваше се да проявява разбиране към децата и съпруга си, като си напомняше, че това предполага разбиране и към самата нея.

Навън се чу смях, някакви тийнейджъри си тръгваха от бара на една пряка от тях и пронизителните им писъци отекваха по павираната улица. Стори ѝ се, че чува отделни фрази на английски. Представи си ги: шестнайсет-седемнайсетгодишни хлапета, преселили се да живеят в чужда страна, пушещи „Марлборо Лайт“ и пиещи разни странни смеси от водка и „Ред Бул“, докато почнеха да повръщат във входовете на жилищните сгради около бара. Чистачките португалки идваха на другата сутрин и първата им работа бе да измъкнат кофа и парцал от портиерната и да почистят повърнатото.

Не, Декстър не беше виновен за гнева ѝ. Всички решения, които я бяха докарали дотук, си бяха нейни. Включително решението никога за нищо да не го подозира.

Тя гледаше разсеяно трепкащия екран. По един от холандските канали предаваха американски филм от средата на осемдесетте. Прическите и дрехите, колите и мебелите, дори осветлението - всичко изглеждаше точно както си беше. Изумително бе колко много информация може да се почерпи от един-единствен кадър.

Кейт не можеше повече да пренебрегва подозренията си към Декстър. Даваше си сметка, че досега беше правила тъкмо това - беше ги пренебрегвала.

Освен това не желаеше да се конфронтира с него и да му иска обяснения. Декстър не беше толкова глупав, че да се оплете в някоя тъпа, неправдоподобна лъжа. Един разпит не би постигнал нищо повече от това да му разкрие подозренията ѝ. С въпроси нямаше да стигне до истината. Ако той имаше желание да ѝ каже всичко, щеше вече да ѝ го е казал. А не беше.

Кейт знаеше какво следва да направи. Но най-напред трябваше Декстър да се прибере у дома. След което да отпътува отново.

- Здрасти, семейство! - извика Декстър от входната врата. В ръката си държеше бутилка шампанско.

- Тате!

Момчетата се затичаха към антрето, размахвайки ръце и крака като герои от някакъв комикс, метнаха се върху баща си и го задушиха в прегръдки. Кейт ги беше оставила на масата в трапезарията, застлана с вестници, с два нови комплекта водни бои, четки и цяла редица чашки с вода. Темата беше: Нещата, които искам да правя на следващата екскурзия. Като пример им бе нарисувала алпийска сценка, с която зададе тона за ревизиране на коледните планове на семейството. Тъй да се каже, с един куршум - два заека. На свой ред децата се включиха със свои версии на снежни пейзажи, които Кейт залепи върху вратата на хладилника. , Долна манипулаторка“, нарече се мислено тя - едно доста точно описание.

- Това за какво е? - Кейт посочи бутилката в ръката на Декстър с острието на кухненския нож, който държеше. Златистото фолио блестеше, по студената повърхност бяха избили капки влага.

- Тате, ела да видиш какво нарисувах!

- Минутка, Джейк. - Той се обърна към Кейт. - Имаме повод да празнуваме. Днес съм изкарал - сме изкарали - двайсет хиляди евро.

- Какво?! Чудесно! Как? - С усилие на волята Кейт си наложи да преглътне хапливата забележка, която напираше на върха на езика ѝ. Но подозрението я глождеше отвътре.

- Спомняш ли си онези деривати, за които ти бях споменал?

- Не. Дори не знам какво означава това.

Той отвори уста, затвори я, после отново я отвори и каза:

- Няма значение. Както и да е, ликвидирах куп финансови инструменти и спечелих от това двайсет бона. - Декстър отваряше вратичките на шкафовете и надничаше вътре. Той дори не знаеше къде се държат чашите за вино.

- Ей там. - Кейт отново посочи с острието на ножа. Но междувременно Декстър се бе приближил и в жеста ѝ имаше нещо неуместно. Тя остави ножа върху кухненския плот.

Той гръмна тапата и наля чашите, пяната избликна до ръба, после бавно се утаи.

- Наздраве.

- Наздраве - отвърна тя. - И честито!

- Тате! Моля те!

Кейт отнесе бутилката в трапезарията. Декстър седна на масата, опитвайки се да отгатне сюжетите на детските рисунки. Бяха твърде абстрактни.

Декстър изглеждаше щастлив. Кейт си каза, че моментът е подходящ.

- Мисля си - започна тя, - че вместо в Южна Франция можем да отидем на ски. За Коледа.

- Охооо! - чу се обичайната му прелюдия към някоя заядлива шегичка. - Не оставяш парите да хванат мухъл, а?

- Не е това. Мисля си го отдавна. Хотелските ни резервации подлежат на отменяне. А в някои ски курорти още има свободни места.

- Но Южна Франция - възрази той - е в челната петорка, нали знаеш?

Челната петорка. Понастоящем тя включваше Париж, Лондон, Тоскана, Коста Брава и Южна Франция - в най- широкия смисъл на това понятие: Ривиерата и Прованс, но също и Монако, което, макар формално да не беше част от Франция, се намираше пак там някъде, ако не се брояха някои логистични особености.

Декстър бе споделил списъка с Кейт преди няколко седмици в Лондон. Стопанисваното от британци международно училище на децата беше затворено без обяснения, по някакъв си техен, британски повод и те се бяха метнали на ранния полет до Сити Еърпорт, в десет преди обед вече бяха оставили чантите си в хотела и бяха излезли на разходка в противния есенен дъждец, покрай частни градинки с решетки от ковано желязо, строги фасади и преустроени конюшни по протежение на тесни павирани улички. Навсякъде звучеше красив английски.

Минаха покрай величествената дъга от белокаменни резиденции на „Уилтън Кресънт“, заобления край на Бел- грейв Скуеър; отвсякъде ги оглеждаха охранителни камери. Декстър изрично бе настоял да дойдат в този квартал и да минат по тази конкретна улица. Тогава тя не бе разбрала причината.

Кейт наблюдаваше децата, които тичаха по тротоара, развълнувани от самата форма на тази извита като полумесец улица. На тях малко им трябваше.

Един старинен ролс-ройс и едно чисто ново бентли, целите в полиран абанос отвътре и огледален хром отвън, бяха паркирани муцуна срещу муцуна до бордюра. Декстър погледна номера на сградата, после направи няколко крачки и застана до съседната. Бяха абсолютно еднакви.

- Може би един ден ще живеем тук.

Тя се изсмя гърлено.

- Никога няма да имаме толкова пари.

- Но ако парите не бяха проблем, къде би живяла? Тук?

В отговор тя пренебрежително вдигна рамене. Наивни мечти.

Тогава той ѝ каза за своя списък с петте най-желани места за живеене и тя му влезе в тона. Дори предложи да заменят Коста Брава с Ню Йорк.

- Може би един ден - отвърна той. - Но не искам да фантазирам за живеене в Щатите. Поне засега. А само къде ще се установим в Европа - усмихна се той, - когато забогатея.

- Нима? И кога точно смяташ да забогатееш?

- О, не знам - отвърна закачливо Декстър. - Но имам план.

Той не се впусна в подробности, а на Кейт изобщо не ѝ хрумна, че съпругът ѝ наистина има план за забогатяване. Точно пък той!

- Значи на ски? - попита Декстър сега, заобиколен от децата и плодовете на тяхното въображение. - Но как ще стигнем до там? Не можем да се кандилкаме дванайсет часа с колата!

- Има една възможност...

Декстър вдигна поглед нагоре, сякаш над ръба на невидими очила. Беше жест, научен от филмите.

- Вярно, може и да не е най-добрата, но защо да не отидем със самолет?

- Докъде?

- До Женева - каза небрежно тя, сякаш Женева не беше единствената причина за това пътуване.

Шампанското преди вечеря бе последвано от бяло бургундско с телешката яхния, после Кейт извади бутилката „Арманяк“ и предложи на Декстър да си налее чашка, може би две, докато тя приспи децата. После двамата си поговориха за курорти, за каране на ски, пийнаха още, послушаха музика; камината пламтеше, последва кратко боричкане на дивана, енергичен секс на пода. Останаха до късно будни с приятно замаяни глави.

На другата сутрин Декстър се успа, както обикновено след чашка „Арманяк“, може би две. Когато Кейт се върна, след като бе закарала децата на училище, го завари вкъщи - рядко събитие. Събираше си нещата и се готвеше да излиза. Двамата се целунаха нежно на вратата, която се затвори зад него и масивният език на бравата щракна.

Кейт стоеше в антрето срещу масичката. До гипсовия цокъл в ъгъла имаше останали парченца засъхнала кал - физически следи от миналата седмица, когато Декстър ѝ бе казал, че отива в Брюксел.

Тя още стискаше в ръка ключовете от къщи. Не си бе свалила палтото. Когато тихото бръмчене на асансьора престана, Кейт отвори вратата и го последва.

Чувстваше се унизена - едва ли не като престъпник, - че бе принудена да постъпва по този начин, за да научи къде работи съпругът ѝ. Проследи го през целия град, без да си дава труд да се прикрива особено. По цялото протежение на булевард „Роаял“ Декстър нито веднъж не се обърна назад, за да види дали някой не го следи. По нищо не личеше да се пази от някого или самият той да преследва някого, или да има какво да крие.

Той влезе във фоайето на една безлична осеметажна сграда, строена някъде към края на шейсетте, бетонна, демодирана, грозна, но функционална. Приземният етаж бе разделен на обичайните търговски площи: павилион за сандвичи и химическо чистене, tabac и presse, аптека и италиански ресторант. И пицария с пещ на дърва, каквито имаше навсякъде в Люксембург, в цяла Европа. Пицата с прясна моцарела, която предлагаха, обикновено беше доста добра.

Декстър пресече стъкленото фоайе и натисна бутона на асансьора, изчака да дойде кабината, после влезе вътре заедно с още някакъв мъж, приблизително на неговите години. Асансьорът спря на третия, после на петия етаж; офисът му се намираше на единия от двата.

Кейт обиколи приличната на бункер сграда; от всички входове се виждаше мястото на охранителите в средата на главното фоайе. Вдигна глава и огледа прозорците - бяха без корнизи и от четирите страни гледаха към оживени улици, по които се движеха тълпи и имаше безброй магазини. Сградата се намираше само на една пряка от административния център на града и автобусното депо, навсякъде се виждаха костюмирани служители и униформени полицаи, оръжия и охранителни камери, По булеварда се намираха представителствата на международни банки, а улиците бяха задръстени от колите на банкерите, които се прибираха в частните им гаражи под сградите - сдържано елегантните металносиви аудита и мерцедеси на женените, екстравагантните жълти ламборгинита и червени ферарита на ергените.

Оживеният административен и бизнес център на Люксембург. Сигурна, защитена градска среда. Далеч по-сигурна и защитена от квартала, където се намираше офисът на Бил. Тук не се влизаше през прозорците.

Налагаше се да се пробва през парадния вход посред бял ден.

17

- Мамо! Ела бързо! - Джейк внезапно се бе появил до масата им край детската площадка, задъхан и обзет от паника.

Дните минаваха в непрогледна мъгла от чистене на кухнята, пазаруване и миене на чинии. От купуване на подаръци за учителките до участие в заниманията на децата, докато те рисуваха коледни картички за най-добрите си прия- телчета или се готвеха за коледния концерт. От срещи за сутрешно кафе или обяд с останалите майки. От обикаляне из коледните базари.

Кейт разполагаше с предостатъчно извинения за пред Джулия. С всеки изминал ден тя увеличаваше дистанцията помежду им, като я запълваше с предпазни възглавници, меки стени, защита срещу евентуалния взрив, който се задаваше в техните отношения. И прекарваше все повече време с англичанката Клеър, с датчанката Кристина, с всяка друга от приятелките си.

- Какво се е случило, миличък? - попита тя Джейк. - Бен добре ли е?

- Нищо му няма - отвърна Джейк.

Кейт въздъхна облекчено.

- Но Колин не е добре.

Кейт скочи като изстреляна от стола си. Всички затичаха по затревения склон към пиратския кораб, където групичка деца се бяха скупчили около едно момченце, легнало върху чакълената настилка с кървяща глава.

- Скъпа, не искам да водя Джулз с нас в болницата - каза Клеър, докато оглеждаше раната на скалпа му. Детето беше зашеметено. Тя погледна Кейт. - А се боя, че Себастиан е отново в Рим. - Клеър разви кашмирения шал от врата си, сгъна го и го притисна към главата на Колин, като се опитваше да спре кървенето. Лицето на детето беше покрито с кръв. - Ще имаш ли нещо против - продължи с каменна не- възмутимост тя - да погледаш малко Джулз? Предполагам, че ще загубим няколко часа в детската клиника.

- Разбира се - отвърна Кейт.

Клеър погледна часовника си.

- Скоро ще стане време за обяд. Но Джулз яде всичко, нали така, миличка?

- Да, мамо.

- Браво, моето момиче.

Клеър се усмихна на Кейт - уморено, но искрено. Вдигна по-малкото си дете на ръце и тръгна към колата, към болницата, към едно изпитание, от което Кейт най-много се боеше: в опасност беше здравето на детето и майката трябваше да действа бързо, в чужда държава, на чужд език, сама.

Кейт винаги се беше смятала за силна жена. Но досега никога не ѝ бе хрумвало, че навсякъде има силни жени, които водят прозаично съществуване, без да им се налага да носят оръжие, да се справят с отчаяни мъже в периферията на военни конфликти в Третия свят, а просто са в състояние, когато се наложи, невъзмутимо да откарат детето си в болница в чужда държава. Далеч от майките, братята и сестрите си, далеч от съученици и колеги. Някъде, където можеха да разчитат единствено на себе си за всичко.

На другия ден Кейт излезе на тясната павирана уличка, понесла поредната книжна торба с подарък, украсена с панделка, към поредния рожден ден в наета зала за детски празненства в някакъв минимол, някъде в белгийската провинция.

- О, боже! - Беше Джулия, застанала на пътя ѝ, в компанията на възрастен мъж. - Как си? - Тя се наведе напред и я целуна по двете бузи.

- Здравей, Джулия, извинявай, че не ти върнах обажданията, просто...

Джулия великодушно махна с ръка.

- Слушай, Кейт, това е баща ми, Лестър.

- По-скоро Лес.

- Татко, това е Кейт. Една от най-добрите ми приятелки.

- Приятно ми е - каза Лес.

Кейт огледа мъжа, като си мислеше за цялата неправдоподобност на срещата им.

- Толкова ми е приятно.

Въпросният Лес беше в стандартната униформа на американски пенсионер: памучен панталон, риза за голф, меки, удобни обувки и ватирана фланела с емблемата на бейзбо- лен клуб - избродирана с копринен конец фигура, замахваща със стика, очевидно спомен от фирмен семинар в някой закътан курортен хотел, някъде към края на деветдесетте. Точно така би се дегизирал някой висш служител на право- охранителна агенция, за да изглежда леко различен от това, което е.

- На гости, а? - попита Кейт. - Откъде идвате?

- От Америка! Казах си, че е време да го видя и аз този „бург“ на моята Джулия. Симпатичен градец е.

Кейт зяпна от наглостта, с която той избегна въпроса ѝ.

- Седмицата след Деня на благодарността едва ли е най-доброто време за посещения на роднини - отбеляза сухо тя.'

Лестър се усмихна.

- Какво дати кажа? Аз съм неконвенционален.

- Слушай, Кейт - сграбчи я Джулия за ръката. - Какво ще правиш довечера? Дали двамата с Декстър не бихте могли да вечеряте с нас?

Очите на Кейт се разшириха, мозъкът ѝ трескаво търсеше извинение, за да откаже поканата, когато си даде сметка, че това би било невероятна глупост от нейна страна.

- Да, разбира се.

- Тате!

- Ей, Джейк, как си, моето момче?

- Тате, виж какво направих!

Джейк вдигна към лицето му няколко парченца картон, части от разглобени кутии от мюсли, които бе слепил, защипал с телбод и закрепил с тиксо към срязани наполовина бутилки от минерална вода. Кейт специално му бе събирала материали за целта, вместо да ги изхвърли за рециклиране. Имаше колекция и от парченца плат - самотни чорапи, долнища на стари анцузи - за друг проект. Беше намерила готварски рецепти, в които отделни операции можеха да се изпълняват от деца: белене и рязане на ябълки за щрудел, начукване на месо за шницел. Започнала бе да се отнася към заниманията на момчетата като към свое пълноценно занимание, а не като към нещо, което ѝ пречеше да си върши другата работа.

- Страхотно - каза Декстър, като разглеждаше странна- та конструкция. - Какво е това?

- Робот! - Сякаш само идиот не би се сетил.

- Разбира се. Страхотен е - каза Декстър и се обърна към Кейт. - Значи бащата на Джулия ѝ е на гости? И ти си намерила бавачка за децата?

- Да, до няколко минути ще е тук. Срещата ни е в седем в ресторанта. Ще бъдат само Джулия и баща ѝ. Бил не може да дойде. Или не иска.

- Ами добре. - Декстър си погледна часовника, като извъртя припряно китката си, за да види циферблата. - И така, какво искате да правим, деца? Татко си е у дома за малко и сега можем да играем на каквото си поискаме, така че казвайте.

- Лего!

Декстър изглеждаше неспокоен, раздразнителен, обзет от фалшива еуфория. Сякаш бе взел нещо. Дали не се друсаше? Само това оставаше.

- Окей! Щом искате лего, да почваме! - Той отвори вратата на килера и грабна кутията с инструменти. - Едното от чекмеджетата на скрина се е разхлабило - обясни той, без някой да го е питал.

Кейт небе забелязала разхлабено чекмедже. Освен това този внезапен интерес към дребни домашни ремонти ѝ се стори странен.

- Хайде, момчета, вадете легото, докато аз оправя чекмеджето.

Декстър не беше такъв човек.

- И така, какво ви води насам? В Люксембург, имам предвид.

Бяха в ъгловото сепаре в една бирария на Плас д’Арм. По площада бързо изникваха дървените сергии на традиционния коледен базар, опасани с гирлянди от светлини, окичени с коледни венчета. При всяко отваряне на вратата в помещението нахлуваха удари на чукове и бръмчене на портативни генератори заедно с талази леден въздух.

- Работата ми - отвърна Декстър. - Занимавам се с банково дело.

- Банково дело? Не може да бъде! Къде ти банки в Люксембург!

Гръмогласната общителност и добродушният сарказъм на Лестър бяха взети директно от наръчника за поведение на бащи на най-близки приятелки. Междувременно той се бе преоблякъл в тъмносин блейзер, изгладен памучен панталон и раирана риза с копченца на яката, сякаш идваше директно от офиса и бе оставил вратовръзката си в жабката на буика. Карикатура на самия себе си.

- Откъде си ти, Лес? - попита го Кейт.

- Живели сме на много места, нали, моето момиче? - каза той и погледна Джулия. - Но сега живея в Санта Фе. Била ли си някога там?

- Не.

- Ами ти, Декстър?

Декстър поклати глава. Странният му прилив на енергия бе отминал. Сега си мълчеше, сякаш се стесняваше.

- Красота е там, при нас - каза Лес. - Красота.

- Но сте от Чикаго? - попита Кейт.

- Живели сме и там, да.

- Аз и там не съм била.

- Хм. Но се хващам на бас, че доста сте пообиколили Европата, а? Джулия разправя, че тук всички постоянно пътуват. Така ли е?

- Ами сигурно.

- Та и аз реших да ида... чакай, къде щях да ходя? Я да видим: в Амстердам, Копенхаген, Стокхолм. Някакви съвети и предложения? - Той премести погледа си от Кейт към Декстър и обратно към Кейт, усетил, че поне за момента тя е официалният говорител на семейството.

- Какво по-точно те интересува? - попита тя.

- Хотели. Ресторанти. Забележителности. Каквото има. Досега никога не съм идвал по тия места, едва ли някога ще повторя, та си рекох: я да разгледам и тая част на света, преди да ме прибере Господ.

Кейт се усмихна.

- От трите града съм била само в Копенхаген.

Храната им пристигна, огромни блюда в кафяво и бежово - свински врат, агнешко бутче, задушени картофи. Накълцаният магданоз, с който бяха поръсени картофите, беше единственото зелено петно в чиниите.

- А къде беше отседнала? - попита Лес. - Биваше ли го хотела?

- Не беше лош.

- Колко звезди?

- Май беше четири. Или може би три.

- Не е за мен. На стари години съм се разглезил и по- малко от пет не признавам.

- Тогава не мога да ти помогна, Лес. - Кейт погледна към Джулия, която също се беше умълчала и имаше леко смутен вид.

- А какво ще кажеш за ресторантите? - попита Лес. - В тоя град май добре си похапват.

Тя се усмихна.

- И по тази линия ще те разочароваме, Лес. С две деца и ограничен семеен бюджет не си падаме по гурме заведения.

- Ограничен бюджет ли?! Аз пък си мислех, че люксембургските банкери са по-богати от Крез! - Лес огледа изпитателно Декстър.

- Възможно е - отвърна Декстър, - само че аз не съм банкер. Работя с банки, но по-скоро се занимавам с информационни технологии.

- Информационни технологии? - Лес изглеждаше шокиран. - Я виж ти...

- Защо, толкова ли е необичайно?

- О, не, не, ни най-малко. Просто ми се стори странно люксембургска банка да наеме американец, за да се занимава с информационните ѝ технологии.

- И защо? - попита Декстър.

- Защото с тия работи се занимава останалият свят. Или греша?

Декстър сведе поглед към чинията си.

- Виж, става дума за защита на данни. Това е, което върша. Аз съм консултант по сигурността. Помагам на банките да обезопасяват компютърните си системи.

- И как става тази работа?

- Основното е да се поставя на мястото на хакера. Какво бих направил? Как бих подходил? Опитвам се сам да организирам атаката, да открия слабите звена в системата, от които би се възползвал хакерът. Питам се: какво търси хакерът? И как ще се опита да го открие?

- Имаш предвид слабости в компютърните системи?

- Да. Но също и човешки слабости.

- Което ще рече?

- Ще рече онези особености на характера, които притъпяват нашата бдителност. Които ни карат да се доверяваме на хора, незаслужаващи доверие.

- Имаш предвид манипулиране на хора?

- Да. - Декстър и Лес се гледаха през масата. - Точно това имам предвид.

Обикновено след секс на Кейт най-много ѝ се искаше да говори с Декстър. Да му каже, че Бил и Джулия са агенти на ФБР. Да му каже, че знае, че той, Декстър, я лъже за нещо, и да му поиска обяснение.

През цялата си кариера в ЦРУ Кейт никога не бе използвала леглото като инструмент за събиране на информация. Но сега си даваше сметка колко ефективно средство би бил сексът за измъкване на тайни от отсрещната страна. Понякога се питаше дали, ако бе получила това прозрение в друг момент от живота си, то би променило предишните ѝ нагласи.

Тя гледаше към тавана в спалнята, като все не намираше начин да започне разговора. Дори с новото възможно встъпление - „Лестър не е баща на Джулия“ - пак не се решаваше да го направи.

Но Декстър заминаваше за два дни до Лондон. Това можеше да почака.

18

- Няма нужда да се разкарваш - каза Декстър, като си събираше нещата. - Мога да взема такси. - С рязко дръпване на ципа той затвори чантата с ръчния си багаж. - Или може би ти е приятно да посещаваш нашето малко спретнато летище? Или просто нямаш търпение да ми видиш гърба?

- Броя секундите - отвърна тя, като нарочно извърна лице на другата страна.

Той взе връзката с ключовете си от масичката в антрето и я пусна в чантата на лаптопа си. Беше същият сребърен ключодържател с гравирани инициали, който му бе подарил брокерът на недвижими имоти, когато продадоха къщата си във Вашингтон. Кейт също имаше такъв, но не го ползваше. С еднакви ключодържатели щяха да предизвикват съдбата.

На връзката си Декстър носеше ключовете от апартамента плюс два непознати ключа, за които тя предполагаше, че са от офиса му, и едно малко ключе от заключалката на велосипеда, която Декстър практически никога не ползваше. Имаше и флашка, изработена от специална сплав, устойчива на физически въздействия и неразрешен достъп, при това програмирана да се самоизтрие в случай на чуждо проникване.

- За Лондон ли пътуваш? - попита тя, като затвори входната врата зад тях.

- Да.

В подземния гараж Декстър постави чантата с лаптопа и тази с ръчния си багаж върху стерилно чистата черна постелка на багажното отделение, професионално изпрана преди седмица на автомивката в търговския център в Кирхберг, докато Кейт пазаруваше по горните етажи: хранителни продукти, дивидита и коледна украса, дванайсет комплекта бельо за момчетата, защото на тази възраст всичко им умаляваше страшно бързо.

Кейт отвори шофьорската врата, но се спря и се престори, че изведнъж ѝ е хрумнало да си свали палтото. Отиде отзад, при багажното отделение, погледна към съпруга си, който вече седеше на седалката до шофьора, и за момент се притесни за огледалата, макар да беше сигурна, че и централното, и страничните са под такъв ъгъл, че той не може да я види от мястото си.

Лампата на гаража угасна автоматично, както бе програмирана. Единствената светлина идваше от миниатюрните крушки в колата, с едноцифрени ватове, разположени на места, където човек би могъл да си удари главата.

Кейт се пресегна през чантите на Декстър и положи внимателно палтото си на плътна купчинка от тъмносиня вълна, копринена подплата и месингови копчета. Изкашля се, за да заглуши звука от отварянето на ципа. Грабна връзката ключове и ги стисна в дланта си, за да не издрънчат. Изкашля се отново, докато затваряше ципа, после пусна ключовете в джоба си в пълен синхрон със затръшването на вратата. Започна да...

Декстър беше до нея. Кейт замръзна на място, спря да диша, хваната на тясно.

Няколко секунди - цяла вечност - двамата стояха и се гледаха.

- Какво правиш?

Тя не отговори. Устата ѝ бе залепнала.

- Кейт?

В тъмното не виждаше изражението на лицето му.

- Кат?

- Какво?

- Би ли се дръпнала, ако обичаш?

Кейт направи крачка назад и той отвори багажника. Грабна чантата с лаптопа си. Хвърли поглед към нея. Лампата в багажното отделение се беше включила и Кейт прочете объркване и безпокойство на лицето му. Беше парализирана. Какво щеше да стане сега? Какво щеше да се случи с целия ѝ живот?

Декстър разкопча ципа на чантата. Бръкна вътре. Поглеждайки въпросително към нея, започна да рови в чантата, сбърчил чело.

Кейт не помръдваше.

Накрая Декстър извади ръка от чантата и погледна предмета, който стискаше в шепа - парче пластмаса, омотано с тънка жичка.

Тя стоеше неподвижно, сякаш краката ѝ се бяха сраснали със земята.

- Помислих, че съм си забравил зарядното. - Той повдигна предмета пред очите ѝ, сякаш за да ѝ докаже, че не го е забравил; в този момент и двамата въздъхнаха от облекчение, макар и по съвсем различни причини.

Кейт се добра някак до предната врата на колата и се строполи на шофьорската седалка. Завъртя с треперещи пръсти ключа на запалването, включи фаровете и натисна копчето за дистанционно отваряне на вратата. Декстър още не бе закопчал колана си, когато тя потегли.

През живота си Кейт бе лъгала толкова много хора, без да ѝ мигне окото, и редовно се бе оказвала на косъм от възможността да я хванат. Но усещането беше много различ- но, когато ѝ се налагаше да лъже собствения си съпруг, а и предметът на лъжите ѝ вече не беше тя, а той. Беше немислимо да се заблуждава, че това е игра, че е нещо различно от самия живот.

- Добре ли си? - попита Декстър.

Тя знаеше, че гласът ѝ ще я издаде, и само кимна.

Стигнаха до летището за десет минути. По пътя Декстър се опита с половин уста да я заговори, но Кейт му отвръщаше с нечленоразделно ръмжене и накрая той се отказа, оставяйки я да се крие зад стената от мълчание.

Завиха по късата дъга на кръговото кръстовище и се озоваха пред малкото спретнато летище. Разстоянието от паркинга до гишетата за регистрация на пътници се вземаше за минута. Рядко се образуваха опашки. При скенерите и паспортния контрол обикновено също беше празно. Разстоянията се измерваха в метри, нямаше ги километричните преходи на „Дълес“ или франкфуртското летище. От вратата на апартамента им до който и да било изход за заминаващи се стигаше за не повече от двайсет минути.

- Благодаря - каза Декстър, целуна я бегло по бузата, усмихна се, отвори вратата и слезе.

Наоколо други мъже слизаха от предните врати на други немски автомобили, събираха си чантите, бъркаха в джобовете си за паспорта и изговаряха - също както Декстър - вариации на тема „Хайде, до скоро!“, докато всеки си мислеше своето.

Кейт излезе от сградата, където живееха, точно в момента, когато телефонът ѝ зазвъня. Отново Джулия Маклийн. За пореден път тя натисна бутона за отказ на повикването.

Тръгна под ръмящия декемврийски дъжд, който, ако беше с един градус по-студен, щеше да е сняг. Мина по собствените си следи от предишната сутрин, когато бе проследила съпруга си през половината град. По същия маршрут, както когато отиваше на курса по френски, до месарницата или до пощата. Същото сутрешно излизане, с което започваха разнообразните ѝ задачи, както подобаваше на грижовна домакиня. Но днес целта му беше съвсем различна.

Тя премина с решителна стъпка през фоайето, без дори да погледне охраната, натисна копчето на асансьора и се изкачи до третия етаж в компанията на двама италиански банкери, които продължиха нагоре за петия. Не знаеше къде би трябвало да се намира вратата на Декстър, но допускаше, че няма да има табелка с името му или каквото и да било обозначение. Почти веднага откри една такава врата към края на осветения с неонови тръби коридор. Още първият ключ, който опита, пасна на бравата, тя го завъртя - съвсем лесно! - и отвори вратата.

Влезе в малко, смътно осветено антре. На метър и нещо пред нея имаше друга врата, а в антрето имаше място за максимум още един човек. Помещението беше предназначено за единично ползване.

На отсрещната стена имаше контролен панел за отключване на вътрешната врата; клавишите му светеха в яркочервено.

На колко комбинации имаше право? След колко грешни опита системата щеше да се самоблокира? След три? Два? Дали можеше да си позволи поне една грешка, преди устройството да подаде сигнал за тревога или да изпрати есемес до мобилния телефон на Декстър, или съобщение до нечия пощенска кутия?

В съзнанието ѝ се завъртя вихрушка от цифри, от идеи за комбинации: датата на сватбата им, рождените дни на децата, неговият собствен рожден ден или може би нейният, на майка му или баща му, домашният телефонен номер от детските му години, всичките тези числа, но в обратен ред, някакъв код със заменяне...?

Единственият начин да влезе бе да отгатне кода. За целта обаче трябваше съпругът ѝ да е пълен дебил.

Беше си вече у дома, когато телефонът ѝ отново иззвъня. Номерът беше непознат - дълъг низ от цифри, сякаш я търсеха от друга държава.

- Bonjour. - Без да знае защо, тя отговори на френски.

- Аз съм.

- А, здрасти.

- Забравил съм си връзката с ключовете. Или още по- лошо: загубил съм я.

- О!

- Трябва ми. Нужно ми е да сваля нещо от флашката.

Тя погледна по посока на ключовете му, които си бяха на мястото в керамичната купа върху масичката в коридора, точно където би ги оставил, ако наистина ги беше забравил.

- Какво предлагаш? - попита тя, като се опитваше да говори равно, без емоции, сякаш личните му драми не я засягаха.

- Вкъщи ли си?

- Да.

- Можеш ли да ги потърсиш?

- Къде?

- Където ги държа.

- Добре. - Тя пресече коридора и застана до масичката с ключовете, които си бяха в купата. - Не, няма ги тук.

- Би ли погледнала в колата? Може да са изпаднали от чантата ми, докато си търсех зарядното устройство.

- Разбира се. - Тя слезе до подземния гараж и погледна в празния багажник. - Тук са.

- О, слава богу! - Гласът му беше дрезгав и прекъсваше; сигналът в гаража беше слаб.

Тя не отговори. Тръгна обратно към асансьора.

- Виж - започна той, но се спря.

- Да?

Размишлява, каза си Кейт. Нека.

- Би ли ми направила една услуга?

- Естествено.

- Вземи връзката с ключове и иди при компютъра.

- Минутка. - Кейт отиде в дневната и седна на бюрото. - Казвай нататък.

- Компютърът включен ли е? Пъхни флашката.

- Готово.

- Добре. Кликни два пъти върху иконката.

Отвори се диалогов прозорец.

- Потребителското име - продължи Декстър - е AEMSPM217. Паролата е MEMCWP718.

Тя надраска двата кода на лист хартия, преди да ги набере на клавиатурата, за да си ги запази за по-късно; бяха твърде сложни, за да ги запамети от едно чуване. Мозъкът ѝ работеше на пълни обороти, опитвайки се да отгатне какво означаваха тези номера, но нищо не ѝ идваше наум. Във всеки случай нищо не ѝ изглеждаше познато.

- Какви са тези кодове?

- Създадени са от генератор на произволни числа. Помня ги наизуст.

- Защо?

- Защото само по този начин може да се получи код, който да е напълно неразгадаем. А сега, ако обичаш, кликни два пъти върху най-горната икона. Синьото „И“.

Това стартира някакво приложение, върху екрана пре- мигна непознато лого, след което се отвори малко прозорче, появи се нова поредица от букви и цифри, абсолютно безсмислени.

- Прочети ми какво пише.

- И това ли е произволно генериран код?

Той не отговори.

- Защо ти трябва?

- Кат! Моля те.

- Дявол да го вземе, Декстър! Нищо не ми казваш!

Той въздъхна.

- Това е програма, която съставя динамични пароли. С тях си отключвам компютъра. Всеки ден с нов код.

- Не ставаш ли леко смешен?

- Това ми е работата, Кат. Смешна ли ти се струва?

- Не, не исках да кажа... Съжалявам.

- Хубаво. А сега би ли ми прочела кода, ако обичаш?

- СМВ011999. - Прочитайки кода, тя си го записа, после му го повтори на глас. - Защо не запаметиш тази програма на компютъра си?

Той отново въздъхна, преди да отговори:

- Много е важно компонентите на една многофазна система за сигурност да се държат отделно един от друг. Колкото и да е надеждна системата, всеки компютър, включително моят, е уязвим от хакерски атаки. Всеки компютър може да бъде задигнат. Конфискуван от правоохранителните органи. Взривен. Залят с бензин и запален. Ударен с петкилограмов чук или изтрит с електромагнитен импулс.

- Ооо!

- Затова запаметих произволно генерираните кодове и затова използвам динамични пароли, подадени от външно устройство. Дали отговорът ми удовлетвори любопитството ти?

- Да.

- Чудесно. В такъв случай мога ли да се върна към задачите си за деня?

Двамата си затвориха. Кейт седя известно време, загледана в диалоговите прозорчета, после скочи от стола.

Пак навън, в гъстата мъгла, по хлъзгавите павета на притихналите улички около дома им, през мрачния Плас дю Театр, по тесните тротоари с два реда дървета на Рю Бомон, покрай магазини със скъпи детски дрехи, скъп шоколад и скъпи антики, после през оживеното кръстовище с Авеню дьо ла Порт Ньов и от там, притеснена, по лишения от чар булевард „Роаял“.

Сложи си ръкавиците.

Пак в бетонния бункер на онази офис сграда. Асансьорът този път бе празен, коридорът - дълъг и сив; антрето - тясно и тъмно. Пръстите на дясната ѝ ръка доближиха светещите клавиши. Тя усети с кожата си електрическото поле, сякаш искри прескочиха разстоянието от сантиметър до върховете на пръстите ѝ, разляха се нагоре и надолу по тялото. Мъчителният трепет на очакването.

Кодът едва ли беше произволно генерираният за деня; нямаше логика Декстър да се допитва до флашката всеки път когато искаше да си влезе в офиса. Можеше - трябваше - да е нещо, което той знае наизуст, да е един и същ код за всеки ден. Например онази парола, която с неохота ѝ бе разкрил. Тя си я бе повторила десет-двайсет пъти по време на краткия път до тук: трябваше да е същата парола. Нямаше как иначе.

А дали бе толкова невъзможно, набирайки погрешния код, да се заключи в тази малка стаичка, докато дойде полиция? Или направо да задейства някаква електрическа верига и да се самоекзекутира?

Нямаше нужда да поглежда листчето в ръката си. Натисна М, после Е, после, все по-бързо, набра MCWP, накрая 718.

След което натисна бутона със зелената стрелка. И зачака.

Code bon.

Ключалката изщрака. Тя издиша въздуха от дробовете си и бутна вратата.

Още един личен кабинет на още един мъж, държащ да го опази в тайна от съпругата си, истинска или фалшива. Книжа. Рамкирани снимки. Кейт и момчетата, поотделно и заедно. Дори сватбена снимка, черно-бяла, непозната. Изобщо не бе предполагала, че Декстър има и такава, камо ли рамкирана и пренесена през океана, за да бъде окачена тук, на тази стена. При вида на снимката изпита странно облекчение - беше знак за нещо добро.

Бюро, настолен компютър, телефон, професионален калкулатор, принтер. Обичайните неща - химикалки и телбод, папки и самозалепващи се листчета, кламери и класьори.

Рафтове, пълни с картонени кутии за папки с изписани на ръка етикети, залепени на гърбовете: „ТЕХ“, „Биомед“, „Дерив. недвиж. имоти“. Купища вестници: „Файненшъл Таймс“ и „Инститюшънъл инвестър“.

Тя не разбираше какво представлява всичко това. По- точно разбираше какво е, но не и защо е тук.

Седна на въртящия се стол, висок и ергономичен, от дишаща материя, регулируем на височина. Огледа монитора, клавиатурата, мишката, колонките, слушалките, външния харддиск и странния тъчпад на бюрото.

Натисна бутона за включване, компютърът забръмча, екранът премигна. Когато се появи съответното прозорче, въведе потребителското име и паролата, затаила дъх, като се питаше дали е възможно лаптопът и настолният компютър да имат едни и същи защити и се молеше да имат.

Така се оказа.

От черен екранът стана бял, отвори се нов диалогов прозорец с голяма удивителна и указание: ЗАДАЙТЕ ПРЪСТОВ ОТПЕЧАТЪК.

Кейт погледна странния тъчпад и разбра предназначението му. Отново беше победена.

Угаси компютъра.

Изправи се, посегна към рафтовете и започна да сваля една по една кутиите с документи, прелиствайки финансови отчети, проспекти, брошури за инвеститори, протоколи от събрания на акционери, многоцветни кръгови и колонни диаграми, таблици с тлъсти черни цифри в долния десен ъгъл - суми от порядъка на десетки, стотици милиони.

Този офис... просто не беше на специалист по сигурността на компютърните системи. Беше работно място на инвестиционен банкер. Всичко в него принадлежеше на човек, вършещ нещо напълно различно от професията на Декстър. Това не беше кабинетът на съпруга ѝ.

Кейт отново огледа помещението: подредените в права линия семейни снимки, прозорците с изглед към фасадата на отсрещната не по-малко грозна сграда, продукт на съвсем различна архитектурна мода. Зърна отражението си в стъклото и то насочи вниманието ѝ към вътрешността на отразената стая. Погледът ѝ обходи стените и ѝ се стори, че видя нещо в единия ъгъл. Обърна се, обзета от внезапна паника, и вдигна глава, отначало към погрешния ъгъл, но очите ѝ бързо намериха правилния, където наистина имаше нещо. Тя направи крачка към него, после втора, докато се убеди, че наистина е това, за което си бе помислила: устройство за наблюдение, парченце стъкло с размер на монета, поставено в пластмасов кожух.

Видеокамера.

Четирийсет минути по-късно Кейт седеше в колата си и за пореден път очакваше да стане три. Дъждът се бе усилил, натрапчив и вледеняващ.

Тя наблюдаваше останалите майки, които подтичваха към училищния двор, стиснали чадъри, загърнати в шлифери. Едри дъждовни капки се стичаха по найлон, кожа и гумиран плат. Някои бутаха колички с бебета през ледения порой. Какъв ужас!

Поради дъжда повечето бяха дошли точно на часа. При хубаво време прииждаха още от два и половина, една по една, без да бързат. При хубаво време не се забелязваше толкова, че са стадо.

Видеокамерата.

Кейт не можеше да издържи и минута, без да се сети за нея. Дали Декстър щеше да провери записа? Дали сигналът от камерата не се подаваше направо към някой сървър, за да бъде видян от друг... От кого? И редовно ли? Дали Декстър можеше да проверява записа от разстояние, от Лондон? Или трябваше да изчака, докато се върне в Люксембург, в офиса си, което щеше да стане след цели две седмици, в първите дни след Нова година?

Дали всичките онези папки изобщо бяха негови? Или бяха собственост на клиента му, който и да бе той? Може би Декстър нямаше нищо общо с идиотското съдържание на този офис?

Кейт слезе от колата, задавена от въпроси без отговор, и закрачи в дъжда, смеси се със стадото и влезе в училищния двор точно когато първите деца заизлизаха през стъклената врата и нагазиха право в локвите, нехаещи за дъжда. И за каквото и да било друго.

Кога щеше да бъде разкрита? И от кого?

Кейт отново и отново си повтаряше наум, че няма доказателства да е действала по предварително начертан план. Декстър трябваше да приеме обясненията ѝ, дори да се съмняваше в тях. Но какви щяха да са тези обяснения? Какво извинение щеше да измисли за това, че е откраднала ключовете му и е влязла в офиса му да души наоколо?

Можеше да изиграе докрай фарса, че ключовете са изпаднали в багажника на колата. И че след като той ѝ е продиктувал кодовете по телефона, не е могла да сдържи любопитството си.

Или пък можеше направо да мине в контранастъпление: да го обвини заради прекомерната му тайнственост. Ако ми беше споделил поне нещичко, щеше да му каже, каквото и да било, може би нямаше да изпитвам нужда да се ровя сама. Ти си виновен! Ти ме накара да го направя.

Но как щеше да обясни откъде е научила местонахождението на офиса му?

Ако пък нещата се обърнеха, какво ли щеше да бъде неговото обяснение?

Може би все пак Декстър беше такъв, какъвто твърдеше, че е: консултант по сигурността към някаква банка, който върши всичко предимно по електронен път. Затова цялата му работа, цялата информация, свързана с нея, беше в компютъра, до който тя нямаше достъп. Ами всичките онези книжа в офиса му? Те може би бяха за свободното му време, нещо като хоби.

Или... Или какво?

Декстър редовно, всеки месец, добавяше доста пари към текущата им сметка и никога не теглеше съмнително големи суми от нея. Явно някой му плащаше, за да върши нещо. Кой?

Освен това изобщо не беше случайност, че Джулия и Бил са агенти на ФБР, командировани към Интерпол. Вероятно разследваха нея или Декстър. Защо?

Кейт бе живяла толкова години, без никой да знае истината за нея. А сега ситуацията се бе обърнала и тя имаше насреща си хора, за които не знаеше каквото и да било. Знаеше само едно: че вече няма друг избор, освен да преосмисли всичко, което някога си бе внушила за своя съпруг.

Тя се наведе към момчетата и протегна ръка да закопчае предпазните им колани; кожата ѝ настръхна от студения метал, острите ръбове се впиха в месото.

Разбира се, Декстър можеше и да е абсолютно невинен. За офиса му можеше да има обяснение, за което вече се бе сетила, или такова, за каквото никога нямаше да се сети. И тогава виновната щеше да се окаже тя. Нея следяха от Интерпол. Заради Торес.

Тя седна зад волана.

Това, което не можеше да си обясни, бе как тази отдав- нашна случка е станала повод за ново разследване. Или имаха доказателства срещу нея отпреди пет години, или нямаха. Но нищо от сегашния ѝ живот в Люксембург не беше свързано по какъвто и да е начин със станалото в Ню Йорк, с онова, което се бе опитала на всяка цена да прикрие. То я бе накарало да разбере, че никога повече не може да върши оперативна работа. Че не беше достатъчно силна, нито до- статъчно рационална, за да запази обективност. Да разграничи родителските си страхове от професионалните си задължения. Вече не вярваше на самата себе си, че е в състояние да постъпва правилно; нито можеше да изисква доверие от околните. Трябваше да напусне. И напусна.

Но с напускането си не можеше да изтрие действията си. Онази част от миналото ѝ, от която нямаше как и къде да избяга.

19

Посланикът беше застанал в дъното на входното фоайе, до една кръгла маса с огромна ваза, в която беше натъпкан екстравагантен, издигащ се до тавана букет от цветя, клонки, пъпки, палмови и папратови листа, фльонги и финтифлюшки, стърчащи, висящи и развяващи се във всички посоки без всякаква видима логика. Антибукет.

- Добре дошли - каза той. - Аз съм Джоузеф Уилямс. - Подаде ръка на Декстър. - А това е съпругата ми Лорейн. Толкова ни е приятно, че отделихте време да бъдете с нас на ежегодното ни коледно парти.

При ръкуването четиримата кръстосаха ръце и неловко се засмяха.

- Но ние с вас сме се виждали - обърна се съпругата към Кейт и ѝ намигна, сякаш това си беше тяхна женска тайна, сякаш кой знае какви ги бяха вършили заедно. Но зад намигането нямаше нищо, жената просто обичаше да си намига.

- Разбира се - отвърна Кейт, смътно припомняйки си някакво сутрешно кафе, може би край училището. Толкова сутрешни кафета бе изпила с жени като тази. И не само сутрешни.

- И така, Декстър - попита посланикът, - отскоро ли сте тук?

- От близо четири месеца.

- За Люксембург това си е цяла вечност, а? - Посланикът се затресе от смях на собствената си шега, която изобщо не беше смешна. - Аз съм тук от две години, а все едно са двайсет. Нали, скъпа? - Той дори не изчака отговора ѝ, защото явно не очакваше такъв. Пресегна се и бащински постави ръка на рамото на Декстър. - Добре ли сте се устроили?

Декстър кимна, видимо уморен. Само преди час се бе върнал от Лондон. Все още не се беше отбил в офиса си, откакто Кейт бе проникнала в него колкото да огледа обстановката и да позира пред скритата камера. И още поне десетина дни нямаше да има тази възможност. На другата сутрин заминаваха за Женева.

- Браво, браво - каза посланикът. - Така се радваме, че можахте да дойдете тази вечер. Толкова рядко имаме възможност да поканим накуп цялата американска общност. Моля ви, почерпете се, шампанското се лее като река. - Потен, със зачервено лице, той отново избухна в смях на поредната си глупава забележка. Или беше пиян, или идиот. Вероятно и двете.

Кейт и Декстър се отдръпнаха учтиво, за да направят път на друга новопристигнала двойка, съпроводена от внезапен повей леден въздух откъм входната врата; гръмогласното насилено остроумничене на посланика ги следваше по петите, докато преминаваха в салона, изпълнен с претенциозни мебели и предполагаемо скъпоценни джунджурии: бронзови статуетки и плакети, гравирано стъкло и инкрустиран махагон, лавини от разноцветни меки възглавнички върху раирана копринена дамаска.

- Охо, здравейте!

Амбър влезе в стаята заедно с някаква друга жена, за която Кейт си спомняше, че е от някакво забутано място в Щатите. Оклахома? Освен това обичаше да говори за религия. И да описва всичко със „супер“: как била супер изкефена да си купи една супер готина блуза от някакъв супер снобар- ски магазин.

- Здра-стии! - провикна се жената, но се спъна в килима и разплиска виното си. - Ууупс!

- Господи! - прошепна Декстър в ухото на Кейт. - Тези откога са запразнили, от вчера ли?!

- Миррранда - каза жената на Декстър. - Мнооого ми е пррриятно.

- Миранда? - попита Декстър.

- Аха.

- Драго ми е. Как е шампанското?

- Суперрр гот.

Кейт се огледа наоколо сред морето от предимно непознати лица.

Повечето гости бяха от един затворен кръг на общуващи само помежду си американци, свикнали да изкарват на показ своя патриотизъм посредством малки значки с американското знаме на реверите. Държаха се така, сякаш не по свой избор се бяха озовали в Европа, а бяха заточени тук против волята си и се съпротивяваха според силите си на несправедливата съдба. Борци за свобода.

От своя страна Кейт отдавна бе решила да се сприятелява с неамериканци, с всички възможни чужденци от цял свят, които можеха да се срещнат в Европа. Някак си обаче се бе появила Джулия. Беше се промъкнала през загражденията. Жена с мисия.

Пред тях изникна сервитьор със сребърен поднос, отрупан с рулца от шунка. Всички поклатиха едновременно глави, отхвърляйки и него, и мезетата му.

Кейт зърна Джулия в съседната стая; беше погълната от снимките на посланика с разни знаменитости, окачени по стените. Потърси с поглед Бил през гората от глави, скупчени около блок-масата и мокрия бюфет. Откри го в най-далечния ъгъл в компанията на хубава жена, която сякаш му беше сърдита, защото му се караше за нещо с тих глас. Върху лицето на Бил беше изписано лицемерно разкаяние.

Хубавата жена се казваше Джейн. Беше с елегантна зелена рокля, прилепнала по тялото, с дълбоко деколте и голи рамене. Работеше нещо в Американския женски клуб, а съпругът ѝ беше втори човек в посолството, каквото и да означаваше това. Породисти американски самец и самка.

Изведнъж на Кейт ѝ светна: Джейн беше жената, на която бе позвънила от Мюнхен, проверявайки номера, който задигна от офиса на Бил. Веднъж ѝ беше ходила на гости, на сутрешно кафе с други съпруги. Именно там се бяха засекли със съпругата на посланика.

Кейт се отправи към стаята, където беше Джулия. Нямаше как да избегне срещата и реши да действа изпреварващо, да поеме инициативата.

Джулия усети приближаването ѝ или може би я видя, отразена в стъклото на някоя снимка. Извърна се бавно, когато Кейт беше вече на по-малко от метър. Допряха бузите си - първо лявата, после дясната. Дъхът ѝ миришеше на джин. Нямаше как да не го забележи.

- Весела Коледа - каза Джулия.

- Весела и на теб.

- Къде се губиш? Напоследък нещо не те виждам. - Джулия бе оставила на телефона ѝ няколко съобщения, на които Кейт не отговори. След онова, което знаеше, още не бе решила как да се държи с нея.

- Празници, нали разбираш. - Кейт не продължи мисълта си, а и Джулия не очакваше обяснение.

И двете усещаха, че естеството на отношенията им не предполага искрен отговор. То допускаше възможност едната да избягва другата, без да се чувства длъжна да ѝ дава сметка. Естеството на отношенията им можеше с еднакво основание да се опише като взаимна откритост и взаимно лицемерие.

- Приятно ми беше да се запозная с баща ти.

Джулия се усмихна.

- Благодаря. Той ме изненада с това посещение.

- Аха.

- Е, радваш ли се, че ще ходите в Южна Франция? - попита Джулия. - Сигурна съм, че ще си изкарате страхотно.

- Хм - каза Кейт. - Всъщност решихме друго.

- Наистина ли? - В тона на Джулия, в насиленото любопитство, с което повдигна вежди, имаше нещо, което накара Кейт да си каже, че за нея това не е новина.

- Отиваме на ски.

- На ски?! Ти се шегуваш. Ами и ние също!

Последно Кейт бе чувала, че Джулия и Бил ще се върнат у дома за празниците. В Чикаго.

- Къде ще ходите? - попита тя, макар вече да знаеше отговора.

- Във Френските Алпи. Горна Савоя.

Ама разбира се.

- Вие също ли?

Колкото и да се насилваше да каже нещо подобаващо възторжено, Кейт не можеше да се измъкне от задушаващата хватка на параноята. В отговор само кимна.

- Невероятно! -възкликна Джулия. - Непременнотрябва да се съберем. Ще караме ски заедно. Бил толкова ще се зарадва...

Кейт успя да се усмихне измъчено.

- Също и Декстър.

- Какво Декстър? - чу се гласът на съпруга ѝ, който се бе приближил неусетно. - Декстър е адски красив? - Той се наведе и целуна Джулия по двете бузи. - И неустоимо секси?

Джулия го плесна с длан по гърдите.

- Декстър ще се зарадва, че всички отиваме заедно на ски в Алпите.

Той извърна рязко глава към жена си и очите му проблеснаха обвинително.

- Знам какво си мислиш - възропта Кейт. - Но не сме се наговаряли. Нищичко не знаех по въпроса. Джулия? Кажи му, моля те!

- Кейт нищо не знаеше по въпроса - потвърди Джулия. - Уверявам те. Двамата с Бил решихме в последната минута. Всъщност преди два дни.

- Лъжете - каза Декстър, колкото огорчен, толкова и зарадван. - Заобиколен съм от лъжливи жени.

Никой не се нахрани като хората. Гостите си вземаха ханки, дъвчеха нещо на крак, но вечеря в истинския смисъл на думата, със сядане на маса в определен час, нямаше, така че вилиците си лежаха недокоснати по масите. Всички се хранеха с пръсти. И най-вече пиеха.

Кейт не си бе дала труда да брои чашите си с вино - пет, може би шест. Пианистът, който в началото подрънкваше популярни джазови пиеси, бе изместен от класически рок парчета на запис, с намален звук, за да не пречат на разговорите. В един момент някой усили звука. Хотел „Калифорния „Никога не можеш да си отидеш.“

Тя беше застанала в центъра на малката дневна и се поклащаше леко в ритъма на музиката. През алкохолната мъгла като колеблив слънчев лъч проникваше смътно усещане за яснота: всичко беше алтернативна реалност, може би нито един от присъстващите не беше това, за което се представяше. Също като Кейт, която знаеше единствено че години наред е играла роля.

А сега ѝ изглеждаше все по-вероятно и Декстър да не е този, който твърдеше, че е. Какво, по дяволите, правеха всички онези материали в офиса му? Какви ги вършеше той там?

Кейт се огледа и откри с поглед Джулия, затисната в ъгъла от един баща от училището, за когото всички си мислеха, че е прикрит хомо. Бил беше изчезнал. Също и хубавата Джейн.

Кейт грабна поредната чаша шампанско от мокрия бюфет - подредени плътно една до друга, издължените чаши приличаха на обърнати кегли. После с отработено нехайство прекоси стаята, като разсеяно докосваше всевъзможните джунджурии по пътя си. Върхът на показалеца ѝ минаваше по гладките им студени повърхности: бронз, стъкло, сребро. Щом излезе в коридора, тя извади мобилния телефон от чантичката си и натисна един от клавишите, за да освети дисплея.

- Да - каза Кейт на въображаемия си събеседник. - Всичко наред ли е? - Мъжът в тъмен костюм, застанал на пост до вратата, я изгледа и получи от нея извинителна усмивка. - Не, скъпи мой! - възрази тя на нищото. - Изобщо не ме безпокоиш. Казвай, какъв е проблемът?

Целта ѝ бе пазачът да си помисли, че ѝ пречи с присъствието си, макар че тъкмо там му беше мястото, плащаха му да охранява коридора дори по време на интимни разговори с „нейния скъпи“. Но човекът я разбра, стисна устни, обърна се и се отдалечи към кухнята, офиса, сервизните помещения или каквото имаше в тази посока, оставяйки дамата на мира. Социално инженерство в действие.

- Разбира се - продължи Кейт със съчувствен и загрижен глас. - Оздравявай скоро.

Заизкачва се по стълбището; стъпките ѝ заглъхваха по дебелия червен килим. На горния етаж коридорът водеше в две посоки - тъмен в едната, сумрачен в другата. Тя избра тъмнината. Всички врати бяха отворени, но в стаите също не светеше. Бавно и предпазливо Кейт се шмугна в първата стая. Малка спалня. Завесите бяха спуснати, мракът беше почти пълен. Тя се обърна и излезе.

В отдалечения край на сумрачната половина се отвори врата, избликна ярка светлина. Подаде се женски крак с мрежест чорап и високо токче. Кейт се дръпна назад в тъм- ната спалня.

- Стига с тия лъжи! - изсъска жената. - Днес е коледното парти, Лу! Трябваше да си тук, да те вземат дяволите! - Разговорът се отдалечи надолу по стълбите.

Кейт излезе в коридора и се прехвърли на следващата стая - по-голяма, с бюро, канапе и ниска масичка. Нещо като работен кабинет. Завесите бяха дръпнати встрани, през прозореца се процеждаше светлина откъм улицата, виждаха се клони, едната стена беше полуосветена, с ясно очертан силует на дърво.

В полуо светената стена се различаваха контурите на врата.

Кейт чу дишане.

Погледна през открехнатата врата, надолу към пода, където светлината беше най-силна, и различи панталон, захвърлен върху мъжки обувки, а по-нагоре прозрачен чорап, изпънат върху вдигнат във въздуха прасец, разтворени бедра и тъмно петно, разцепено на две, и нещо дебело и проблясващо, движещо се енергично напред-назад, и пола, запретната до хълбоците, над която се белееше разкопчана блуза с подаващо се навън зърно на гърда, и извита назад шия, и разтворена уста, и разширени ноздри, и притворени очи...

- Ооо! - изстена жената.

Мъжът бързо запуши устата ѝ с ръка, после пъхна палец между устните ѝ и жената го захапа, емайлът на белите ѝ зъби проблесна в тъмното.

Краката на Кейт се бяха сраснали с пода.

Жената пак изстена.

Сега клепачите ѝ бяха стиснати, а шията - още по-изви- та назад. Кейт не можеше да откъсне поглед от сцената.

- О, господи!

Тялото на жената се тресеше в конвулсии, главата ѝ се мяташе, лицето ѝ ту потъваше в сянка, ту отново се показваше на слабата светлина. Беше Джейн. А мъжът, разбира се, беше Бил.

Кейт запристъпва назад, към вратата, бързо и безшумно като котка... вече беше почти в коридора... още една крачка и...

- По дяволите! - извика Бил.

Кейт зави зад касата на вратата и тръгна с бърза крачка по коридора, точно в момента, когато Джейн каза с дрезгав шепот:

- Какво! -И след секунда:-Какво?

Кейт вече тичаше надолу по стълбището; подметките ѝ се хлъзгаха по килима. Пазачът я изгледа и отвори уста, за да протестира, но така и не се сети какво да каже. Тя профу- ча покрай него и продължи по коридора. Искаше да се скрие в тоалетната, колкото да си поеме дъх. Натисна бравата, но вратата не помръдна. Беше заключена.

В края на коридора имаше една врата с полирана месингова пластина наместо брава. Сигурно беше на кухнята. Кейт пристъпи крачка напред и в този миг вратата се открехна. Тя замръзна на мястото си.

Пролуката се увеличи, отвътре се чуха мъжки смях и женски кикот, и двата звука - и двата гласа - звучаха познато, твърде познато и тогава вратата се разтвори докрай и пръв излезе мъжът, следван от жената.

Декстър. С Джулия.

- Кейт! - възкликна Джулия, бълбукаща от фалшив възторг, за да покаже, че не е направила нищо лошо.

Лицето на Декстър пламтеше.

Кейт изпитваше вътрешна потребност да обясни присъствието си, но другите двама имаха много повече да обясняват. Тя се овладя навреме.

- Здравей - каза мъжът ѝ кратко и колебливо, а не нападателно.

Кейт поглеждаше ту него, ту нея - ту съпруга си, ту лъжливата си приятелка. Не че ѝ идваше съвсем като гръм от ясно небе, но не можеше и да се каже, че го бе очаквала. Поне не от Декстър.

Тримата стояха в коридора и се гледаха, секундите траеха цяла вечност. Джулия не каза дума повече, Декстър също. Всеки миг мълчание ги правеше по-виновни и по-ви- новни.

- Какви ги вършите вие двамата? - попита накрая Кейт.

Те се спогледаха, Джулия и Декстър. Джулия отново се изкикоти. Внезапно Кейт си каза, че двамата приличат на брат и сестра, на стари приятели - на всичко друго, но не и на прелюбодейци.

- Ела - каза Декстър, като я хвана за ръката.

Кухнята беше обширна и професионално оборудвана, с голям работен плот, газови печки, аспиратори, рафтове с тенджери и тигани, доста очукани, бутилки с дозатори и всевъзможни съдове.

Джулия отиде до един шкаф, дръпна горното чекмедже и извади нещо.

- Ето, вземи - каза тя.

Кейт се обърка. Тя погледна надолу към предмета, който Джулия държеше в ръцете си, после към лицето ѝ.

Междувременно Декстър бе отишъл в отсрещния край на помещението и от някакъв голям шкаф със стоманени врати, хладилник или фризер, също извади нещо, затвори вратата и се обърна към Кейт.

Кейт поглеждаше ту Джулия, ту Декстър заедно с нещата, които ѝ подаваха: Джулия лъжица, а Декстър - купичка сладолед.

Но тя не можеше да се отърси от усещането, че ги бе хванала в момент, когато бяха намислили нещо скрито, нередно. Нещо, което нямаше нищо общо със сладоледа, нито с банална изневяра. Нещо съвсем различно.

Днес, 12:41 ч.

Кейт се скита безцелно из улиците на „Сен-Жермен-де- Пре“, потънала в мисли, мъчейки се да разплете смисъла на внезапното си откритие, да намери обяснение за неопровержимия факт, на който бе попаднала в албума на випуска. Факт, доказващ, че Декстър и жената, която сега се представя за Джулия, не са се запознали преди две години в Люксембург, а преди две десетилетия в колежа.

Сутрешният дъжд е отстъпил място на високи пухкави облаци, между които проблясва ярко слънце; силни пориви на вятъра въртят във въздуха нападалите листа.

Тя преминава през терасата на „Кафе дьо Флор“, където цялото семейство седнаха да отдъхнат преди година, след като бяха записали децата на училище и преди да направят прибързания избор с апартамента. Прочуто заведение, чиито бели порцеланови чаши със зелен надпис са негова запазена марка. Това е Париж, излязъл сякаш от пътеводителите, Париж на Пикасо. И на Кейт.

Тя никога не се е надявала на такъв живот.

Последната ѝ година в Париж беше много по-добра от предишната в Люксембург. А следващата -тя знае това - ще бъде още по-добра, и то много. Кейт харесва новите приятели, с които тя и съпругът ѝ са се запознали през последната година, и очаква с времето да ѝ станат още по-симпатич- ни. Освен това не се съмнява, че ще срещнат и други хора. Осъзнала е, че обича новите запознанства.

Свива по Рю Аполинер пред жизнерадостните раирани сенници на „Льо Бонапарт“.

Тя обича и тениса. Играе го от година, първо се бе записала на някакъв интензивен курс по два пъти седмично, за да напредне бързо и да се присъедини към майките от училище, които ходеха да играят в Люксембургската градина. Към края на годината беше една от най-добрите в групата. Но вече не е нито толкова млада, нито кой знае колко висока и бърза. Дава си сметка, че никога няма да стане велика тенисистка. Стига ѝ да е добра. И да играе с Декстър.

Сега, откакто Декстър не работи толкова много и не му се налага да пътува където и да било, имат предостатъчно време-и пари,-за да вършат приятни неща заедно, по всяко време. Те са вечните туристи, тук, в Париж. Животът им е сбъдната мечта.

Но Кейт не отрича, че все още ѝ се иска нещо повече. Или нещо различно. Тя никога не може да бъде една от онези жени, които са доволни, ако отворят магазинче за детски обувки или бутик за дизайнерски пластмасови аксесоари от Стокхолм и Копенхаген. Едва ли някога ще се отдаде на изучаване на старите майстори или на писателите екзистен- циалисти. Нито пък ще седне да пише женски романи. Още по-малко се вижда като екскурзовод с английски на разни пенсионери, дошли в Париж, за да видят най-старата пе- карна, магазина с най-много марки сирена или най-големия покрит пазар.

Има толкова много неща, които Кейт няма желание да върши.

И макар животът ѝ да е хубав по всички възможни критерии, тя не отрича пред себе си, че ѝ е скучно и отново се чувства отегчена. Не че ѝ е за пръв път, но сега се познава по-добре. Което я кара да си мисли, че проблемът има ед- но-единствено решение. А днес следобед вече съзнава, че това решение е съвсем близо, че е по силите ѝ да го постигне благодарение на разкритието, дошло чрез албума на випуска; досеща се и по какъв начин да използва тази информация.

Кейт не е изненадана, че онази агентка под прикритие я беше измамила. Все пак на един агент това му е работата. Но предателството на съпруга ѝ е съвсем друга история. Тя и за миг не се е съмнявала, че Декстър обича и нея, и децата им. Нито се тревожи за него по принцип. Той е добър човек. Нейният добър мъж. Каквото и да е обяснението за преструвките, когато го завари с Джулия, то не може да промени реалността: Декстър е добър, а не лош.

Кейт вече е премислила половин дузина сценарии, отричайки ги като неправдоподобни. Сега обаче има нова храна за размисъл - съобщението на Джулия отпреди броени часове: Полковника е мъртъв.

Тя завива покрай скосения ъгъл на улицата, където се намира елегантният вход на бистрото „Льо Пти Зенк“ - претенциозен храм на сецесиона; следобедното слънце облива в златно каменните облицовки на сградите по Рю Сен Беноа.

Мястото е красиво, с този изящно скосен ъгъл, с този елегантен завой...

Кейт се спира като закована насред улицата, вперила поглед право напред. Съзнанието ѝ прави пълен кръг и се връща в изходната точка, към потвърждението, към брилянт- ността на замисъла.

Вече знае точно какво е станало.

20

Кейт нахлупи ниско шапката си, за да се предпази от ледения вятър, който се носеше от Монблан над заснежените алпийски хребети, нагънати един зад друг, хребет след хребет, чак до Женева, заобикаляйки езерото Леман.

Сладоледът беше правдоподобно обяснение. Бяха пили много, повечето храна по масите в трапезарията беше вече изядена, на хората им бе втръснало от шунка. Накъдето и да се обърнеше човек в тази страна, все сандвичи с шунка се предлагаха. В пекарни и месарници, в супермаркети и бистра, по сергиите на пазара и в моловете, в автоматите за закуски на офис сградите, под стъклени похлупаци във фитнес салоните, като обяд в самолета - навсякъде все едни и същи противни сандвичи с шунка.

Значи така, Джулия и Декстър се бяха шмугнали в кухнята, търсейки нещо за хапване, различно от шунка. Доста необмислена постъпка - да навлязат в зоните с ограничен достъп на посолството. Пиянска история. Но напълно правдоподобна.

Стъпките на Кейт я отведоха към „Ле Паки“, близо до железопътната гара. Кварталът беше пълен с араби и се- верноафриканци, с ресторанти, предлагащи кускус, и магазинчета за сувенири; закръглени туркини проститутки пушеха цигари във входовете на сгради от неизмазани тухли, мършави мъже с торбести джинси се мотаеха в сенките. От тук можеше да се купи пистолет, не ѝ беше за пръв път. Кейт вече беше почти убедена, че ще ѝ трябва оръжие.

Пресече река Рона при Пон дю Монблан и навлезе в парка, който бе пуст и потънал в сняг. От ледения вятър очите ѝ се насълзиха.

Кейт имаше нужда периодично да си напомня, че всъщност не е открила нищо явно нередно в офиса на Декстър. Всичко там можеше да е легитимна част от онова, което той работеше. Тя не разбираше от работата му и никога не се бе опитвана да я разбере. Нямаше представа какво му е нужно, за да я върши.

Но, ей богу, там имаше видеокамера! Как щеше да му обясни, че е влязла тайно в работното му място? И по какъв начин го бе направила?

За радост - или може би не, кой би могъл да каже? - Декстър с нищо не даваше вид, че знае за проникването ѝ. Но ако знаеше и не го показваше, това би могло да означава само едно: той не беше мъжът, когото смяташе за свой съпруг.

Кейт се размина на тротоара с някаква жена, която ѝ се стори позната - висока, с тъмна коса и обилно гримирани клепачи. Отначало не се сети откъде я познава, после изведнъж ѝ светна: беше стюардесата от краткия им полет тази сутрин. Стюардесите на „Люкс Ер“ с техните весели сини шалчета, буквално изсипаха сандвичите си с шунка върху пътниците още преди колелата на самолета да се отлепят от пистата, сякаш нямаха търпение да приключат с тази тегоба. Всичките полети на „Люкс Ер“ бяха на къси разстояния.

Кейт тръгна по Рю Верден нагоре към билото на хълма; от двете ѝ страни се издигаха средновековни сгради, а тесните улички бяха павирани. Зърна парк с алея за разходки, отвъд него още каменни сгради, крепостни стени, арки. Тази част от Женева ѝ напомняше за Люксембург, за Арлон, за още куп места.

Във въздуха прехвръкваха снежинки, спускаха се бавно към улицата с два реда импозантни градски къщи от осемнайсети век, с огромни сводести порти, които водеха към вътрешни дворове; три сгради в един и същ стил се притискаха една към друга като модели, заели поза за еротичен календар.

Определено не беше изключено Декстър и Джулия да са станали любовници. Биха могли да се срещат в апартамента на Джулия в работни дни предиобед, докато Бил вдигаше гири в странния си работен кабинет или майсторски чукаше Джейн, а Кейт беше на кафе с поредната групичка майки от училището, за да си помрънкат по женски за вечните отсъствия на съпрузите си. В същото време собственият ѝ съпруг може би беше на една пряка от дома ѝ в леглото с най- добрата ѝ приятелка.

Или просто се бяха скрили в кухнята, възбудени като тийнейджъри, за да се поцелуват няколко минути?

Може би беше невинен флирт, безобидно развлечение, колкото да си докажат, че са още млади и стават за тия работи?

Почти всички антикварни магазини по Рю дьо л’Отел дьо Вил бяха затворени; дискретни табели, написани на ръка, съобщаваха, че няма да работят до началото на януари. Тук никой вече не купуваше подаръци. В Щатите беше немислимо някой магазин да бъде затворен два дни преди Коледа.

Ами ако наистина бяха любовници? Дали можеше да ги разбере, да им прости, да се прави, че не забелязва? Дали Декстър още я обичаше? Или беше отегчен, или любопитен, или просто му се чукаше чужда жена, или се дължеше на егоизъм, на страх, че и той е смъртен? Или може би беше изпаднал в кризата на средната възраст? Дали го беше правил и преди? Дали не беше непоправим женкар? Дали през всичките години, прекарани заедно, ѝ бе изневерявал? Да не би да се окажеше тотален мръсник, без тя изобщо да го е подозирала? Близо десетилетие?

Може би за всяка изневяра беше нужен шанс. Може би Декстър се бе оставил да бъде прелъстен. Джулия го бе наляла с алкохол, бе го предизвиквала, накрая му се бе предложила и той не бе намерил сили да откаже.

След билото на хълма улицата извеждаше до Плас дю Бур-дьо-Фур - широко павирано пространство с неправилна форма, заобиколено от кафенета, с фонтан по средата. Кейт погледна часовника си - беше 2:58 - и седна на един ратанов стол до газовия калорифер, който разпръсваше около себе си ореол топлина сред океана от зимен мраз. Поръча си кафе с мляко на сервитьора - смугъл самодоволен красавец.

А може би беше нещо далеч по-зловещо от секс?

В другия край на терасата майка и дъщеря с еднакви кожени шапки пушеха еднакви цигари - тънки като клечки за зъби. Майката галеше миниатюрното кученце в скута си, безформено кълбо от бял пух. Дъщерята каза нещо, което Кейт не можа да чуе, защото бяха твърде далеч. Много добре.

Кафето ѝ пристигна със завита във фолио бисквитка, както навсякъде.

Сервитьорът продължи нататък, към майката и дъщерята. Те се засмяха на някаква негова шега и той се подпря свойски на облегалките на столовете им, флиртувайки и с двете. Зад гърба си Кейт чу стъпки. Но не се обърна. Мъжът седна на съседната маса; само калориферът го делеше от Кейт - сребриста летяща чиния върху метален прът, изпускаща синкав пламък.

Сервитьорът се върна. Мъжът си поръча горещо какао. Отвори вестника си, като го подгъна така, че да се вижда заглавието: „Льо Монд“. Беше педант. Облечен бе със сив балтон, червено шалче, прилепнали джинси и остри черни обувки със зелени връзки. Беше гладко избръснат и кожата му лъщеше, сякаш бе намазана с лосион. Декстър никога не успяваше да се избръсне така. Този мъж ѝ напомняше на младежите от Дюпон Съркъл, които с грижите за лицата си обявяваха сексуалната си ориентация.

Кейт постави ръчната си чанта на масата. Извади пътеводител на Швейцария, небрежно сгъната карта на Женева, химикалка и малък бележник.

Сервитьорът донесе горещото какао на мъжа.

Кейт извади от джоба си фотоапарат, вдигна го нагоре и се наведе към мъжа.

- Excusez-moi - каза тя. - Parlez-vous anglais?

- Да, говоря английски.

- Бихте ли ми направили една снимка?

- С удоволствие. - Мъжът придърпа стола си към нейната маса и пое фотоапарата от ръката ѝ.

Кейт се заоглежда наоколо за подходящ фон - фонтан, красиви сгради, заснежена трева. Премести стола си с няколко сантиметра. Бутна настрани пътеводителя, уж за да не излезе на снимката. Между страниците му имаше снимка.

- На ски ли отивате? - попита мъжът.

- Да. Тръгваме утре сутринта. Ще бъдем една седмица в Авориаз.

Той ѝ каза да мръдне леко вдясно и я снима. Появи се сервитьорът, колкото да ги попита дали всичко е наред, после насочи вниманието си към майката и дъщерята. Може би той беше причината за присъствието на двете жени.

Мъжът се надигна от стола си, наведе се напред и постави фотоапарата на Кейт върху пътеводителя. Преди да дръпне ръката си, пръстите му ловко разтвориха страниците, измъкнаха снимката и незабелязано я пуснаха в джоба на балтона. После вдигна чашата си и отпи глътка горещо какао.

- Три дни - каза. - Да кажем, четири.

Той постави гигантска монета върху масата; тези швейцарски франкове приличаха повече на дискове за щанги, отколкото на платежно средство. За какво им трябваше друга валута наистина? Проклети швейцарци.

- Ще ви намеря.

Бяха се изкачили наполовина, когато заваля сняг. Беше мокър и тежък, колите едва пълзяха, някои бяха спрели встрани от пътя и шофьорите им припряно поставяха вериги, коленичили в зърнестата каша. Един след друг се редуваха завои на 180 градуса, правите участъци бяха по стотина метра, шосето преминаваше покрай вертикални скални стени, ако не се брояха издадените навън канари, хилавите борчета, по чудо пуснали корен в камъка, и тук-там по някоя дървена хижа.

До понеделник сутрин беше навалял още близо метър сняг, но през нощта облаците се бяха разсеяли и небето навън розовееше. Прозорецът на дневната им гледаше към центъра на курорта, към детското село, кафенетата и магазините. Когато Кейт влезе боса от спалнята, тя ахна от изгледа. През първите ден и половина Алпите бяха скрити в облаци, мъгли и снежни вихрушки, но сега изглеждаха като на цветна картичка - връх след връх, след връх, бели, сияйни.

Джулия се спусна насреща ѝ от края на пътеката; ските ѝ се плъзгаха без усилие от нейна страна.

- Божичко! - възкликна тя. - И това ако не е велико!

Тя целуна Кейт по бузата. Бил също се приближи, здрависа се с Декстър и го плесна свойски по рамото.

Снегът беше ослепително бял, видимостта бе идеална във всички посоки, чак до края на света. На север се открояваха четири гънки от планинската верига, зад тях синееше тясна ивица от езерото, после още планини, чак до хоризонта.

- Хайде! - подкани ги Бил, като се оттласна с щеките си.

- Давай! - извика Декстър, обхванат от внезапен възторг, едва ли не героизъм.

А беше толкова уплашен, объркан, стъписан от бурята първия ден, когато влекът ги стоварваше на билото в непрогледната белота на снежната вихрушка, на две хиляди и седемстотин метра над морското равнище, далеч от гората, без нито едно дърво, под което човек да се скрие, за което да се хване. Нищо не показваше границите на пистите; видимостта беше двайсет и пет метра, които се изминаваха за една секунда. Още след първото изкачване до върха Декстър бе отказал да кара по билото и тихомълком бе слязъл обратно долу, при спокойните писти, които се виеха между дърветата.

- Държа да виждам накъде се движа, по дяволите - бе ѝ казал той.

Докато се спускаше лениво по лесната писта, Кейт размишляваше върху неволно вложения философски смисъл на тези негови думи. Тя също държеше да вижда накъде се движи. Като се питаше дали това изобщо някога щеше да бъде възможно.

И ето, сега бяха отново на билото, но под ослепителното слънце преживяването беше съвсем различно. Кейт свали скиорските очила от челото си и ги намести внимателно върху очите си. Мекият пенокаучук притискаше леко скулите и слепоочията ѝ, затваряйки погледа ѝ в розова капсула. La vie еп rose. За миг ѝ се стори, че вижда отново кръвта, изтичаща от главата на Торес, безжизнените му изцъклени очи, че чува бебешкия плач някъде наблизо.

Кейт тръсна глава, за да прогони образа от съзнанието си. Плъзна се със ските до началото на пистата, откъдето започваше стръмният склон; във въздуха се носеха малки вихрушки от ледени кристалчета.

- Аз тръгвам - каза Бил и се изстреля с щеките надолу по склона.

Декстър не изглеждаше особено въодушевен от тази писта, но послушно го последва. После и Джулия.

Кейт остана още малко на върха, изпращайки с поглед тримата, които очакваха да ги последва долу, в бездната.

Кейт се спря край един плавен завой на широката писта. Бяха минали три дни от срещата ѝ с Кайл в Женева и го очакваше всеки момент да се появи отнякъде, да се спре до нея и дай каже... какво?

Да ѝ каже, че това, което тези двама агенти на ФБР разследват, няма нищо общо с нея и Декстър. Едва ли имаше новина, която би я зарадвала повече от тази, колкото и малко вероятна да беше.

Кейт изчака още няколко секунди, оглеждайки пухкавите преспи наоколо. Никой не се появи.

Тя се отказа и продължи надолу по склона. Номерираните колчета по протежение на пистата отброяваха разстоянието до финала, откъдето половин дузина писти водеха до станциите на трите седалкови лифта и няколкото кафета; под яркото слънце бяха наредени стотици шезлонги, на които се изтягаха хора по пуловери. Някои пушеха и пиеха бира - в единайсет сутринта. Декстър и Джулия седяха с разкопчани скиорски обувки в едно от кафетата.

Кейт откри Бил, двамата се плъзнаха със ските си през тълпата, минаха през бариерата и се подпряха на щеките. Иззад ъгъла се зададе първата седалка, металната греда ги атакува в сгъвките на коленете, краката им се подгънаха и те се стовариха върху нея, по-рязко и болезнено, отколкото бяха очаквали.

Никой друг не се качи с тях. Седалката се изстреля напред, после се заиздига стръмно над голите скали, нашарени с плетеница от тъмни нишки като разширени вени.

- Вълнуващо, а? - подхвърли Бил.

Седалката се ориентира хоризонтално, за да премине над тясно дере, издълбано като с длето в склона на планината; някъде долу сред заснежените ели се пенеше забързан ручей, коритото му беше осяно с обли камъни, хиляди и хиляди, розови и сиви, бели и черни, кафяви и бежови, големи, средни и малки.

- Когато се спускаш бясно надолу, не знаеш какво има на пътя ти.

Седалката им премина над дерето и се заизкачва по следващия скалист склон, покрит с преспи сняг и ледени висулки; навсякъде бяха разхвърляни огромни обли камъни, сякаш великани бяха играли на петанк. Бяха високо над земята - поради особеностите на терена вместо на обичайните шест-седем се движеха на петнайсет-двайсет метра от каменния склон.

И тогава седалката забави ход. След което спря.

Висяха на студа, на ледения вятър. От рязкото спиране седалката им се люшна напред, после назад. Третият закон на Нютон в действие - тук, на този планински склон. Напред, назад, пак напред, пак назад.

Нещо изскърца.

По гръбнака на Кейт премина студена тръпка. Това беше грешка. Не биваше да е тук в този момент, насаме с Бил.

Вятърът се усили и вече виеше, седалката се люлееше във все по-широка дъга, шарнирите скърцаха. Едва ли има по-ужасно усещане за студ от това да си заседнал с открит лифт във ветровит зимен ден. Всичко ти се смръзва.

Кейт погледна нагоре, към скобата, с която седалката бе закрепена за въжето.

- Страшничко, а? - Бил се наведе напред и хвърли бърз поглед надолу. - Ако паднеш от тук, мислиш ли, че ще загинеш?

Скобата беше захваната за стоманеното въже сякаш с гигантски клещи, от мястото си Кейт виждаше шева, при който би могла да се разтвори.

- Как мислиш?

Тя го погледна. Дори през розовите си очила забелязваше в него нещо ново, някакво изражение на лицето, което не бе виждала досега. Кораво и безмилостно.

- Страхувала ли си се някога през живота си, Кейт?

Едуардо Торес живееше в апартамент в „Уолдорф-Астория“ - хотела, където отсядат президенти, когато прескачат до Ню Йорк, за да се снимат на трибуната на ООН, в ложата на Метрополитън Опера или на бейзболен мач. Само че Торес не бе отседнал в президентския апартамент. Не беше президент, макар да си мислеше, че едно президентство би му отивало. И то не само мексиканското. Торес имаше грандиозни планове за панамериканско наддържавно управление: Съвет на нациите, на който да стане председател. Да бъде най-могъщият човек в западното полукълбо, лидер на половин милиард души, живеещи на юг от Съединените щати.

Но най-напред трябваше да си осигури триумфално завръщане след неофициалното си изгнание. Когато загуби изборите, той не се призна за победен като достоен политик; вместо това гръмогласно отхвърли изборните резултати и призова към насилие, което предизвика ответно насилие. Страхувайки се за живота си, бившият генерал бе принуден да напусне къщата си в тузарския квартал „Поланко“ в Мексико Сити и да се премести в Манхатън, където поне не му се налагаше да вдига под тревога цял полк, за да охранява ресторанта, в който вечеряше. В Щатите се чувстваше в безопасност и с пет-шест бодигарда.

Торес бе посветил цяла година на търсенето на съюзници и набирането на средства за следващите избори или за преврат, или за какъвто начин измислеше междувременно, за да се върне на власт; беше обсебен до лудост от тази идея. Никой с капка здрав разум в главата не желаеше да има нищо общо с него.

В отчаянието си той затъваше във все по-голяма безизходица, от което изпадаше във все по-дълбоко отчаяние. Порочен кръг.

Междувременно Кейт бе предприела едно пътуване до Южно Мексико, което щеше да се окаже последната задгранична мисия в кариерата ѝ. Провела бе поредица от неособено тайни срещи с местни политици, опитвайки се да привлече на своя страна - или поне да не настрои негативно - всеки, който имаше макар и минимален шанс да стане следващият държавен глава. Това включваше генерали, предприемачи, кметове - всякакви хора, разполагащи с ресурс рано или късно да стартират своя президентска кампания. Седяла бе в градините на частните резиденции, с бу- генвилии, пълзящи по прясно белосани стени, отпивала бе силното им кафе от пъстри керамични чаши, поднесени на сребърни табли, успяла бе да ги изтърпи с цялата им пуеш- ка надутост.

След което се бе върнала във Вашингтон при своя съпруг и шестмесечния си първороден син. Един ден, както си вървеше по улицата, връщайки се в службата от обяд, до бордюра спря лимузина. Шофьорът свали прозореца си.

- Сеньор Торес ще е благодарен, ако му отделите няколко минути.

Кейт бързо направи разбор на ситуацията и възможните си реакции. Какъвто и безумец да беше Торес, той не би посмял да посегне на служител на ЦРУ насред Вашингтон.

- Той е в „Риц“ и ви чака.

Кейт седна на задната седалка и след пет минути влезе в хотелското фоайе, където я пресрещна един бодигард и я насочи към апартамента на Торес.

- В никакъв случай - каза Кейт. - Ако иска да ме види, може да слезе долу в бара.

Сеньор Торес я откри в лоби бара, седна срещу нея, поръча си минерална вода и се поинтересува от здравето ѝ - един гратисен период, който продължи точно трийсет секунди, преди да се впусне в проповеди. Половин час тя слуша мълчаливо тъжната му история, визията му за Мексико и цяла Латинска Америка; не го прекъсна, докато с патос ѝ изложи тотално абсурдните си аргументи защо според него ЦРУ би трябвало да го подкрепи.

През цялото време Кейт се стараеше да излъчва съмнение и умерен песимизъм, да не се ангажира по никакъв начин и - най-важното - за нищо на света да не се конфронтира с него. Тя познаваше Торес от десет години и не желаеше да го дразни, освен ако не се налагаше.

Торес поиска сметката от сервитьора. Каза на Кейт, че на другата сутрин се връща в Ню Йорк, но ще очаква да поговорят отново при удобен за нея случай. Тя му отвърна, че трябва да се посъветва с началниците си.

Той кимна бавно, притворил очи, сякаш изразяваше дълбока благодарност. Но не и с думи.

Кейт стана да си ходи.

И тогава Торес посегна към сакото си и извади нещо от горното джобче. Сложи го върху полираната черешова маса, без да обяснява нищо.

Тя погледна надолу. Беше снимка - девет на тринайсет сантиметра, върху гланцова хартия. Наведе се, за да види по-отблизо ясното изображение, очевидно заснето от разстояние с мощен телеобектив. Очите ѝ се вдигнаха от снимката към мъжа, седнал срещу нея.

Торес гледаше в далечината, сякаш тази мълчалива заплаха нямаше нищо общо с него. Сякаш беше просто куриер, а цялата тази грозна история беше между Кейт и някой друг.

21

Бил караше пред Кейт по стръмната необработена писта - от едната ѝ страна имаше гъста гора, от другата скали, а по цялата ѝ дължина стърчаха ограничителни прътове с черни шапчици. Беше писта за напреднали, далеч над способностите на Кейт. Той явно беше решен да я изведе на следващото ниво и тя имаше избор: да откаже или да се пребие. Така или иначе, след този опит вече нямаше да е същото.

Стиснала зъби, тя се носеше по пълния с бабуни склон. Двойка луди тийнейджъри профучаха с бясна скорост покрай тях и се загубиха в далечината. Двамата с Бил останаха отново сами в мъртвешката тишина на заснежените планини, близо до швейцарско-френскага граница.

Кейт прекоси неравния терен към точката, където склонът рязко свършваше и започваше небето. От там се виждаха билата на далечните планини, но не и какво имаше под краката ѝ, толкова беше стръмно. С периферното си зрение зърна смразяващ кръвта предупредителен знак: фигура на скиор с разперени ръце и крака, отчаяно размахващ щеки, който падаше в някаква пропаст. Знакът обещаваше сигурна смърт на всеки, дръзнал да премине оттам.

- Добре се справяш! - чу гласа на Бил зад себе си.

Но това не я успокои. Реши да спре, но не спря, продължи да се пързаля надолу, после отново реши да спре и отново не спря. Ските я носеха все по-бързо, чуваше свистенето при завоите на Бил зад гърба ѝ, вляво видя пропастта, поне десет метра свободно падане до стърчащите от склона остри камъни, още шест-седем метра до дъното на дерето, лявата ѝ ска се плъзна натам, към ръба и въздуха зад него...

Тя рязко зави, кантовете ѝ се врязаха в снега, предната ска вдигна малка вихрушка и Кейт се закова на място.

И тогава разбра, с малко закъснение, че е спряла твърде рязко, без предупреждение. Защото в този миг зад гърба си чу вик...

Усети щеката му, която се опитваше да я събори на земята...

Върховете на ските му застъпиха нейните...

Почувства сблъсъка, моментния натиск върху хълбока, рамото и торса си и изведнъж тялото ѝ полетя във въздуха, понесе се към ръба на пропастта, към дългото фатално сво- бодно падане, щеките не бяха в ръцете ѝ, въртяха се като перки, прикрепени с найлоновите си каишки към китките, само едната ѝ ска беше закрепена за обувката, а мозъкът ѝ трескаво се опитваше да си припомни наученото кой знае къде - при скаутите, в тренировъчния лагер, по телевизията? - за най-добрата позиция при падане от петнайсет метра върху гола скала...

Кейт се опита да повдигне глава, но не успя. Не можеше да движи шията си, раменете, ръцете. Не виждаше нищо освен някакво бледорозово сияние в почти пълния мрак. Лицето ѝ беше притиснато към сбития зърнест сняг. Студът проникваше през кожата ѝ, представяше си как лицевите мускули замръзват като във фризер, като прясно уловена сьомга в хладилната камера на океански траулер, очите ѝ застинали в орбитите.

Сякаш някаква огромна тежест беше паднала върху гръбнака ѝ и я приковаваше към земята, парализирайки движенията ѝ.

Опита се да раздвижи пръстите на краката си, но не можеше да каже дали е успяла заради проклетите скиорски обувки.

Дишането ѝ се учести.

И тогава сякаш тежестта върху гръбнака ѝ се премести. Тежестта наистина се движеше, най-напред натискът се увеличи, после отслабна и накрая изчезна.

Кейт чу някакъв звук.

Стори ѝ се, че вече можеше да се движи. И наистина, тя се преобърна, претърколи се през рамо, отлепвайки лицето си от снега, малко сняг остана по очилата ѝ, но вече не ги закриваше изцяло, тя отново виждаше очертанията на света около себе си и звукът, който бе чула току-що, се повтори - беше човешки глас. През пролуките между снега видя Бил, надвесен над нея, който я питаше дали всичко е наред.

Ами наред си беше.

В планината мракът падаше бързо. Към три слънцето беше слязло ниско над хребета и светлината стана синкава, без сенки.

Кейт се спусна сама до подножието на леката писта - имаше нужда от почивка след агресивното каране с Бил. Запъти се бързешком към бариерата на високоскоростния седалков лифт; за щастие нямаше други чакащи, щеше да си пътува сама. Но изведнъж до нея се появи още една фигура със ски на краката.

Беше мъж. Кайл. Най-после.

Бариерата се вдигна, двамата се оттласнаха с щеките си и застанаха на червената линия. Седалката се задаваше, когато още един скиор застана на линията, нарушавайки личното им пространство. По дяволите!

Тримата се тръшнаха едновременно върху забавилата скорост седалка. Кайл постави предпазния лост.

- Bonjour - каза той, гласът му едва се чу от стърженето на потеглящата седалка.

Кейт повдигна очилата от лицето си и го погледна. После се обърна на другата страна, за да огледа и другия скиор. Широко ухилен, той също я гледаше. Беше Декстър.

- Скъпи! - извика тя. - Как ме издебна само... - Достатъчно силно, за да чуе Кайл.

- Ами да, издебнах те! - отвърна тържествуващо Декстър. - Как беше при теб?

- Супер! - каза тя, като се питаше дали Декстър е чул поздрава на Кайл.

Декстър се беше навел напред и поглеждаше ту Кайл, ту нея.

Сто пъти по дяволите!

- Вие познавате ли се?

Господи - молеше се Кейт, - дано този тип Кайл да не се окаже идиот.

- Не - отвърна Кайл.

- Току-що я поздравихте.

- В планината хората се поздравяват.

Кейт гледаше пред себе си, докато двамата мъже разговаряха през нея, а седалката ги носеше нагоре към небето.

- Декстър Мур - каза Декстър. - А това е съпругата ми, Кейт.

- Аз съм Кайл. Приятно ми е.

- Тук ли сте отседнали? - попита Декстър. - Или идвате само да карате?

- Дойдох да покарам - отвърна Кайл. - Иначе живея в Женева.

Седалката глухо изтропа и потрепери, бяха минали през стълб.

- Днес караме с още едно семейство американци - каза Декстър. - Наши приятели от Люксембург, където живеем сега.

Кайл не знаеше нито как да продължи този разговор, нито как да го прекъсне. Кейт се питаше как да постъпи. Реши да си мълчи, докато двамата мъже си разменяха баналности.

Бил си свали ръкавицата, Кайл също и двамата се здрависаха.

- Открихме този човек сам в планината. И той е американец - обясни Декстър.

Стояха на билото, под ледения вятър, от едната страна имаше възвишение, пълно с бабуни, от другата - скалист склон, преграден с хлабаво жълто въже, което по никакъв начин не би могло да забави, камо ли да спре човек, решил да се самоубива.

Бил огледа Кайл.

- Ние сме навсякъде.

Кайл се усмихна и едрите му бели зъби блеснаха на поруменялото от студа лице.

Декстър погледна часовника си.

- Трябва да тръгваме. След няколко минути ще пуснат децата от ски училището. - Той се обърна към Кайл. - Какво ще кажеш за едно питие след това?

Кайл се поколеба, но не за дълго. Точно толкова, колкото бе нужно на човек, за да си помисли дали да приеме, или да откаже покана от непознати.

- Разбира се - отвърна той. - С удоволствие.

Слънцето беше залязло зад назъбения хребет на югозапад и вече се смрачаваше. Петимата американци пресякоха билото в индийска нишка, ските им стържеха по отъпкания заледен сняг, найлоновите им костюми шумоляха, щеките им потракваха в обувките. Кейт усещаше Бил плътно зад себе си и от близостта му по гръбнака ѝ пробягваха ледени тръпки.

Всички мълчаха.

Зад един завой видяха няколкото високи сгради, заобикалящи детското село и файтоните, които се движеха с учудваща бързина. Всичко бе покрито с прясно навалял сняг и осеяно с ярки електрически лампи - пъстра жизнерадостна сцена на фона на притъмнялата долина, далечните планини и безкрая на тъмносиньото небе.

- Кой е Кайл? - попита Бил.

Кейт вдигна рамене и каза нехайно:

- Човекът от лифта.

- Да, бе - изпръхтя подигравателно Бил. - Колкото аз съм човекът от тенис клуба.

Кейт усети как мозъкът ѝ прегря. Какво намекваше Бил? Тя отвори уста, после я затвори, отново понечи да каже нещо, но нищо не ѝ идваше наум. Каквото и да кажеше в този момент, щеше да прозвучи подозрително. Но не по- малко подозрително щеше да бъде и ако просто си замълчеше.

- Не разбирам накъде биеш.

Внезапен порив на вятъра вдигна във въздуха ледени кристалчета.

- Е, ще ми кажеш ли?

Бил я изгледа, после се обърна и подкара напред, без да ѝ отговори.

Имаше едно-единствено обяснение: той знаеше. И знаеше, че тя знае, че той знае.

Кейт се оттласна и го последва. Спуснаха се по склона, взеха завоя, прекосиха платото и скоро се сляха с тълпата в центъра на курорта. Родителите обикаляха детското село, прегръщаха малките скиори или им подаваха „пет“ с разперени пръсти, а някои от дечицата плачеха от облекчение, че най-после виждат мама или татко след един безкраен ужасен ден на самота.

Декстър се отправи през портала към детското ски училище, а Джулия и Бил предложиха да отидат до най-близкото бистро и да запазят голяма маса. Кайл и Кейт останаха сами на главната алея, заобиколени от хилядно множество.

- Няма да ти хареса... - започна Кайл.

Кейт наблюдаваше Декстър, който се наведе и вдигна двете деца в прегръдките си, по едно във всяка ръка. Въпреки разстоянието и гората от ръце, крака и щеки тя ясно видя сияещите личица на синовете си. Татко им се беше върнал.

- ... като чуеш кого разследват - довърши той.

Кейт се обърна към него.

- Кого?

- Съпругата.

Кейт си каза, че би трябвало да е изненадана, но не беше. А също и че не е редно да изпитва облекчение, но изпитваше. Поне малко. Каквото и да бе направил съпругът ѝ, едва ли беше по-лошо от нейното.

- И за какво го разследват според теб?

Декстър сваляше яркожълтите жилетки на момчетата, с които те изглеждаха като миниатюрни състезатели в гигантски слалом.

- За компютърни кражби.

- На какво?

Внезапно до тях изникна Джулия.

- Ей там сме - каза тя. Кейт усети как сърцето ѝ спира. - В бистрото със зелената тента.

Кейт едва я чуваше в глъчката; беше невъзможно Джулия да е подслушала разговора им. Или се лъжеше?

Децата се приближаваха, помъкнали ските си като на- ръч дърва пред гърдите, следвани от широко ухиления Декстър. Кейт ги прегърна, опитвайки се безуспешно да отвлече поне за миг мислите си от ужаса, който я бе сковал.

Всички се затътриха през снега и тълпата към Бил, който седеше сам на огромна дървена маса за пикник като изпаднал в немилост директор в края на управителен съвет.

Кейт имаше нужда от още минута насаме с Кайл, дори по-малко - няколко секунди.

Всички се настаниха около масата от грубо рендосани чамови дъски и скоро сервитьорът донесе поръчката им - горещ шоколад с разбита сметана, гигантски халби пенлива бира и чинии с ябълков пай.

- Е... - започна Бил. - Кайл беше, нали?

- Точно така, Бил.

- Живееш в Женева, казваш?

- Да.

- Интересен град.

- Не особено.

- Изглеждаш ми познат отнякъде. Не сме ли се срещали?

Кейт имаше чувството, че ще се пръсне.

- Мисля, че не.

Бил кимна, но не в знак на съгласие.

- С какво се занимаваш, Кайл?

- Адвокат съм. А сега ме извинете - той се надигна от стола си, - защото понякога дори адвокатите имаме нужда от тоалетна.

Кейт усещаше върху себе си погледа на Бил. Подозрението му към Кайл изпълваше въздуха около масата като неприятна миризма, която изгаряше ноздрите ѝ. Престори се, че наблюдава хората наоколо - скиори с ярки екипи и каски на главите, деца, замерващи се със снежни топки, лаещи кучета, сервитьорки, понесли над главите си отрупани с халби подноси, старици с кожени палта, тийнейджъри с цигари в устата.

Внезапно тя се оттласна с ръце от масата.

- Извинете ме - каза, избягвайки погледите им.

С периферното си зрение видя как Бил и Джулия се спогледаха. Знаеше, че си разменят сигнали, че се съветват безмълвно дали да не я последват в тоалетната, кой да тръгне след нея и явно ли да го направят или прикрито.

- Ще дойда с теб - каза Джулия.

Естествено.

Кейт се запровира през масите, изчака да премине една шейна, после две пищящи от възторг момиченца; едното се обърна точно когато насреща му летеше снежна топка, която го удари в лицето. От носа му потече кръв, последва жален писклив плач. Едра червена капка падна върху отъпкания сняг, после втора, трета; кръвта бликна на тънка струя, образувайки локвичка в краката на детето. Майката дотича, карайки се през рамо на братчето ѝ, което гледаше отстрани, видимо доволно от себе си, и притисна кърпичка към кървящия ѝ нос. Червената локвичка се разпростираше встрани като умалено копие на познатото кърваво петно.

След неприятния завършек на извънредната ѝ среща с Торес в хотела му Кейт прекара тежка нощ. Тя се страхуваше от него, в това нямаше съмнение. През цялото време се въртеше в леглото и обмисляше стратегии и контрастратегии.

Успя да се успокои и да заспи едва в три сутринта, когато взе окончателното решение. Събуди се два часа по-кьсно, когато Джейк изплака; за него денят започваше. Накърми го и поседя с него, вперила поглед в просветляващото небе над оградата, отделяща нейната позанемарена градина от буренясалия, потънал в непроходими шубраци двор на съседите.

Тогава тя още не знаеше, че отново е бременна. Не го бе планирала, но когато научи, не се разстрои; по-скоро се зарадва.

Двайсет и четири часа по-късно Кейт беше във влака за Ню Йорк с билет, закупен без предварителна резервация, платен в брой на касата в Юниън Стейшън, дегизирана с огромни очила без диоптри - зрението ѝ беше перфектно - и руса перука. От Пен Стейшън се отправи пеша през Манхатън, на север, после на изток, отбивайки се за минута в едно магазинче за китайски боклуци, колкото да си купи бейзболна шапка с цветовете на „Янкис“, която нахлупи ниско над челото си.

Влезе в „Уолдорф-Астория“ не от Парк Авеню, а през по-малко оживения вход откъм Четирийсет и девета улица. Няколко минути след девет излезе от асансьора. Беше охце рано за камериерките на етажа - повечето гости спяха. Но същевременно беше достатъчно късно за командированите, които вече бяха тръгнали по делата си. Девет и нещо - най-тихият момент от деня на който и да било хотелски етаж.

Кейт знаеше, че Торес не прави изключение от мексиканското отношение към времето. Обикновено закъсняваше за срещи, понякога с цял час. Освен това никога не приемаше никого преди десет часа. Кейт винаги се беше чудила как в неговата страна изобщо успяват да свършат някаква работа.

Ето защо очакваше в 9:08 ч. Торес да си е още в стаята.

Не срещна никого по застлания с дебел мокет коридор, ако не се броеше бодигардът пред вратата на Торес - набит намусен мъж в евтин черен костюм, който му беше твърде тесен. Явно А отборът отговаряше за публичните появи на шефа - когато трябваше да го охраняват в някой ресторант или нощен клуб, - докато сутрешната смяна беше от Б отбора. В най-добрия случай.

Като се доближи на метър-два, Кейт се усмихна свенливо на мъжа и мина покрай него, без да забавя крачка, сякаш се беше запътила към някоя стая по-нататък по коридора, но в същото време ръката ѝ излизаше от джоба на палтото, стиснала за дръжката сгъваемия нож с вече отворено острие, което потъна като в масло в трахеята на мъжа; щом мозъкът му осъзна безнадеждността на положението, очите му се разшириха, ръцете му се опитаха да се вдигнат, но беше късно - тялото му се смъкваше надолу, гърбът му се плъзгаше по стената и тя го прихвана под мишниците, за да не се строполи тежко и да вдигне излишен шум.

Кейт искаше Джулия да мине пред нея. От тоалетната ги деляха броени метри, броени секунди, налагаше се да импровизира. Направи няколко крачки с накуцване, после се спря.

Набрал ми се е чорапът. Ти върви, аз ще те настигна.

Тя се наведе, избягвайки погледа на Джулия; предчувстваше, че ще прочете в него само презрително недоверие.

Ако Бил знаеше за Кейт, то и Джулия знаеше. Освен това и Бил, и Джулия вероятно знаеха кой е Кайл, ако не с точност, то поне приблизително. И сега или щяха да ѝ поискат сметка, или нямаше.

Кейт бавеше топката, разкопчавайки бавно ботуша си, очаквайки Джулия да я остави на мира, поне за минута. Накрая Джулия се обърна и се отдалечи.

- Шшшт! - прошепна Кейт, сочейки с глава към дамската тоалетна. - Тя е вътре. - Хвана Кайл за ръкава и го повлече по коридора, по-далеч от вратите. - Казвай бързо.

- Смятат, че е откраднал пари.

Погледът ѝ бе привлечен от скиорските очила, които Кайл носеше на шията си; замисли се дали в тях няма скрити микрофони, после си каза, че едва ли някой би имал голяма полза да я подслушва тъкмо сега.

- Колко?

- Петдесет милиона.

- Какво?! - заекна тя. - Колко?

- Петдесет милиона. Евро.

Тя се наплиска и погледна лицето си, от което капеше вода.

Премълчаното между нея и Декстър надхвърляше способностите на човешкия мозък да обработва информация. То бе нараствало малко по малко с всеки изминал ден от месеци насам, от години, през цялото време, откакто се познаваха. Но сега купищата лъжи и тайни се множаха в геометрична прогресия.

Как можеше да премълчи това от съпруга си?

От друга страна, как можеше да му го каже? Как щеше да му обясни своите подозрения, постъпките си, хората, с които се бе свързала? Щеше ли да му признае, че е проникнала с взлом в апартамента на Бил? Щеше ли да му разкаже за Хейдън в Мюнхен и за шофьора агент в Берлин, и за Кайл тук, на тяхната маса, при децата им? Как щеше да му обясни всичко това, без да си признае, че е работила в ЦРУ? Без да отвори бездънната кутия на Пандора?

Беше в капан, в който сама се бе вкарала, при това осъдена на мълчание.

Това, което следва да се направи, което аз трябва да направя, е да се поставя на мястото на хакера. Как бих постъпил, ако се опитвах да проникна в една система?

Полуизлегнат на пейката, загорял, разрошен от вятъра и неособено трезвен, Декстър обясняваше професията си на Кайл.

И така, започвам да ръчкам тук-там, да пробвам, да търся слабите звена. Дали са в архитектурата на системата? В защитната стена? В протоколите за актуализация на софтуера? Или пък слабото място е в самата работна среда, в достъпа до централния компютър, в бъркотията, която настава, когато всички се юрнат на обяд? Или може би системата е податлива на социално инженерство? Предвидени ли са достатъчно надеждни процедури за избор и смяна на пароли, за опазването им в тайна?

Кейт погледна към децата, които се бяха нахвърлили върху храната, гребяха гъстата супа като избягали затворници и между две сърбания се тъпчеха с хляб и пържени картофи. Бяха със зачервени бузи и изпръхнали от студа устни. Карираната блуза на сервитьорката беше с дълбоко деколте, което разкриваше едрите ѝ гърди; управителят на заведението беше смешен добродушен шишко. Всички ѝ приличаха на анимационни герои сред приказния декор: древните шейни и дървените щеки, окачени по стените, двуметровата пирамида от празни бутилки, каменната камина с бумтящия огън, масите от груби дебели дъски, керамичните съдове за фондю и купите със задушени картофи.

Декстър бутна настрани чинията си с остатъци от огре- тена и отпи голяма глътка от огромната халба, преди да продължи лекцията си:

- Най-добрият хакер не е просто експерт по техническите аспекти на разработването и конфигурацията на компютърните системи, по връзките за пренос на данни, софтуерните пакети и техните уязвими места. Не. С тези умения той може най-много да бъде добър програмист. Докато добрият хакер е преди всичко ловък социален инженер, способен безпогрешно да идентифицира и експлоатира най- слабите звена на всяка система, на всяка организация: човешките несъвършенства.

Кайл го слушаше с любопитство.

- А след като съм отгатнал пътя, по който един хакер може да проникне в системата, трябва да помисля и по какъв начин се готви да излезе от нея, без да бъде засечен.

Джулия и Бил се спогледаха толкова мимолетно, че Кейт едва ги забеляза.

- Има много начини да те хванат, докато изнасяш нещо отнякъде. Ако не вярвате, питайте обирача на банки, който излежава трийсетгодишна присъда. Проникването в банката и задигането на парите са лесната част. Трудното винаги идва, когато се опитваш да се измъкнеш незабелязано.

Кейт си пое дълбоко дъх и внимателно почука на вратата - две дискретни потропвания, като сервитьор с поръчан румсървис или като загрижена съпруга.

Операции от този вид би следвало в идеалния случай да отнемат по-малко от минута: влизане, реализация и излизане, като се разчита главно на изненадата. Ако Кейт бе почукала силно и настойчиво на вратата, елементът на изненадата отиваше на кино.

Тя броеше секундите - шест, седем, - сдържайки вътрешния си подтик да почука отново, още един начин да пожертва изненадата. Осем, девет... Дръжката се завъртя, вратата се открехна съвсем малко, но Кейт се блъсна с цялата си тежест в нея, отхвърляйки Торес назад.

Той залитна, опитвайки се да запази равновесие, да не падне по гръб, докато мозъкът му регистрираше ужасната новина, че току-що е допуснал фатална грешка. Че по някакъв каприз на съдбата от всички грешки, които бе правил през изпълнените си с авантюри, предизвикателства и удовлетворение петдесет и седем години, от всичките хора - десетки, стотици, хиляди, - които бе успял да раздразни, му се бе паднало тъкмо тази chica да го ликвидира, и то сега. Не биваше да наема онзи фотограф да снима детето ѝ през прозореца на дневната им във Вашингтон. Не биваше да проявява онези кадри на майката и детето, докато си четяха книжка на дивана. Не биваше за нищо на света да поставя онази снимка върху масата в лоби бара на хотела. Не биваше да отправя завоалирана заплаха за живота ѝ и за живота на най-близките ѝ.

Торес отвори уста да моли за пощада, но тя не му остави възможност.

Още докато тялото му падаше на пода - с два куршума от пистолета със заглушител в гръдния кош и един в главата, - тя чу бебешки плач, вдигна глава и видя младата жена, която в този момент влизаше откъм спалнята.

ТРЕТА ЧАСТ

Днес, 12:49 ч.

- Кейт!Ехо!

Каролина ѝ маха, докато се приближава усмихната към нея. Поредната чужденка на поредния тесен парижки тротоар, този път холандка, майка на дете от училището. Още една жена, която притежава комплект куфари в еднакъв цвят, купени от някой бутик в радиус километър и половина от улицата, където се намират сега - Рю Верньой, на стотина метра от мрачния Пон Роаял, по който се стига до Лувъра.

Каролина започва да говори и от устата ѝ потича река от възторг и възклицания. Тя е емоционална жена, свръхдружелюбна и със светски амбиции, едва ли не патологично контактна, разпращаща покана след покана за всевъзможни събирания сред имигрантската общност на Левия бряг. Холандците, както се е убедила Кейт, са общителен народ.

Тя не слуша внимателно какво ѝ говори Каролина, очите ѝ регистрират движенията на устата, но съдържанието на монолога ѝ убягва; темата май се върти около някакво обновено кафене на ъгъла с Рю дю Бак и кога ще организират там първата сбирка на майките за новата учебна година, освен това наскоро била пристигнала нова американка от Ню Йорк, та дали Кейт вече се е запознала с нея?

Кейт се усмихва широко и кима на приятелката си, която познава вече от година, виждат се почти всеки ден, а понякога и по два-три пъти дневно при гигантската зелена порта на училището, в ресторанта на съседната пряка, в магазинчето за цигари или за вестници, на детските площадки в околните паркове, в музея „Д'Орсе“, на тенис или кафе или когато пазаруват детски дрешки и червено вино, обувки и дамски чанти, завеси и свещници, разговарят за бавачки и чистачки, за разстоянието между седалките на трансатлантическите полети, а също и за комплекти от чанти и куфари в тон.

Кейт може никога повече да не я види и това да се окаже последният им разговор. Такъв е животът в чужда страна - никога не знаеш кога някоя жена, с която се срещате всеки ден, ще изчезне завинаги, ще се превърне във фантом. Не след дълго няма да си спомняш името ѝ, цвета на очите, в кой клас са децата ѝ. Сега не можеш да си представиш, че утре няма да се видите, че самата ти можеш да се окажеш една от онези, които просто ей така изчезват. Но... такъв е животът.

- Ще се видим ли утре?-пита Каролина, като си мисли, че въпросът ѝ е риторичен.

- Да - отговаря Кейт, без да се замисли, но в следващия момент си дава сметка, че е отговорила на съвсем различен въпрос, обвързвайки се с един план, който от близо час се е оформял в съзнанието ѝ.

В този моменття знае, че няма да са ѝ нужни куфарите за уикенда, опаковани и готови за четирийсет и четвърти път, нито зареденото с бензин ауди. Семейството ѝ няма да ходи никъде. Нито тази вечер, нито утре.

За Кейт има друг живот, тук. И тя знае как да го постигне.

22

Пук!

Кейт се извърна, стресната от звука на поредната тапа, изтръгната от Кристина, която беше твърде нетърпелива или може би твърде пияна, за да я избута бавно навън, а вместо това я хващаше и дръпваше с всичка сила, така че пенливата струя избликваше от гърлото, после тя я попиваше с хавлиена кърпа и забърсваше стените на бутилката, преди да налее - също така припряно и небрежно, разсипвайки част от шампанското. Из кухнята се въргаляха много празни бутилки.

Тази вечер беше първото им светско събиране след карането на ски и вечерята с тъй нареченото „семейство Маклийн“ преди седмица. Бяха се върнали в Люксембург предишния ден.

Кристина доля тежката кристална чаша на Кейт. Нима тези хора наистина притежаваха дузини кристални чаши за шампанско? Стъклария за хиляди долари? Която се ползва веднъж в годината?

В съседната стая забеляза Джулия. За последен път бе разговаряла с нея на сбогуване пред ресторанта в алпийския курорт, когато си размениха фалшиви целувки, а тя си мислеше за децата, изморени и капризни, и за Кайл, който се бе оказал изненадващо приятен за компания, и за новината, че двамата агенти на ФБР подозират съпруга ѝ в присвояване на близо седемдесет и пет милиона долара.

Кейт все още не бе казала нищо на Декстър.

Най-използваният език на партито беше английският, тук всички го говореха. Но понеже домакините бяха датчани, чуваше се и много датска реч, неразличима за Кейт от шведски или норвежки, много подобна на холандски или немски. Кейт се справяше с романските езици, можеше да общува почти на всички, дори на оскъден португалски, трябваше просто да си върти малко по-различно езика в устата. Но тези северни езици? Пълна мъгла.

Джулия срещна погледа ѝ. Кейт си пое дълбоко въздух, за да успокои нервите си.

Подобно на други мъже от компанията, Декстър беше по дънки и черна риза; неговата обаче беше единствената пусната над панталона, докато всички останали се бяха препасали с широки кожени колани с тежки токи. Явно особено държаха да изложат на показ гравираните златни или сребърни монограми върху токите. На Декстър никога не би му хрумнало да си купи такъв колан с такава тока, че на всичко отгоре да си натъпче ризата в дънките, за да се изфука с него. Кейт си мислеше, че познава съпруга си: това просто не беше в негов стил. Но дали наистина го познаваше?

Тя огледа мъжете наоколо. Банкери с платинени часовници и обувки от алигатор, по дизайнерски дънки и копринено-памучни ризи с проблясващи седефени копчета, увлечени в разговори за ски курорти и планински хижи с всички удобства, каквито мнозина от тях притежаваха, за вилите си в Испания и полетите си в първа класа до Сингапур, за новия модел „Ауди“ и предишното поколение „Ягуар“, за обменния курс на долара спрямо еврото, за данъчни декларации и хедж фондове. Всичко опираше до пари - как се изкарват и как се харчат, изяждат, изпиват, обличат, слагат на китката.

За Коледа Декстър ѝ беше подарил часовник - златен, с кожена каишка, семпъл и елегантен. Тя бе видяла цената му на онази витрина на Рю дьо ла Бушри: 2100 евро. Всички съпрузи излизаха на пазар по централните улици два пъти годишно: за Коледа и за рождения ден на жените си. Гледаха едни и същи витрини на едни и същи улици, сравняваха едни и същи цени, които съпругите им вече знаеха наизуст, така че всеки можеше с точност да оцени всяка дамска чанта: тези от среден размер бяха по 900 евро, а онези с по-големите прегради - по 1390.

Всичките тези жени и майки, всичките бивши адвокатки и учителки, бивши психиатърки и рекламни агентки, сега бяха готвачки и чистачки и излизаха само на пазар и колкото да обядват заедно. Те знаеха кое по тях колко струва - белег за доходите на съпруга им и за готовността му да си пръска парите за нищо. Доказателство за брачна привързаност.

Дали и Декстър не беше станал един от тях, без да го забележи? Ако да, все още го криеше. Пък и Кейт му позволяваше да го крие. Защото не смяташе, че би имало голяма полза да го подлага на разпит точно в този момент, когато единственото, което знаеше със сигурност, бе, че ФБР го подозира в престъпление. Искаше сама да стигне до истината. За което шансовете ѝ бяха не по-лоши от на когото и да било. Дори по-добри: имаше достъп до компютъра му, до вещите му, до дневното му разписание. Познаваше цялата му история. Начина му на мислене.

- Здрасти, Кейт - каза Джулия.

Изражението на лицето ѝ беше непроницаемо. Кейт не можеше да определи на какво равнище на истина, или на измама, се бяха договорили негласно да останат занапред. Честността е въпрос на взаимно съгласие.

Дали Джулия беше наясно, че Кейт знае, че е агент на ФБР? И че знае точно каква е мисията ѝ?

Кейт преглътна гордостта си. Или отвращението си. Или може би защитните си рефлекси. Или неприязънта си.

- Здрасти, Джулия.

Каква пълна, абсолютна самота! Заобиколена от хора, просмукана от неистини, без да е в състояние да каже никому нищо. Нито на случайни познати, нито на повече или по-малко близки приятелки, нито дори на единствения човек на света, нейния партньор в живота, който беше истински важен за нея. В този момент той се смееше, отметнал безгрижно глава назад, с разчорлена коса и дяволито изражение на лицето. Толкова много го обичаше! Дори когато го мразеше.

Кейт си мислеше за съпруга си, за тайните между тях, за отчуждението, което тези тайни пораждаха. Нейните тайни - целият ѝ двойствен живот. Обстоятелството, че го бе шпионирала и възнамеряваше и занапред да го прави, огромната стена от лъжи, която ставаше все по-висока с всеки изминал ден, с всеки непроведен разговор, с всяко ненаправено признание.

Тя се заизкачва по стълбите. Тихо мина покрай вратата на тяхната спалня, после покрай тази на децата, докато стигна до отдалечената баня. По полиците имаше пластмасови боклуци в ярки цветове, шишенца шампоан, украсени с неизвестни герои от анимационни филми - френски, немски, може би датски. Няколко тубички паста за зъби в различни степени на деформация, с които бе омацана мивката.

Кейт седна на чинията. На отсрещната стена имаше огледало в цял ръст, поставено като покана - предизвикателство - пред ползващия банята да се любува на собствената си голота. Кейт се гледаше, напълно облечена, с черната си пола и черен чорапогащник, черен пуловер, красива огърлица, висящи до раменете обици и този нов скъп часовник. Глупави дрънкулки.

Всичко ѝ изглеждаше толкова очевидно: разбира се, че тя можеше да бъде привлечена само от мъж с двойствен живот. Разбира се, че би проявила интерес само към някого, който таи нещо под повърхността, нещо загадъчно и опасно.

Избирайки Декстър, тя се бе постарала да повярва, че всичко това е останало назад, в миналото ѝ - един свят на хора, дефинирани от своето двуличие. От целия ѝ живот, изпълнен с лъжи, тази беше най-голямата: успяла бе да излъже себе си.

Декстър беше казал, че най-добрите хакери са онези, които се възползват от човешкото несъвършенство. Разбира се, Кейт си даваше сметка, че и тя като всеки човек по света си има своите недостатъци. Но никога преди не бе знаела какви са. Сега вече ги знаеше.

Познаваше ли изобщо съпруга си?

Отново, за кой ли път, заплака.

Входната врата изщрака и Декстър вече го нямаше, връщаше се на работа за пръв път отпреди Коледа. Беше вече на път към същата онази стая, в която Кейт бе проникнала. Към компютъра, който не бе успяла да стартира, към папките, в които се бе ровила. И към видеокамерата, висяща безмълвно в ъгъла.

Беше първият работен ден след Нова година. Първият ден на обичайни домакински задължения, откакто Кейт бе научила, че съпругът ѝ вероятно е престъпник. Пазаруване, мъкнене на торби, разопаковане, прибиране по шкафове и килери. Зареждане и изпразване на миялната машина. Сортиране и сгъване на пране, разделяне по цветове: светло и тъмно, цветно и дюс.

Рано сутринта пътищата бяха покрити с черен лед, по всяка павирана повърхност имаше тънък слой невидима заплаха, навсякъде - по малките улички и скоростните магистрали, по рампите към гаражите - се пързаляха и блъскаха коли. Кейт мислено благодари на съдбата, че живееха в центъра, където ранобудните банкери бяха разтопили с гумите си леда, когато точно в осем седна в аудито и подкара, заобикаляйки първите жертви: поршето, ожулено в каменна стена, ферари- то, което извличаха с паяк от прегръдката на едно дърво.

Декстър беше пристигнал в офиса. Ако първото нещо, което правеше сутрин, бе да провери записите от камерата, той вече знаеше.

Кейт погледна за стотен път дисплея на мобилния си телефон, убедена, че е пропуснала обаждане, очаквайки да види сигнал за гласова поща, да чуе оставеното съобщение. „Какво, за бога, си търсила в офиса ми?!“ Но съобщение нямаше. Единственото обаждане беше от Джулия, но Кейт не отговори и след няколко позвънявания Джулия прекъсна, без да остави съобщение.

Декстър бе тръгнал за работа по-късно от обичайното и вече си беше вкъщи по-рано, отколкото го бе очаквала.

- Утре сутринта пътувам за Лондон - обяви той. - Това ще е последното ми пътуване в близките седмици. По работа имам предвид. Но нали не си забравила, че през уикенда сме в Амстердам?

- Не, разбира се - отвърна Кейт.

Дексгьр бе уредил лично всички подробности по пътуването им до Амстердам, защото негов стар приятел - колега от началото на кариерата му като дребен служител към интернет доставчик - имаше път натам по работа. Двамата се бяха открили отново през социалните мрежи и бяха решили да се видят след толкова години, и то в Европа.

Това беше първото им семейно пътуване, за което Кейт не бе направила резервациите от къщи. От лаптопа си, който Джулия я бе помолила да ползва за няколко минути преди време, когато уж имаше проблеми с интернета.

Декстър се събуди много преди зазоряване. Кейт остана в леглото, без да мърда, като се взираше в тъмното, докато той си взе душ и се облече, експедитивен както винаги. Когато чу вратата да се затваря зад него, тя стана.

Започна разследването си по тъмно, с компютъра. Влезе в явните им банкови сметки - едната във Вашингтон, другата в Люксембург. Американската сметка имаше минимална защита - потребителско име и парола. Но люксембургската изискваше дълго, произволно генерирано потребителско име - поредица от безсмислени букви и цифри - и подобна парола, след което трябваше да се попълни код за достъп, също на произволен принцип, като от Кейт се искаше да постави правилните букви и цифри в матрица от полета, наподобяваща пъзел.

Ако това беше процедурата за 11 819 евро, колкото имаха в банковата си сметка, тя можеше само да гадае какви предпазни мерки са взети за 50 милиона евро, и то крадени пари. Наизустяването на подобен код би било непосилно за Декстър или за когото и да било. Най-вероятно номерата на сметките му и кодовете за достъп бяха записани някъде. Едва ли ги пазеше в офиса си - административна сграда в центъра на града, заобиколена от всевъзможни правоохра- нителни органи. Офисът можеше да бъде обискиран от полиция, сградата затворена, имотът конфискуван.

Сигурно държеше информацията в апартамента им.

Кейт започна да отваря и затваря всеки файл от харддиска, който не беше неин, търсейки сходна информация за други банкови сметки.

Когато след час момчетата се събудиха, тя все още не бе открила нищо. Друго не бе и очаквала. Както ѝ бе казвал сам Декстър, можеше да се проникне във всеки компютър. Но Кейт бе решила да работи методично и търпеливо.

Все някъде щеше да намери това, което търсеше.

Бяха ѝ нужни два часа, за да прерови чекмеджетата на бюрото в работния им кабинет, да прегледа всяко късче хартия, да отвори и изтръска всеки плик и всяка папчица, търсейки написани на ръка бележки. Обръщаше и оглеждаше от всички страни разпечатки, телефонни сметки, банкови извлечения - всичко, което Декстър би могъл да използва, за да запише кода.

Нищо.

Кейт насочи вниманието си към книгите, които Декстър бе избрал да донесе в Европа - няколко романа, речници, пътеводители, технически помагала. Научи единствено, че съпругът ѝ си пада по цитати от „Конфедерацията на глупците“.

Дойде ред на всевъзможните тетрадки и бележници, пръснати из цялата къща: тънките тефтерчета на момчетата, дебелите бележници, работните тетрадки за училище, блокчетата за рисуване - последните прегледа, като се опитваше да не се разсейва от детските рисунки по тях. Бен беше навлязъл в своя „чорапен“ период на художник портретист, в който всичките му герои по комичен начин приличаха на чорапи.

Чекови книжки от американски банки, разписки от депозити, фотоалбуми. Паспортите на децата. Чекмеджетата на нощните шкафчета. Аптечката в банята. Джобовете на палтата. Кухненските шкафове.

Нищо.

В десет и половина Декстър се върна от Лондон - изтощен, сякаш бе отсъствал години, а не едва от сутринта. Двамата с Кейт размениха по няколко думи - не, полетът не бил лош, да, срещата минала добре, - след което той си легна и подпря на гърдите си дебел том за финансовите пазари.

Все още не бе споменал нищо за видеокамерата в офиса си. Нито каквото и да било друго съществено.

Тя легна до него, взе си списанието и прехвърли няколко страници, като се опитваше да чете, но погледът ѝ се плъзгаше по редовете.

Скоро Декстър заспа. Кейт продължаваше да разглежда списанието, за да мине още малко време; отгръщаше бавно страниците, взираше се в снимките, докато пред очите ѝ затанцуваха абстрактни цветни петна. Беше лъскаво американско издание отпреди няколко месеца, пълно с остарели клюки за знаменитости, никого неинтересуващи културни коментари и някакъв безкраен политически анализ, който звучеше така, сякаш се отнасяше за непозната държава, или по-скоро за друга планета. Някога тя бе живяла на тази планета, но от написаното не можеше да я разпознае.

Кейт изчака още пет минути, докато Декстър захърка. После полека стана от леглото.

Без да пали лампите, слезе на пръсти долу. Взе портфейла му и се заключи в банята. Извади всичко: кредитни карти, документи за самоличност, разписки от плащания, всевъзможни банкноти от най-различни валути.

Разгледа всяка хартийка. Нищо.

Отиде в кухнята, взе една хавлиена кърпа и уви в нея мобилния телефон на Декстър, за да не изписука, когато го изключи от зарядното. Върна се в банята и седна на тоалетната, като започна да превърта телефонния указател, архива с текстови съобщения, списъка на входящи и изходящи повиквания, календара за срещи - всяко приложение, което позволяваше вкарването на текст, и по-конкретно на поредица от букви и цифри.

Откри някои неща. Например, че през целия ден, прекаран в Лондон, Декстър не бе провел нито един телефонен разговор. От списъка на разговорите през последните шейсет дни откри и нещо друго: че по време на командировките си Декстър не бе говорил от този телефон с когото и да било освен с нея.

Тя затвори телефона, размишлявайки върху странния факт, че при толкова пътувания в чужбина не му се бе наложило да проведе и един разговор. Нито със секретарки за потвърждаване на срещи, нито с оператори за повикване на такси до или от летището, нито с ресторанти за резервиране на маса. Никакви уговаряния на подробности преди срещите, никакви уточняващи въпроси след тях.

Това не ѝ се струваше правдоподобно. По-скоро беше невъзможно.

Декстър или не беше пътувал никъде, или имаше и друг телефон.

Когато навремето Кейт си мислеше какво не би искала да прави никога, например да разследва собствения си съпруг, си бе представяла тъкмо тази картина: как се прокрадва през тъмните стаи на собствения си дом и рови в нещата му, докато той спи.

Ето защо още тогава тя си беше обещала, че след като веднъж се оженят, никога повече няма да го разследва. Тя не го желаеше, не желаеше да изпитва това усещане.

Но ето че сега влизаше в банята с куфарчето му, заключвайки вратата след себе си. Пребърка вътрешните джобове, дръпна всеки цип, разкопча всяко копче, без да очаква да открие нещо съществено, докато изведнъж... какво беше това?... някакво шнурче на дъното?

Пулсът ѝ се ускори. Подръпна го, внезапно изпълнена с надежда. Беше закачено за твърд пластмасов панел, а под панела - ето го и него: двойното дъно. И вътре имаше телефон. Парче пластмаса и метал, което не бе виждала досега.

Тя гледаше втренчено това първо неопровержимо доказателство: входа към заешката дупка, от която можеше никога да не излезе. Помисли си дали просто да не върне телефона обратно в малката му преградка и да отнесе куфарчето в коридора, откъдето го бе взела. Или пък да се качи на горния етаж, да разтърси съпруга си... Какво, по дяволите, става тук, Декстър?!

Не направи нито едното, нито другото. Вместо това натисна копчето и включи телефона. Дисплеят премигна и светна в небесносиньо, появиха се иконите за различните приложения, индикаторът за силата на сигнала. Тя натисна иконата за последни повиквания и се загледа в списъка, докато стените на заешката дупка я обгръщаха отвсякъде и тя пропадаше все по-надолу и по-надолу, превъртайки списъка с разговорите.

Марлена, вчера в 9:18 ч.

Марлена, предишния ден в 19:04 ч.

Лондонски номер, код 44 за Великобритания, 20 за Лондон, незапаметен в телефонния указател, в 16:32 ч. същия ден.

Марлена по-предния ден, както и в понеделник вечерта.

Кейт отвори указателя. Вътре имаше само две имена. Марлена, също с лондонски номер. И Нико, с непознат код. Кейт запамети и двата.

Марлена и Нико. Кои, по дяволите, бяха те?!

Декстър се събуди късно. Закуси с Джейк и Бен и се качи на горния етаж да си вземе душ и да се избръсне едва след като децата тръгнаха за училище. От непоправим работохолик през последните четири месеца внезапно бе станал ленив.

Когато Кейт се върна от училището, Декстър вече беше излязъл. Сигурно бе отишъл в загадъчния си офис, при видеокамерата, която я бе записала. При тайния си телефон, при непознатите си контакти, при петдесетте си откраднати милиона. При другата половина от двойствения си живот.

Кейт едва дишаше.

Отново се залови за работа. Отиде в мазето и се зарови в американските електроуреди, които не работеха в Европа.

Провери задния капак на стария телевизор, бръкна в абажурите на настолните лампи, в гнездата на тостера, във филтъра на кафе машината. Прерови кашона с кухненските съдове, с единичните стъклени чаши, с ненужните китайски порцеланови купички, които си бяха купили просто защото им бяха привлекли погледа.

Огледа летните гуми за колата. Велосипедната помпа. Куфарите, етикетите по тях.

Сред всички тези неизползвани и неизползваеми вехтории имаше един кашон с дрехи, с надпис „КЕЙТ, ДЕЛОВО ОБЛЕКЛО“ - тъмни вълнени костюми, колосани бели блузи със захабени яки. Целият ѝ някогашен живот, опакован и захвърлен в мазето.

Отиде до пекарната и си поръча сандвич с шунка. Докато чакаше да ѝ го направят, се замисли по какъв начин би могла да научи кои са тези Марлена и Нико, без да им звъни. Едно позвъняване винаги оставяше следи, които можеха впоследствие да отведат обратно до нея.

И ако Декстър не беше проверил лично видеозаписа, то кой? За какво беше поставена онази камера там?

Тя отвори и претършува чекмеджетата, в които той държеше бельото и чорапите си, шкафа с тениските; джобовете на панталоните му, на саката и палтата; вътрешните шевове на коланите му, хастара на вратовръзките. Бръкна във всичките му обувки, надигна стелките, провери токовете за кухини.

Отиде да вземе децата от училище, купи им сладкиши и ги настани пред телевизора да гледат анимационни филмчета на френски език.

Седнала на дивана до тях, продължи с обложките на компактдисковете, фотоалбумите, гърбовете на снимките.

- Мамо? - обади се Джейк. - Гладен съм.

Беше забравила да нахрани децата си.

Кейт не усети кога Декстър се прибра от работа. Аспираторът в кухнята бучеше и тя тъкмо приготвяше панирано пиле.

- Здрасти.

Тя подскочи, дясната ѝ ръка още стискаше дръжката на тигана, из кухнята се разлетяха парчета пиле, нагорещеният метал се долепи до голата ѝ лява ръка, оставяйки червена резка. Изпусна тигана върху керамичния котлон и изпищя от болка.

- О, боже! - Декстър дотича при нея, но застана безпомощно, не знаейки какво да прави.

С два скока Кейт отиде до мивката, пусна студена вода и постави ръката си под струята.

- Извинявай! - казатя.-Извинявай.

За няколко секунди бе забравила за видеокамерата, за парите, за Марлена и Нико. Но изведнъж отново се сети.

Декстър постави ръка на рамото ѝ.

- Съжалявам - каза той, като коленичи и засъбира парчетата от пода, за да ги хвърли в кофата за боклук. После събра онези, които се бяха разпилели по плота, и ги пусна обратно в тигана. - Това още става за ядене, нали?

Тя кимна.

- Да донеса ли аптечката?

Петсантиметровата червена резка изпъкваше върху бялата кожа от вътрешната страна на ръката ѝ. Тя продължаваше да я държи под ледената струя.

- Да. Благодаря.

Погледна съпруга си. В очите му прочете тревога. Той никога досега не се бе изгарял при готвене. Защото почти никога не готвеше. Затова не му се бе случвало да се набучи на ножа за обезкостяване, да си смъкне кожата на палеца, белейки картоф, да се изгори с вряла вода или да се опръска с кипящо олио.

За сметка на това беше откраднал петдесет милиона евро.

Вечерята започна и свърши. Родителите почетоха малко книжки на децата, после всеки почете за себе си, после Декстър заспа, без да спомене каквото и да било за някакъв видеозапис.

Тя лежеше до него в тъмното и не можеше да мигне.

Марлена и Нико.

- Ами Декстър? - попита Клеър; с Кейт чакаха пред училището да стане три.

- Моля? - Кейт беше изцяло погълната в натрапчивите си мисли.

Не бе открила нищо повече: никакви банкови сметки, никакви следи, които да показват кои са Марлена и Нико, никаква информация за откраднати петдесет милиона евро където и да било по света. Освен това днес надвечер щяха да пътуват за Амстердам, а Кейт още не бе започнала да събира багажа. Декстър щеше да се върне към четири и половина, нетърпелив да тръгнат на път. Нямаше никакво време.

- Казах, че Себастиан за нищо не става в домакинската работа. А Декстър как е, справя ли се?

- Не - каза Кейт. - И той за нищо не става. В домакинството, имам предвид.

- Ти ли сглобяваш боклуците от ИКЕА? - попита Клеър.

Веднъж на Кейт ѝ се бе наложило да сглоби скрин с чекмеджета от 388 отделни части.

- Да - призна си с неохота тя. Скринът ѝ бе отнел четири часа.

- На Себастиан трябва да му се молиш, за да благоволи - каза Клеър.

- И Паоло е същият-рече София.

- За Хенрик да не говорим - обади се Кристина и добави шепнешком: - Трябва да му правя свирки, за да смени една електрическа крушка.

Кейт знаеше, че Кристина се шегува за свирките. Но може би не беше зле да пробва, понеже Декстър не пипваше...

Все пак веднъж се бе захванал с дребен ремонт, сети се тя. При това, без да го моли. Само веднъж. Един-единствен път.

Тя изсипа бельото и чорапите на кревата, постави до тях сгънатите ризки и панталони, натрупа на купчина пуловерите и суичърите.

После нападна скрина в детската стая с електрическата отвертка - бзззът-бзззът!, - разхлаби винтовете на дюбелите, свали предния панел на първото чекмедже, извади страничните дъски, измъкна шперплатовото дъно, отлепи фалшивия фурнир. Беше същият онзи купен от ИКЕА скрин, който Декстър най-неочаквано се бе захванал да ремонтира, без тя да го моли и без каквато и да било видима нужда. Преди колко време? Месец? Два? И тя не помнеше вече.

Когато от скрина остана само рамката, тя я обърна наопаки, наведе се над основата - правоъгълник от чамови дъски, широки десет сантиметра - и започна да я разглобява, отделяйки дъските една от друга.

Нищо. Тя не вярваше на очите си. Беше сигурна, можеше да се закълне, че тук някъде е скривалището.

Разгледа краищата на дъските, надникна във всяка от дупките за дюбелите - първата, втората...

Въздъхна.

В основата на единия от краката ѝ се стори, че вижда - наистина ли виждаше? - нещо като цепка, като вдлъбнатина в дървото, която не бе забелязала преди, когато сглобяваше скрина. Опита се да бръкне с показалец, но не влизаше; пробва с кутре, също не влезе; накрая грабна отвертката и заръчка с нея, като я въртеше и извиваше, притискаше и дърпаше.

На килима изпадна нещо. Беше листче хартия, сгънато на стегнат правоъгълник.

Лежеше на пода и я чакаше да го вдигне.

И тя го вдигна, това сгънато листче, и го разтвори. Беше колкото обвивка от дъвка, изписано с безсмислени на вид поредици от букви и цифри.

23

Часовникът ѝ - нейният скъп коледен подарък - показваше 15:51. Кейт се огледа сред опустошенията в детската стая - разхвърляните дрехи, парчетата от разглобения скрин, пръснатите по пода инструменти.

Декстър щеше да се прибере след четирийсет минути, готов да подкара колата по дългия път за Холандия.

Кейт взе листчето и го постави разгънато на пода. Извади телефона от джоба си и го засне. Разгледа внимателно снимката, за да се убеди, че всичко се чете. После сгъна листчето и внимателно го пъхна обратно във вдлъбнатината.

Грабна отвертката и започна да сглобява по памет скрина. Беше сглобила вече толкова мебели от ИКЕА, че не ѝ беше нужно упътване. Можеше с вързани очи да напасне елементите, да вкара дюбелите, да завие винтовете, да постави всичко на място.

В 16:02 ч. Джейк се появи на вратата.

- Мамо? - каза той. - Какво правиш?

- Нищо, миличък.

- Мамо! Филмчето за Спондж Боб свърши.

Бзззът-бзззът!

- Не почна ли друго?

- Да, ама не ми харесва.

Бзззът-бзззът!

- Нищо не мога да направя по въпроса, миличък.

- Можеш да смениш канала.

- По дяволите, Джейк! - кресна тя; детето подскочи от ужас. - Не виждаш ли, че имам работа? Остави ме да си я върша!

Джейк заплака и се оттегли покрусен. Кейт се почувства ужасно, но наред с това беше на ръба на паниката.

До 16:13 ч. рамката на скрина беше напълно сглобена.

Тя въздъхна с известно облекчение. Колко можеха да ѝ отнемат чекмеджетата? Захвана се с първото, като си засичаше време. Оказа се по-сложно, отколкото бе очаквала, та минаха цели четири минути, преди да го сглоби. Скринът имаше шест чекмеджета.

Кейт се разбърза. Второто чекмедже беше по-лесно - никъде не се обърка, - но броят на дюбелите и винтовете си беше все същият. Сглоби го за три минути, но тъй или иначе нямаше да ѝ стигне времето.

- Мамо? - Този път беше Бен.

- Да. - Тя дори не обърна глава.

- Това е шкафът на татко.

- Така е - отвърна тя. - Татко го оправи предишния път.

- Лошо ли го оправи? Затова ли го оправяш отново?

Ооох! Как сега да му обясни?

- Не - отвърна тя. - Просто отново се е счупил.

Това си беше проблем. Напълно неочакван. Тя стана и отиде при детето.

- Само не казвай на татко, разбрахме ли се?

- Защо?

- Ще му стане мъчно.

- Защото се е изложил?

Именно, каза си тя наум. Изложи се, и още как.

- Точно така - каза тя на глас.

- О!

- Нека го запазим в тайна. Става ли? - Чувстваше се ужасно. Караше детето си да лъже, и то собствения си баща.

- Става! - отвърна възторжено Бен. Той обичаше тайните и си тръгна доволен.

Третото чекмедже ѝ отне две минути, но толкова бе отделила и за разговора с Бен. Часът беше 16:27.

Тя се огледа отчаяно. Разбира се, Декстър щеше да закъснее. Той винаги закъсняваше. Освен когато имаха семейно пътуване.

Просто нямаше как да свърши навреме. Вдигна предния панел на едно чекмедже и го нахлузи върху страничните дъски с дъното, без задна дъска, без дюбели и винтове. Някак си успя да скрепи паянтовата конструкция и внимателно, полека-лека, като я придържаше с ръце, я вкара в рамката... но като си дръпна ръката, предната дъска падна и из- трака на пода.

- Татко! - чу се глас отдолу

Кейт вдигна предницата на чекмеджето. Нахлузи я отново върху страничните дъски, удари я с юмрук и този път тя се закрепи.

- Здрасти! - извика ѝ Декстър от подножието на стълбището.

- Здравей! - отвърна тя.

После грабна следващото чекмедже и - шат-фрас! - повтори същата операция. Чуваше ги как си говорят долу, баща и синове, но не и какво си казват. Сякаш използваха някакъв таен език, който само те си разбираха.

Шат-фрас! - следващото чекмедже си отиде на мястото.

Чу стъпките му по каменното стълбище.

Оставаше още едно чекмедже. Нямаше да успее, не ѝ оставаше време дори да събере парчетата. С дясната си ръка вдигна последния преден панел, на най-долното чекмедже, а с лявата придърпа към себе си голяма пластмасова кофа, пълна с блокчета лего. Постави панела на мястото му и го подпря с кофата, за да не падне.

- Готови ли сме? - извика Декстър, този път от горната площадка на стълбището; всеки миг щеше да се подаде иззад ъгъла.

Тя обгърна с поглед остатъчния безпорядък - разпилените наоколо дрехи, кутията с инструменти, по дяволите! Грабна оранжевото одеяло от леглото на Джейк и го метна върху кутията точно в мига, когато Декстър се появи в рамката на вратата.

- Готови ли сме? - повтори той, като се оглеждаше наоколо. - Ама какво става тук?

Кейт отметна кичур коса от челото си и го затъкна зад ухото.

- Сортирах дрехите им. Има много, които са им умалели. Трябва да ги изхвърлим.

Погледът му се спря върху скрина, който не опираше плътно в стената.

- Хм...

- Извинявай, увлякла съм се.

Кейт прекоси стаята, искаше да е колкото се може по-да- лече от този скрин, от нескопосния си опит да прикрие пораженията. Вдигна от пода пътната чанта, която бе донесла в стаята им тази сутрин - защо не бе опаковала нещата още тогава?, - и я занесе до леглото.

- Само минутка - каза тя. - Ти готов ли си с твоя багаж?

- Да - отвърна той. - Още от сутринта. А ти?

Тя поклати глава.

- Е, добре - каза той, като вдигна чантата. - Аз ще опаковам нещата на момчетата.

Езикът ѝ беше залепнал за гърлото.

- Къде са купчините с умалелите дрешки?

- Аз... ъъъ... няма ги вече.

- А, така ли? - Той повдигна вежди. - Какво направи с тях? - Подозираше ли я? Или просто беше любопитен?

- Сложих ги в... ъъъ, в... кофата за текстилни отпадъци. Долу в мазето.

- Ама тя и за дрехи ли е? Аз пък си мислех, че е за стари кърпи, чаршафи... такива неща.

- И за дрехи - отвърна бързо тя. - Сортират ги на място, в депото за вторични суровини.

Можеше и да е вярно, кой знае?

- Хм. Е, добре тогава. - Той сложи ръка на рамото ѝ. - Върви да си опаковаш багажа.

Как да отклони предложението му? Да го прати на долния етаж, за да наглежда децата? Можеше ли да измисли някаква нова лъжа, за да не го оставя сам в стаята? Не.

А искаше ли той да остане сам в тази стая? Дали изобщо си даваше сметка какво става?

- Благодаря - каза Кейт. - Съжалявам, че се забавих.

Тя се обърна, излезе в коридора и се спря, напрягайки слух, за да го чуе какво прави в стаята. От там долитаха едва доловими звуци - дишане, шумолене на дрехи. Нищо, което да прилича на преместване на пластмасова кофа или из- тракване на дъска от скрин върху пода.

Кейт засъбира колкото можеше по-бързо нещата си за пътуването. Отиваха до Амстердам само за два дни, за че- тирийсет и осем часа. Както преди до Страсбург, Брюж, Кьолн. Имаше вече достатъчно опит с такива кратки пътувания и опаковаше багажа си по инстинкт - само най-необходимото, без нищо излишно. Едно двудневно пътуване не биваше да е кой знае колко различно от две целодневни излизания.

Тя нарами купчината с нещата си и я помъкна обратно към детската стая, подтичвайки притеснено по коридора...

Декстър беше застанал по средата на стаята и сгъваше оранжевото одеяло на Джейк.

Отдолу зееше отворената кутия за инструменти. Отстрани до нея се въргаляше електрическата отвертка.

Докато сгъваше одеялото, Декстър я изгледа втренчено. Не каза нищо.

Тя отиде до леглото на Бен, където лежеше пътната чанта, пълна с дрехите на децата. Напъха и своите при тях и дръпна ципа.

Декстър сложи сгънатото одеяло върху леглото и излезе, без да каже дума.

Кейт хвърли поглед към скрина. Предният панел на до- лното чекмедже се бе открехнал с няколко градуса. Пластмасовата кофа все още го подпираше и той не беше паднал на пода, но от пръв поглед се виждаше, че не се крепи на нищо. И че ако някой дръпнеше кофата, щеше да изпадне. Виждаше се, че нещо не е наред.

Дали Декстър бе погледнал натам?

Каналите на Амстердам проблясваха в студената нощ с безброй светлини от улични лампи, ресторанти, барове, къщи. Щорите на всички прозорци в частните домове бяха вдигнати, завесите дръпнати встрани, хората си седяха в дневните и трапезариите, четяха си вестниците или си пийваха вино, вечеряха или гледаха телевизия, без да се крият от съседи и случайни минувачи, от света.

Декстър откри място за паркиране в близост до хотела, на един от каналите, и бавно плъзна колата с муцуната напред, сантиметър по сантиметър, защото между павираната улица и триметровата пропаст нямаше преграда. Плати си за паркинг мястото - 45 евро за 24 часа - и постави от вътрешната страна на прозореца талона, издаден от колонката. Само допреди няколко месеца не знаеше как става това. Но сега тези полезни умения му се бяха превърнали във втора природа: разгадаването на инструкции на непознати езици, натискането на копчета, прокарването на кредитната карта през процепа, пазенето на картонения билет в портфейла, за да бъде вкаран повторно в апарата за таксуване, или пък поставянето на това хвърчащо листче върху таблото зад предното стъкло, за да го духне течението при внезапно отваряне на вратата.

Декстър беше станал много по-оправен отпреди. Знаеше как се паркира.

Минаха по моста и поеха бавно покрай канала; от двете страни се издигаха достолепни стари къщи от червени тухли с огромни светещи прозорци и входни врати, боядисани с един и същ тъмнозелен, почти черен лак. За стотен път Кейт репетираше наум въображаемия разговор помежду им: Декстър - щеше да му каже, -Джулия и Бил са от ФБР, работят за Интерпол. Мислят, че си откраднал петдесет милиона евро. Знам, че имаш тайна банкова сметка, и съм склонна да вярвам, че наистина си го направил. Но за мен сега най-важното е да действаме така, че да не те хванат.

Декстър щеше да я попита: А ти откъде знаеш за банковата сметка?

И тогава Кейт щеше да му разкаже как е разглобила скрина и е открила листчето.

Значи изведнъж, просто така, ти хрумна да ме шпионираш?

От този момент на разговора въображението ѝ изневеряваше. Това беше въпросът, за който нямаше отговор, постъпката, която по никакъв начин не можеше да обясни. Не беше точно така, щеше да отговори тя. И после? Какви щяха да бъдат следващите ѝ думи? Не се сещаше какво да му каже, което да не доведе неумолимо до самопризнанието: Аз съм работила петнайсет години в ЦРУ.

За пореден път - стотен, хиляден, кой можеше да каже? - тя смени мислено темата. Беше ѝ студено на тази ветровита амстердамска улица, освен това беше и гладна.

- Какво ще кажеш да влезем тук?

Декстър беше застанал пред вратата на един ресторант с дървена ламперия, маси без покривки, големи мътни огледала, дебели рафтове, отрупани с бутилки - всичко вътре беше някак грубовато, недодялано, но уютно и приветливо.

Оберкелнерът ги отведе до последната свободна маса в основния салон, останалите бяха заети от жизнерадостни компании и влюбени двойки - беше петък вечер. Всяко ястие в менюто изглеждаше примамливо, всички специалитети, които сервитьорката им описа, звучаха страшно апетитно. Освен това бяха примрели от глад. Трябваше да хапнат нещо по пътя, но се сетиха, когато вече беше късно - бензиностанциите и крайпътните мотели бяха останали назад, в покрайнините на града.

Бяха залъгали децата с десертни блокчета. Жабката на колата беше пълна с такива.

Сервитьорката им донесе бирите и безалкохолните напитки, кафяви и оранжеви в тежките чаши, които стовари сърцато върху дървената маса. Както обикновено, децата си носеха книжки за оцветяване и се захванаха за работа. Възрастните знаеха как се паркира в непознати градове; децата - как да се забавляват в ресторанти, далеч от къщи.

- Какво правеше с инструментите от кутията?

Ей така, изневиделица. Когато най-малко го очакваше, четири часа след случката.

Кейт не отговори; мозъкът ѝ работеше на пълни обороти.

Декстър не допълни, не поясни, нито повтори въпроса си, отказвайки ѝ повече отсрочка.

Тя не помнеше лъжата, която си бе приготвила преди за един непроведен разговор.

- Ами, ъъъ ... нещо прозорецът...

Забеляза, че Бен слушаше внимателно. Трудно бе да се каже дали според него това е забавно или сериозно; дали щеше да я изпорти пред баща си или не.

- Трябваше да оправя щората на прозореца. - Тя взе мигновено решение. - Момчета! Хайде да се мием!

- Аз ще ги заведа - каза Декстър. - Хайде, Бен! Джейк!

Декстър се надигна, хвана момчетата за малките ръчички и ги поведе към тоалетната. Някъде по средата на разстоянието Бен се обърна, погледна майка си и ѝ се усмихна дяволито.

Понеже Декстър бе предложил Амстердам, за да се види с приятел - идеята беше изцяло негова, - той бе избрал хотела и лично бе направил резервациите. Хотелът изглеждаше по-скъп от обичайното. Четири звезди, но клонеше по- скоро към пет, отколкото към три.

Докато Декстър ги регистрираше нарецепцията, Кейт и децата останаха да чакат във фоайето върху едно плюшено канапе с резбовани дървени части; стените бяха с копринени тапети и гипсови орнаменти, които продължаваха нагоре по високия пет метра таван.

- Бен? - прошепна Кейт. - Каза ли на татко какво правех?

- Кога?

- Горе. В стаята ти.

- Кога да му кажа?

- Докато бяхте в тоалетната, в ресторанта. Или изобщо. Каза ли му какво правех в стаята ти?

Бен погледна към по-голямото си братче, сякаш търсеше обяснение или подкрепа. Но Джейк си беше гушнал мечето и смучеше палец, почти заспал. Помощ нямаше.

- За шкафа, дето татко не го беше оправил добре? - попита Бен.

- Точно така - отвърна Кейт. - Е, каза ли му?

Декстър се обърна за миг, погледна Бен, усмихна му се и отново насочи вниманието си към рецепциониста.

- He - отвърна Бен, също усмихнат.

- Бен! Истината ли ми казваш?

- Да, мамо. - Все така усмихнат.

- А тогава защо се усмихваш така, миличък?

- Не знам...

Децата заспаха моментално върху разтегнатия диван, обърнати едно към друго, гушнали помежду си мечето.

Кейт съзнаваше, че е било абсурдно от нейна страна да не заподозре досега Декстър. Но поне си даваше сметка на какво се е дължал този абсурд: един лъжец избягва да си мисли, че и други освен него може да са лъжци, защото от това следва, че и те би трябвало да го подозират и рано или късно ще го хванат.

Декстър излезе от банята по бели боксерки и бяла тениска; къдрави косми стърчаха от бледите му ръце и крака. Един светъл мъж, който от месеци не се беше излагал на слънце.

Той легна в кревата и скръсти ръце в скута си. Не посегна към книга, не каза нищо. Лежеше, без да мърда, без да издава звук. Кейт не смееше да погледне към него, да види изражението на лицето му, да отгатне мислите му. Не искаше да започва спор, нямаше намерение да встъпва в диалози с него.

Но същевременно много искаше този разговор. Нуждаеше се от него, за да излезе на чисто. Да престане с трупането на тайни, с измислянето на отговори на незададени въпроси.

Обзета от внезапна решителност, Кейт затвори пътеводителя, който се правеше, че чете; блъскащите се в съзнанието ѝ мисли свистяха оглушително. Тя се обърна към него и отвори уста, готова да си каже всичко или поне част от нещата, за да ѝ олекне.

- Декстър - започна тя, полуобърната към него, - аз...

И се спря по средата на изречението, на мисълта си, на всичко. Декстър спеше дълбоко.

Отидоха в Музея на Ван Гог и на Пазара за цветя; беше зима и нямаше кой знае какво за разглеждане. На пазара продаваха луковици, градинарски лопатки, пакетчета със семена. Кейт и Декстър се разбраха, че къщата на Ане Франк ще повдигне твърде тягостни теми и въпроси без отговор, затова решиха да я пропуснат.

Когато дойде време да подкупят децата, влязоха в един магазин за играчки и им дадоха картбланш да си изберат която си искат кутия с лего. Стига да не е много голяма.

- Аз ще им правя компания - предложи Декстър, който само смътно си даваше сметка за дебатите, съображенията и преговорите, които щяха да възникнат.

И така, Кейт излезе обратно на Хартенстраат, по която се блъскаха обичайните за събота следобед тълпи, загърнати в палта и с нахлузени ниско шапки, пушещи и смеещи се, пеша и с велосипеди. С периферното си зрение тя зърна в края на карето женска фигура. Позна я по стойката, по осанката, по ръста и теглото въпреки голямата черна шапка и вълнената пелерина. Гледаше съсредоточено в една витрина, която представляваше огромно, безупречно излъскано стъклено огледало.

Жената не бе очаквала Кейт да излезе толкова бързо от магазина, след десет секунди. Определено не го бе предвидила. Беше направила грешката да се успокои, да се отпусне и разкрие. И Кейт я хвана.

Днес, 13:01 ч.

Кейт отключва чекмеджето на бюрото и касата в него. Вдига беретата - много олекнала без пълнителя. Гладкият черен метал е студен.

Поглежда малката снимка в старинна кожена рамка на бюрото си: засмени, момчетата газят в прибоя на Сен Тропе. Оттогава е минала повече от година. Те са с бронзов загар, косите им са изрусели от слънцето, зъбите им блестят. Отраженията на златните лъчи трептят по морската повърхност- късен следобед в края на юли.

В крайна сметка Декстър бе оставил на нея решението къде да живеят. Той твърдеше, че предпочита глухата провинция или малките градчета в Тоскана или Умбрия, в Прованс или на Лазурния бряг, дори в Коста Брава. Но Кейт с право подозираше, че Декстър никога, за нищо на света не би се заселил в някаква си провинция. Целта на този спор беше единствено да се признае за победен. Искаше да ѝ даде усещане за надмощие, сякаш бе успяла да му се наложи, да реши от името на двама им въпреки волята му.

Кейт не можеше да не го заподозре, че през цялото време я е манипулирал за всичко. Това беше огромен обрат след годините, през които си бе въобразявала, че той е най- непригодниятза манипулатор човек, когото познаваше.

Нейният - вероятно излишен - аргумент в полза на Париж беше главно заради децата. За да получат добро образование, да растат в космополитна среда, да не бъдат изнесени и разглезени; не искаше да се увличат единствено по тенис и ветроходство, а когато станеха студенти, тя и Декстър можеха да се преместят в Прованс.

Кейт се обляга назад в стола си с пистолет в ръка и си мисли за тях - за онази двойка, за онези непознати, които смяташе за свои приятели, само преструващи се на врагове. И за нейния съпруг, който се бе оказал невероятен подлец. И за собственото си поведение, едновременно спорно и оправдано. Както и за това, което предстоеше да направи.

Тя плъзга пълнителя в беретата, докато щракне. Повдига твърдия капак на дъното на ръчната си чанта, напомнящ тайната преграда в старото куфарче на Декстър, където бе крил телефона си. Пуска пистолета и захлупва капака.

Пресяга се към вечно разхвърляния рафт с книги и изключва мобилния телефон от зарядното устройство. Този апарат не е ползван повече от година и половина, но тя се грижи да е винаги зареден. Натиска копчето, изчаква го да заработи и набира по памет дългия номер. Такива номера не се записват в телефонни тефтерчета.

Гласът отсреща - на жена, която казва „Bonjour“-звучи непознато, но тя не е и очаквала друго.

- Je suis 602553- казва Кейт.

- Un moment, madame.

Кейт поглежда навън през прозореца към мансардните покриви на „Сен Жермен“; вдясно остават Сена и Лувърът, вляво се вижда Айфеловата кула. Слънцето наднича през облаците зад нея, тя не може да го види, но лъчите му оцветяват в златисто панорамата на града, правят го да изглеж- j да нереално красив.

- Да, мадам. До дамската тоалетна в „Бон Марше“. След петнайсет минути.

Тя поглежда часовника си.

- Merci.

Излиза забързано, за пореден път днес, слиза с асансьора до партера, минава през тунела под сградата и излиза на улицата, където Рю дю Бак се влива в булевард „Распай“, смесва се с гъстите обедни тълпи, пробива си път в универсалния магазин, качва се нагоре с ескалатора, заобикаля няколко жени в преддверието към тоалетните, където об- щественияттелефон вече звъни.

- Ало-казва тя, затваряйки вратата след себе си.

- Ах, как се радвам да чуя гласа ти - казва Хейдън. - Толкова време мина...

- И аз също - отвръща тя. -Трябва да поговорим на четири очи.

- Проблемли има?

- Всъщност не. По-скоро решение.

Той не отговаря.

- Може ли да се видим в четири?

- В Париж? Боя се, че не. Аз съм... как да ти кажа... не съм близо.

- Но не си и далеч. А пък, ако не се лъжа, имаш на разположение самолет.

Преди година Хейдън е получил повишение, въпреки че цял животе бил оперативен работник, а не администратор. Сега, колкото и странно да ѝ се струва това, е вторият най- важен човек, отговарящ за Европа. Полага му се личен самолет. Както и последната дума относно кадрите: от младшите служители в Лисабон и Сицилия до шефовете на бюра в Лондон и Мадрид. А също и в Париж.

Той отново мълчи.

- Помниш ли петдесетте милиона евро, откраднати от онзи сърбин? - пита Кейт.

Пауза.

- Разбирам.

- В четири?

- Хайде нека да е в пет.

24

Кейт се учудваше на себе си. Колко дълбоко си беше заровила главата в пясъка! Как не бе обръщала внимание на онова, което отдавна би трябвало да е забелязала: че семейство Маклийн следяха от месеци насам всяка тяхна стъпка.

Джейк ѝ махаше с ръчичка зад витрината и Кейт отвърна на поздрава му. Декстър и момчетата се бяха прехвърлили в друг магазин - този път за шоколад, - докато тя бе останала на улицата. Виждаше разширените им от възторг очи, сочещите им показалци, молещите пози. Деца в сладкарница.

Бе решила да се престори, че не е познала Джулия. Обърнала се бе с гръб и се бе направила, че гледа по посока към Хартенстраат, за да даде възможност на опашката си от ФБР да се измъкне незабелязано, без да знае със сигурност дали е била засечена или не.

Сега Кейт беше застанала на някаква друга улица, трескаво връщайки се в мислите си назад към момента, от който вече знаеше със сигурност, че е започнало следенето им: онзи дъждовен ден към края на септември, преди три месеца. Беше истински порой, от небето се стелеха водни завеси на паркинга пред мола „Бел Етоал“ в Страсен. Тогава Джулия ѝ бе поискала ключовете от колата под претекст, че е забравила вътре телефона си, като бе настояла Кейт да не отива с нея, да не се мокри, да си остане на сухо. Тогава тя бе поставила в колата нещо дискретно, неоткриваемо, след което бе настигнала приятелката си с тържествуваща загадъчна усмивка като на Мона Лиза.

От този момент нататък Бил и Джулия знаеха къде се намираше Кейт във всеки момент.

Бяха ги проследили още следващия петък следобед, когато Кейт и Декстър тръгнаха с колата си на юг по шосе АЗ, пресичайки границата с Франция, подминавайки ядрените реактори край Тионвил, и при Мец взеха разклона за Рен по А4. Най-вероятно след това отклонение Бил и Джулия бяха решили да ги догонят, метнали се бяха в малкото беемве и бяха тръгнали с пълна газ по следите им, скъсявайки бързо дистанцията по време на тричасовия преход към Париж, като бяха намалявали скоростта до 140 км/час вероятно само на местата, където джипиесът сигнализираше за полицейски камери. Или по-скоро не. В края на краищата какво му пукаше на ФБР от европейските глоби за превишена скорост?

Докато Кейт и Декстър търсеха място за паркиране в Париж, семейство Маклийн може би бяха още на магистралата, препускайки през Шампан. Беше по гроздобер и коларските пътища между лозята бяха осеяни с камиони, оставени за през нощта. Бяха засекли комбито на Кейт в един мърляв обществен гараж и бяха тръгнали от хотел на хотел в околността, докато не бяха открили един, в който имаше апартамент, регистриран на името на мосю и мадам Мур. Бил и Джулия си бяха наели стая наблизо и бяха започнали наблюдението.

Семейство Мур бяха лесни за проследяване. Движеха се бавно, винаги заедно, ползваха само метрото и никога таксита, ходеха по оживени улици. През цялото време се придържаха към обществени места.

Вероятно Бил и Джулия се редуваха на смени по десетина минути - единият следеше семейството, а другият вървеше малко по-назад, - като изчакваха удобния момент за привидно случайна среща пред някоя туристическа забележителност по-късно същата вечер, за да се присламчат към тях. Вече бяха проверили по телефона в хотела им и знаеха, че предлага бавачки за малки деца; вече не се съмняваха, че ще си изиграят добре картите, че Кейт и Декстър ще приемат поканата им за една пиянска нощ по заведенията, за танци в някой моден нощен клуб, за ускорено сближаване, евентуално интимност.

Цялата тази спонтанна веселба в събота вечер беше внимателно режисирана. Дори нападението на тротоара беше инсценировка с подставени лица.

И всичко това бе започнало преди три месеца.

Декстър криеше нещо - наистина ли бе откраднал петдесет милиона евро? - и онези двамата от ФБР бяха плътно по петите му. Следваха всеки негов ход, всяка негова крачка - от Люксембург през Белгия и Холандия го бяха проследили чак до Амстердам. Бяха близо до целта, ако се съдеше по стремежа им да не го изпускат от очи дори за един уикенд. Защо ли?

Момчетата изприпкаха от магазина за шоколади, вдигнали победоносно плячката си: „Мамо, виж!“ - тържествуващи, наивни и невинни.

Кейт се усмихна на децата си, макар вътрешно да трепереше от смразяващ ужас.

- Чудесно, сладури!

Каквото и да се случваше около нея, очевидно развръзката беше близо. Кейт можеше само да се надява историята да не приключи с насилие. Но трябваше да е готова за всичко.

Беше сама на един мост и гледаше нагоре към синьото привечерно небе, по което се носеха подгонени от вятъра рехави облаци - разтеглени щрихи в бяло, сиво и сребристо, нанесени с гигантска четка. Светлините в прозорците и фарчетата на велосипедите бяха запалени, ярки петна се отразяваха във водите на канала.

Декстър бе отвел момчетата в хотела да погледат телевизия преди вечеря. Срещата им с неговия досаден приятел Брад беше чак в осем.

От отсрещната страна на моста бутиците бяха по-нарядко, после свършваха; откъм една двойка младежи с растафариански прически се носеше сладникавият мирис на марихуана.

Кейт откри банка и влезе в малкото преддверие с банкоматите. Разтвори портфейла си, но не посегна към обичайните кредитни и дебитни карти, а бръкна с палец в една вътрешна преграда с половин дузина карти, които не ѝ трябваха за нищо в Европа, но си ги носеше ей така, за всеки случай: ламинираната карта със социалноосигурителния ѝ номер, старата ѝ служебна карта, членската ѝ карта от фитнес клуба. А между тях имаше и една дебитна карта от американската разплащателна сметка, която бе открила и поддържаше на свое име. Сметката, за която Декстър не знаеше.

Изтегли лимита: хиляда евро.

Изтегли и допустимия максимум от съвместната им люксембургска банкова сметка - още хиляда. После още по хиляда от две кредитни карти.

Когато излезе на улицата, тук-там вече светеха червените фенери. Жените бяха отпуснати и непривлекателни - азиатки с провиснали гърди, преливащи от пристегнати дантелени корсети, по жартиери, на високи токове.

Кейт се отби в един минимаркет и купи руло найлонови пликчета, тиксо и бутилка минерална вода. Беше ожадняла от напрежението.

Напред улицата се стесняваше, витрините на публичните домове ставаха все по-нагъсто. Мина покрай шест жени една до друга, всичките симпатични тъмнокоси европейки; зад ъгъла започваха чернокожи с начервени месести устни и едри задници. Сякаш бяха разделени по категории като стока в универсален магазин.

Влезе в едно осветено бистро, което отвън ѝ се стори чисто и безопасно, но вътре беше малко по-страшничко. Поръча си кола, постави няколко монети на бара и бързо я изпи. После се запъти към задната част на заведението, откри знака за тоалетната, който сочеше надолу, към зловещо вито стълбище. В подножието му имаше двама мъже, погълнати в някаква тайнствена сделка.

- Извинете - каза тя, като се провря бързо покрай тях и заключи отвътре вратата.

Извади рулото найлонови пликчета от джоба си, откъсна едно по перфорацията и изхвърли останалите в кошчето за отпадъци. Измъкна дебелата пачка едри банкноти, отброи няколко по сто евро и ги натъпка в десния си джоб, после няколко по двайсет, които сложи в левия. Остатъка от четирите хиляди евро пъхна в найлоновото пликче, притисна го между дланите си, за да изкара въздуха, след което го залепи с тиксо.

Седна върху капака на тоалетната чиния и свали левия си ботуш. Когато кръстосваше крака, Кейт винаги премяташе десния върху левия. Не знаеше дали ще ѝ се случи да кръстоса крака - нямаше представа как ще се развие цялата противна сцена, ако изобщо се стигнеше дотам, - но предпочиташе да е подготвена, отколкото да съжалява после.

Ботушът беше с нисък ток, но щеше да свърши работа. В задната част на подметката, зад свода на стъпалото, имаше достатъчно място, където да закрепи с тиксо найлоновото пликче с парите.

Отвън, на тротоара, разни мъже тъпчеха на място, разменяйки си бързи погледи в червеникавия полумрак. Сред тях имаше шумни, превъзбудени младоци на групички по трима-четирима, които си даваха кураж, като се перчеха и надуваха един пред друг, за да компенсират неопитността си. Имаше и костюмирани мъже на средна възраст, някои плахи, други нагли, или просто такива, на които не им пукаше какво си мислят хората, все пак на такова място всеки идваше с определена, недотам чиста цел. Както и навсякъде другаде.

Кафенетата бяха препълнени, от вратите им се чуваше глъч, наоколо се разнасяше остра миризма на трева.

Млад мъж срещна погледа ѝ, в очите му имаше смътна покана. Тя го огледа преценяващо и отмина.

Движеше се по протежение на друг канал, много различен от онези, които бе виждала в хубавите квартали на Амстердам. Тук имаше само сексшопове, стриптийз клубове и витрини с червени фенери. От вратата на някакъв бар се разнесе пиянски смях, някой ломотеше нещо на английски с австралийски акцент, смутен женски кикот отвръщаше на шегите му.

Друг мъж потърси погледа ѝ; беше по-възрастен и някак по-обръгнал. Кимна ѝ и тя отвърна на кимването му. Мъжът каза нещо на холандски и тя забави крачка, но не отговори.

- Трябва ли ти нещо? - Акцентът му беше от Карибите; и той като нея беше чужденец.

- Ами да.

В устата му проблесна златен зъб.

- Какво?

- Нещо специално - отвърна тя. - От желязо. С олово вътре.

Усмивката му изстина.

- Не мога да ти помогна.

Кейт бръкна в левия си джоб и извади двайсетачка.

- А кой може?

- Потърси Дитер в сградата на ъгъла. - Мъжът посочи с глава надясно и къдриците му в стил Боб Марли се разлюляха.

Тя продължи по тротоара покрай тесния канал, следвана от звуците и вонята на вертепите. Спря се пред един клуб, предлагащ секс на живо; цветните рекламни плакати отвън не оставяха никакво съмнение относно репертоара на заведението. Отпред беше застанал мъж с лъскав черен костюм, тясна кожена вратовръзка и островръхи обувки. Той внимателно наблюдаваше кой влиза и излиза. Погледите им се срещнаха.

- Guten tag.

- Здрасти. Ти ли си Дитер?

Мъжът кимна.

- Търся нещо. Един приятел ми каза, че можеш да помогнеш. Трябва ми желязо.

Дитер я изгледа объркано.

- Арматурно?

- Не - отвърна тя. - Стомана. - Насочи показалец към него и потупа отгоре с палеца си.

Дитер поклати глава.

- Невъзможно.

Кейт извади две сини двайсетачки от джоба си и ги протегна към него. Мъжът направи гримаса и отново поклати глава.

Тя извади нова банкнота, този път стотачка.

Дитер погледна зелената хартийка; цифрата 100 се виждаше ясно.

- Ела с мен - каза той и прибра банкнотата.

Обърна се и закрачи нервно, като се оглеждаше насам- натам; явно се чувстваше неловко извън познатите води на секс услугите.

Минаха по един мост и поеха по оживена тясна улица с привлекателни проститутки на всяка витрина - популярна дестинация за масовия потребител - секс без извращения.

От там свиха в още по-тясна и тъмна уличка, по-скоро пасаж от голи тухлени стени с два-три червени фенера.

Дитер спря пред една червена витрина; Кейт се закова зад него. Хубавичката блондинка вътре огледа първо него, после Кейт, накрая стана и безмълвно отвори вратата. Лъхна ги миризма на тамян, цигарен дим и белина. Дитер заобиколи момичето и влезе за малко в мизерната ѝ стаичка; старателно оправеното легло беше заобиколено отвсякъде с огледала. Тя избягваше погледа на Кейт.

После тръгнаха по тясно коридорче, облицовано с евтина шперплатова ламперия без украса. Тъмно паянтово стълбище в дъното водеше в неизвестна посока.

Кейт се спря; започваше да се притеснява.

- Ела - подкани я мъжът, като ѝ махна с ръка. В жеста му нямаше нищо успокоително. - Хайде.

Заизкачваха се по скърцащите стъпала, докато стигнаха до друг, наскоро реконструиран коридор. Евтините дъски се тресяха под стъпките им, до ушите на Кейт достигна приглушено думкане на рап музика, редуваха се ту плътен глас, ту електронно квичене, вече се различаваха и думите на английски - недвусмислено вулгарни и брутални.

От мокет преминаха върху застлан с керамични плочи под, коридорът се разшири, таванът стана по-висок, сякаш от бордей бяха преминали в дворец, по чудо скрит от човешки погледи в този западнал квартал. Изправиха се пред голяма двукрила врата, Дитер погледна през рамо към нея, после бутна двете крила навътре...

Кейт обхвана с поглед хаоса в огромното помещение.

Навсякъде върху персийските килими бяха разхвърляни дивани, канапета, лежанки, ниски масички, лампиони с копринени абажури и стойки от алабастър; в двата края имаше мраморни камини, а на отсрещната стена огромни прозорци гледаха към канала. Наоколо се виждаха половин дузина момичета в различна степен на разголеност; главата на едно от тях се намираше в скута на татуиран мъж с множество пиърсинги и яростно изражение на лицето, който я беше сграбчил за косата на тила и енергично я движеше нагоре-надолу. Рижава глава, наведена над ниска масичка с огледална повърхност, се отметна рязко назад, шмъркайки белия прашец от огледалото; после мъжът се разтърси като мокро куче, дългата му сплъстена коса го шибаше през лицето като камшик.

- Ееехааа! - изрева рижавият. - Сууупер! - Той обърса носа си и едва тогава видя първо Кейт, после Дитер. - Коя е тая?

Дитер вдигна рамене.

- Търси нещо.

- Ти познаваш ли я?

- Не, изобщо.

- Атакааа...

Дитер отново вдигна рамене, обърна се и си тръгна, като затвори вратите след себе си, доволен, че се е отървал от Кейт и нейните притеснителни въпроси.

- Анжелик? Пребъркай я.

Момичето се надигна мудно в целия си ръст от метър и осемдесет; беше почти гола, по бикини и обувки с остри като шило токове. Рижавият я наблюдаваше похотливо. Анжелик беше със страхотно тяло и едва ли имаше повече от седемнайсет години. Тя пребърка Кейт, после се върна обратно на лежанката и забоде нос в списанието си. Четеше „Вог“.

- Кво искаш?

- Искам желязо.

Татуираният мъж отиваше към свършване, главата на жената се движеше бясно нагоре-надолу, направлявана от силната му ръка, докато тя се давеше и едва се сдържаше да не се разреве.

- Желязо, a? - ухили се рижавият. – Ш‘ти дам аз на теб едно желязо. Я ела, малката, да ме хванеш за желязото...

Кейт се усмихна любезно.

- Искам пистолет, тъпо шотландско говедо!

- Ааа! - изстена татуираният.

- Квооо? Чу ли я кви ги дрънка, Колин?

- Ааах! Ооо! - Колин държеше момичето за косата и движеше главата ѝ като марионетка. - Не ме разсейвай, Ред!

- Пищов, а? Т’ва ли искаш, курво?

Кейт не отговори.

- Коя си ти, ма, да не си ченге? Къде ти е жицата?

- Нямам жица.

- Я покажи!

Кейт го погледна в очите; мъжът не мигна.

- Върви на майната си!

Тя изчака още секунда-две, приковала очи в неговите, после бавно свали якето си и го хвърли на земята, без да изпуска погледа му.

С едно рязко движение свали пуловера си през глава и косата ѝ изпука от статичното електричество. Пресегна се назад с ръка и смъкна ципа на полата, която се свлече на пода. Измъкна краката си и направи крачка напред с ръце на хълбоците.

- Американка ли си? - попита той.

Останала по ботуши и бельо, Кейт не отговори.

- Всичко. - Той пошава с пръсти към нея. - Свали и останалото.

- Ходи се шибай.

- За кво ти е пистолет, малката?

В този момент Кейт искаше само едно: да си облече дрехите и да се махне от там, но с усилие на волята си наложи да запази самообладание и да остане на място; с всяка изминала секунда унижението ѝ преминаваше в победа.

- Колин? Кво имаме кат’за нея?

Колин закопча ципа на черните си джинси и се надигна от канапето; беше гол от кръста нагоре, белезникавият му торс беше покрит с неразгадаема плетеница от избледнели татуировки. Той се наведе над огледалната маса и шмръкна една линия бял прах. После се изправи, прекоси стаята, отвори едно чекмедже и надникна вътре.

- Берета - каза той.

- Уха! - Ред се усмихна. - Хубав патлак. Намерих го миналата седмица на улицата.

Кейт не желаеше да слуша повече тъпотиите му и грубо го прекъсна:

- Дай да го видя.

С едно плавно движение Колин изкара пълнителя от беретата и подхвърли лъскавото парче стомана към Кейт в другия край на стаята - ловък петметров пас, който тя улови във въздуха без усилие. Без да бърза, заоглежда оръжието - колкото да се убеди, че е в изправност, толкова и да покаже на тия дебили, че не могат да се бъзикат безнаказано с нея. „Берета 92FS“ беше най-масовият пистолет в света, „Тойота Корола“ сред огнестрелните оръжия. Този изглеждаше в добро състояние.

- Две хиляди - каза тя.

Не попита Ред за цената, не желаеше да му даде инициативата в преговорите. Окончателната сума подлежеше на договаряне и нямаше да има нищо общо с някаква обективно определена стойност на стоката. Можеше да е петдесет евро, можеше да е двайсет хиляди - толкова, колкото Ред бе в състояние да измъкне от нея, или толкова, за колкото Кейт успееше да го уговори.

- Я се разкарай! Цената е десет.

Тя се наведе и вдигна полата си от пода. Закопча ципа.

- Осем - каза той и от този момент тя вече знаеше, че ще спечели.

- Две и петстотин. - Кейт извади косата си над яката на пуловера.

- Изчезвай от тука, тъпа кучко!

Тя вече си обличаше якето.

- Пет и нито цент по-малко.

- Три.

- Да го духаш!

Тя вдигна рамене и се извърна да си ходи.

- Четири!

- Три и петстотин. - Тя се усмихна. - Ако щеш.

Ред се опита да я изпепели с поглед, но знаеше, че усилията му са напразни.

- Три и петстотин - повтори той. - Плюс една свирка. Кейт се изсмя против волята си - ситуацията беше абсурдна.

- Направи си я сам - отвърна тя.

Рижият се ухили широко.

- Т’ва - каза той - със сигурност няма да стане.

Кейт много държеше да отидат в Природонаучния музей, който се намираше до един от кейовете на пристанището. След това на обяд, после на сергиите пред някаква църква, където тя дълго се пазари и накрая купи един ръчно рисуван фаянсов поднос и комплект сребърни прибори за хранене. И накрая предложи да седнат някъде на кафе със сладкиши за децата.

Беретата лежеше тежко на дъното на чантата ѝ под масата, но още по-тежко притискаше съзнанието ѝ.

Декстър сподели, че Брад е станал непоносим досадник през десетте години, откакто не работили заедно. Преместил се беше в Ню Йорк, за да се занимава с някакви още по- завързани операции в помощ на новосъздадени хай-тек компании. Па няколко пъти спомена новата си длъжност - директор по маркетинга на нещо си - и още толкова пъти изтъкна, че си търси жилище на престижен адрес, че летува в еди-какъв си снобски курорт и че еди-какво си и еди-що си в този дух. Кейт, която винаги бе смятала Брад за особено противен, беше доволна, че най-после и Декстър е дошъл на нейното мнение. Ню Йорк бе спомогнал противността му да разцъфти.

Ако Декстър наистина бе свил отнякъде петдесет милиона, поне не беше прихванал нищо от просташкото самодоволство на приятеля си.

Кейт си поръча още едно кафе. Гледаше да ѝ мине някак денят, след един часа да стане два, след два - три, за да е сигурна, че когато се приберат в Люксембург, ще е късно и децата веднага ще си легнат, по възможност без да палят лампите в стаята си. Така Декстър нямаше да получи възможност да огледа разглобения скрин в детската стая - доказателство за подозренията ѝ, за направеното разкритие.

Колата им се носеше по магистралата през равния холандски ландшафт; на всеки два-три километра имаше изход към градче или село. По залез вече бяха в задръстванията по околовръстното шосе на Брюксел, откъдето поеха на юг през притъмнялата пустош на Валония - десетки километри гористи хълмове, дерета, сгъстяващ се мрак и нищо, нищо и пак нищо.

Кейт поглеждаше през прозореца към тъмните Ардени, където се бяха водили някои от най-кръвопролитните битки на Първата световна война. А също и Арденската офанзива - най-голямата и кървава - през Втората. Това се бе случило преди шейсет и повече години. А сега? Сега между Германия и Франция нямаше дори граница, както нямаше между Белгия и Люксембург. Такава касапница заради някакви си граници, на които сега дори не се налагаше да показваш паспорт, за да преминеш от Тройния съюз в Антан- тата.

Джордж Патън беше погребан в Люксембург близо до училището на децата. Заедно с още пет хиляди американски войници.

Германският автомобил мъркаше тихо със 150 км/час, порейки с муцуната си гъстата мъгла. Шосето, което ту се изкачваше, ту слизаше по склоновете на притихналите хълмове, беше пусто. Идеално място за изчезване.

25

Осем сутринта. Осем и пет. Осем и седем. Време беше да тръгват за училище - веднага, намига!, - но Декстър все още се мотаеше вкъщи; току-що бе станал от леглото и си вземаше душ.

Ако Кейт излезеше сега, Декстър щеше да остане сам в апартамента. Можеше да провери скрина и да види, че го е разглобявала. Или да бръкне в коша с прането и да открие беретата.

- Хайде, деца! - подвикна тя откъм кухнята, докато изваждаше пистолета от коша и го пускаше в ръчната си чанта. - Мама е готова!

Не, така не можеше да се живее.

- Ехо! - Тя затвори полека входната врата зад гърба си. Щрак!- Ехо!

Погледна към керамичната купа върху конзолната масичка в антрето, където Декстър държеше ключовете си.

- Декстър?

Изкачи се нагоре по стълбището, за да се убеди, че го няма, мина по коридора, влезе в спалнята им, надникна в банята. Отби се в стаята на момчетата и погледна към скрина - беше си в същия вид, както го бе оставила вчера, недокоснат, непоправен. Скоро щеше да се заеме и с него.

Слезе в дневната. Отвори вратата на кухнята и погледна и там за всеки случай. С всяка изминала секунда нервността ѝ нарастваше, цялото ѝ тяло трепереше.

Седна на бюрото и отвори лаптопа. Провери пощата си, печелейки време, отлагайки момента. Прочете нещо, което не я интересуваше; отговори на нещо, което не изискваше отговор. Дори изтри спама.

Не ѝ оставаше нищо друго, освен да се залови с това, заради което бе седнала.

Отвори фотоархива на смартфона си. Намери изображението на онова листче хартия с почерка на Декстър - номерата на сметките и паролите за достъп. Нямаше имена на банки. Но колко банки имаше в тази държава? Колко време щеше да ѝ отнеме да ги провери всичките? Половин час? Час?

Тя стана от стола. Отиде до кухнята, направи си кафе. Сякаш кофеинът щеше да ѝ помогне.

Върна се на бюрото и вдигна ръце над клавиатурата, обмисляйки откъде да започне. От най-лесното: банката, в която се намираше общата им сметка.

Кликна върху иконата в горната част на екрана. Появи се началната страница на банката и я подкани да въведе номера на сметката и паролата за достъп.

Тя погледна отново екрана на телефона си - странните комбинации от букви и цифри на снимката...

Посегна към клавиша за първата цифра - осем, върхът на пръста ѝ сочеше звездичката над цифрата, докато... мозъкът ѝ мислеше трескаво. Този компютър...

Сети се за Джулия. За деня, когато Джулия се бе появила неочаквано в апартамента ѝ с обяснението за прекъсната интернет връзка и я бе помолила да провери пощата си. Бе седнала на същия този стол, на същия този компютър, ръцете ѝ бяха шарили по клавиатурата.

Изведнъж всичко ѝ се изясни: Джулия не бе проверявала пощата си. Инсталирала ѝ бе шпионска програма, която да регистрира всеки сайт, който посещаваше, всеки клавиш, който натискаше, да препраща незабелязано цялата ѝ входяща и изходяща поща до компютъра на семейство Маклийн, да им показва всичко, което тя вижда на екрана, за да им откраднат номерата и паролите на банковите сметки, да следят движението на сумите по тях, резервациите им за хотели и полети.

Бил и Джулия бяха наблюдавали всички операции на компютъра им, но пътуването за Амстердам не беше организирано от този компютър.

Разбира се! Семейство Маклийн не знаеха къде отиват, нито за колко време; Декстър бе направил хотелските резервации от тайнствения си офис и от недостъпния компютър в него. Тоест ФБР не знаеше дали Кейт и Декстър Мур не са замислили бягство. Дали не са вече на път за остров Ман или за Хамбург, или Стокхолм. Решени да прекарат остатъка от живота си в укриване, в местене от град на град, в пътуване с фалшиви паспорти и сакове, пълни с банкноти.

Затова от ФБР бяха тръгнали по петите им, за да са сигурни, че заподозреният няма да се измъкне.

Кейт дръпна ръцете си от издайническата клавиатура.

- Ало, Клеър? Тук е Кейт, Кейт Мур.

- Кейт? Как си?

- Добре, благодаря. - Кейт забеляза познато лице, което в този момент минаваше край телефонната ѝ кабина в пощата. - Клеър, искам да те помоля за една необичайна услуга.

- Дадено, миличка. Каквото кажеш.

- Може ли да се отбия у вас и да ползвам за малко компютъра ти?

Кабинетът на Клеър се помещаваше зад стълбището за горния етаж и гледаше през малко прозорче към алеята за коли. Беше, общо взето, най-непривлекателният кът в голямата им буржоазна къща. Кейт проследи с поглед някаква кола, която минаваше по улицата, и се зачуди дали Бил и Джулия не я бяха проследили и до тук.

Започна с най-големите банки - онези, чиито имена се четяха по стени и билбордове навсякъде из страната, грееха нощем от покривите на сградите и се вееха от знамена по стадионите.

Върху листчето на Декстър имаше два номера на банкови сметки. Към първия имаше потребителско име и парола, както и друга информация; към втория нямаше нищо. Кейт не смееше дори да се пробва с него, просто нямаше шанс.

Но с първия имаше. Всичко стана учудващо лесно: десет минути след като се бе логнала в петата поред банка, първият номер се оказа валиден.

Тя си пое дъх и натрака паролата - също валидна.

След това трябваше да избере едно от трийсетина възможни изображения, което да съответства на думата „куче“, записана на хартийката; после да попълни липсващите букви в една дълга дума, за да се получи точно определено значение. Когато всичко беше изпълнено, на екрана се появи диалогов прозорец:

Обработваме данните по сметката Ви.

Един момент, моля.

Обработваме данните по сметката Ви.

Единм....

Екранът стана черен.

Кейт замръзна на мястото си, изпаднала в паника. Огледа се уплашено наоколо, като се питаше какво ли...

Екранът отново светна и се появи кратка информация по сметката, само най-основното, което Кейт жадно попи с очи.

Титуляр на сметката: „Люкс Трейд „Лmd.

Адрес: Рю деПен 141, Бигонвил, Люксембург

На страницата нямаше никакви цифри, обозначаващи суми или движения по сметката - само тази начал на информация, която не значеше нищо и не доказваше нищо. Кейт усети как я обзема отчаяние.

И тогава забеляза раздела „Активи“, грабна мишката, премести курсора и кликна, после в течение на няколко безкрайни мъчителни милисекунди не се случи нищо, след което екранът отново стана черен, преди да светне и по средата да се изпишат два кратки реда:

Наличност по спестовната сметка:

409 018,00 EUR

Това си беше една порядъчно голяма, при това неочаквана сума. Но твърде далеч от 50 милиона евро. Кейт въздъхна дълбоко от облекчение. Декстър не беше откраднал 50 милиона евро.

Тя гледаше замислено екрана, главата ѝ бучеше, мозъкът ѝ работеше трескаво... Какво ли можеше да означава това? Тази огромна разлика между четиристотин хиляди и петдесет милиона?

И в този момент забеляза раздела „Други сметки“.

Кейт препускаше през Люксембург със спортната кола на съпруга на Клеър в посока запад-северозапад. Постепенно магистралата отстъпи място на двулентови шосета с кръгови кръстовища и разклони; тя ускоряваше и забавяше, изчакваше и задминаваше. По радиото нямаше нищо интересно, нито музика, нито френска култура; унесена в собствените си мисли, Кейт се чувстваше като в лабиринт, където всеки път беше без изход.

Тя бе останала неподвижна цяла минута, вперила очи в екрана на компютъра, зяпнала от изумление.

Наличност по текущата сметка:

25 000 000,00 EUR

След това бе излязла от сайта на банката и бе изчистила историята на браузера, като за по-сигурно бе рестартирала компютъра, за да заличи всякакви следи от търсенето си, докато обмисляше следващите си стъпки.

После бе влязла в кухнята и с насилена усмивка бе помолила Клеър за нейно голямо учудване да ѝ заеме беемвето на Себастиан.

- Моята кола издава някакви странни звуци - бе ѝ казала тя. - А времето навън е ужасно. Не бих желала да ме остави на пътя в ден като този. Още утре ще я закарам на сервиз.

Пътят слизаше към долината на река Петрюс, която разделяше страната надве. На отсрещния бряг се нижеха по- полегати и заоблени склонове, водещи към ниски плата, прорязани с дерета.

Имаше голяма разлика между петдесет милиона евро, колкото от ФБР мислеха, че Декстър е откраднал, и двайсет и петте милиона, които Кейт бе открила в сметката му. Точно две към едно. Но все пак разликата беше количествена, а не качествена. И едната, и другата сума бяха огромни. Непосилни за човек на заплата.

Кейт караше през гора - от двете ѝ страни се издигаха дървета със стройни бели стволове. Постепенно дърветата станаха още по-бели, но не заради цвета на кората, а от скреж; температурата беше малко под нулата и утринната мъгла бе замръзнала по стволовете и клоните, по пътните знаци и електрическите стълбове - ефирни ледени кристалчета, ослепително бели, сякаш дошли от някакъв приказен, неземен свят.

Трябваше да има причина. Декстър беше добър човек. Ако бе извършил нещо лошо, едва ли беше без легитимно основание.

В края на краищата самата тя бе извършила най-лошото, което човек можеше да си представи. Но си оставаше добър човек, нали?

Половината от петдесет милиона...

Колата се стрелкаше през характерната пустош на нивите през зимата - черни и равни в празнотата си, сред които дори най-ниската барака стърчеше внушително. Хамбари, силози и едноетажни каменни къщички се нижеха покрай платното, което следваше трасето на средновековна пътека, разширена през Ренесанса в коларски път, впоследствие отново разширяван и през двайсети век павиран за автомобилен трафик, а отскоро и асфалтиран. През каква ли част от многовековната си история - не повече от 5 процента - бе изпълнявал сегашната си функция на... хм, второстепенно шосе?

А къде беше останалата половина? Сигурно в онази, Другата сметка, на която Декстър си бе записал единствено номера без всякаква допълнителна информация, потребителско име и парола. Защо му бе нужно да съхранява подробности само за едната сметка? За половината от парите?

Колата боботеше напевно по леко напукания асфалт на пътя.

Защото имаше съдружник. Може би онази Марлена? Или Нико? Или и двамата?

Кейт не ползваше джипиеса на Себастиан. Какъв смисъл имаше да кара чужда кола, ако можеха да възстановят маршрута ѝ по записа от устройството? Затова си бе взела карта, която поглеждаше редовно по виещите се пътища, които сменяха номерата си на всеки няколко километра, като се сливаха, разделяха и връщаха в изходна гочка.

Накрая се озова в Бигонвил, на Рю де Пен - уличка, покрай която би могла да мине десет пъти, без да я забележи, ако не я търсеше специално. Без хоризонтална маркировка, с два реда иглолистни дървета. Улицата на боровете, наистина.

Кейт вече беше сигурна -99 процента, ако не и 100,- че Декстър наистина е присвоил десетки милиони евро. И че с тези пари сега тя плащаше наема на апартамента, покупките си, играчките на децата, горивото на колата; вчера бе си- пала дизел за шейсет и три евро - почти сто долара. Само за да долее резервоара на едно ауди втора ръка.

Втора ръка. Ето къде две взаимноизключващи се реалности се сблъскваха със страшна сила: какъв човек си купуваше кола на старо, ако имаше двайсет и пет милиона евро в банката?

Кейт бе изтърпяла някак си вечерята с онзи фукльо Брад в Амстердам. Но си личеше, че той е мъж с милиони в банковата си сметка. Мъж, който прекарваше цялото си свободно време и цялата си енергия в това да ги харчи. Колко пъти само бе споменал за колите си, за къщите си, за почивките си. Беше като богатите люксембургски банкери, чиято работа беше да правят пари, а най-голямата им страст - да ги харчат.

Но нейният съпруг не беше такъв човек.

Тесният път се виеше, издигаше и спускаше; тук-там по платното имаше навян сняг, дори заледени участъци.

Цялата история беше абсурдна, напълно лишена от логика.

Пътят се заизкачва стръмно нагоре, докато стигна поредния рид, над линията на гората, откъдето се откриваше гледка към множество хълмове - гънки в земната повърхност, покрити със сивкавобяло като кожа на стар булдог. Покрай пътя се точеше нисък зид. Теренът зад него беше разчистен от камънак за орна земя, камъните бяха струпани встрани и така се бе получил зидът - случаен продукт на планинското земеделие. Нивата беше огромна, тук-там се виждаха туфи кафеникава трева, останалото беше угар.

Кейт видя белосаната къща с покрива от черни керемиди, подобен на повечето покриви в тази малка държавица без излаз на море; от двете страни на къщата имаше по няколко голи дъба, които през лятото сигурно хвърляха дебела сянка. Наоколо се виждаха още полуразрушени зидове, напомнящи основите на римски руини.

Тя намали скоростта до човешки ход, погледна в огледалото за обратно виждане, после в далечината напред, за да се убеди за кой ли път, че не я следят. И в двете посоки не се виждаха превозни средства, а дървените капаци на къщата бяха затворени. На това затънтено място не се долавяха никакви признаци на живот.

Нямаше къде да отбие, от двете страни на шосето имаше дълбоки канавки. Алеята за коли, водеща към къщата, минаваше през тесен отвор в каменния зид, преграден с же- лязна верига; Кейт видя, че веригата е заключена с катинар. На един от каменните стълбове имаше малка емайлирана табелка - бяла, с черни цифри: 141. Това със сигурност беше Рю де Пен №141, Бигонвил, Люксембург. Седалището на „Люкс Трейд“.

Кейт бе спряла колата насред шосето. Не можеше да остане дълго така; не можеше да заеме позиция и да изчака, докато се появят обитателите на къщата или някой посетител. Тя се огледа във всички посоки - на километър наоколо теренът беше открит, нямаше как да се приближи незабелязано до къщата.

Странно място за офис на търговско дружество, разполагащо с капитал от двайсет и пет милиона евро. Приличаше по-скоро на скривалище.

На вечерта на майките се бяха събрали около десетина жени, насядали в кръг на високи столчета около високата маса. Не беше минал още половин час, а повечето бяха вече леко пияни.

Кейт беше отишла на женското събиране, за да откъсне съзнанието си от невъзможната ситуация, в която бе изпаднала. А също и за да поддържа илюзията, че води нормален живот. За това бе обучавана навремето, това бе вършила през цялата си кариера - каквото и да стане, да се държи като нормален човек. Да върши нормални неща, да се среща с нормални хора. Да не дава повод да я разпитват, да душат около нея. Да не отговаря конкретно на любопитни въпроси. Да не предизвиква съмнение, че не е тази, за която се представя.

Машината за клюки около масата работеше на пълни обороти - злонамерени клюки, без доказателства, без логика. Съпругът на еди-коя си спял със секретарката си. Гледачката на еди-кои си била опасна фльорца. Онова чешко семейство, което се представяло за толкова богато? Разорени нещастници. Онази гръмогласна простакеса от Тексас с трите деца? Вземала хормони, за да зачене четвърто.

И тъй нататък, и тъй нататък.

През цялото време Кейт не успяваше да си наложи да не мисли за съпруга си - в какво се бе замесил, откъде се бе сдобил с милиони евро, ако не ги беше откраднал, както го подозираха от ФБР?

Тя издебна момента, когато никой не гледаше към нея, остави дискретно десет евро на масата и стана, сякаш отиваше до тоалетната. Вместо това тръгна към изхода, грабна чадъра си от Стойката и излезе навън в гъстата мъгла, при мътните жълтеникави ореоли на уличните светлини и потракването на ледените късове в бързеите на реката.

Около моста имаше няколко кръчми, всичките шумни и задимени, всяка със своя атмосфера - в една телевизорът предаваше ръгби мач, в друга от джукбокса гърмеше дископоп, пред трета пияни тийнейджъри крещяха и се хилеха точно под надписа „Вход за лица над 16 години“.

Кейт мина по моста и влезе в дългия осветен тунел, издълбан в скалата, върху която беше построен Горният град; грубо изсечените каменни стени бяха покрити с графити, вонеше на урина, както всички пешеходни тунели, дори в най-добре поддържаните градове на света. Домът ѝ се намираше на трийсетина метра над нея по права линия - обикновено това ѝ струваше едно здравословно изкачване по стръмната криволичеща Рю Ларж, но тази вечер не беше в настроение за физически упражнения. Искаше отговори, а не сърцебиене; искаше да си е вече у дома, насаме с мислите си. Трябваше да плати на детегледачката и да я освободи още докато съпругът ѝ играеше тенис с агента на ФБР, който го разследваше. Ама че идиотска каша.

От пристигналия асансьор се изсипаха двама тийнейджъри, двойка, в която мъжът приличаше на банкер, плюс жена без придружител, която потърси погледа на Кейт в знак на женска солидарност.

Кейт влезе в асансьора и го зачака да потегли. В тунела се чуха стъпки, някой се приближаваше бързешком. Приличаше на мъж - стъпваше тежко, с едри крачки. Тя натискаше припряно бутона за затваряне на вратата - един ирационален и напълно безполезен, но затова пък достъпен акт на самозащита.

Вратата се затваряше, когато мъжът пристигна и се опита да мушне ръката си между двете половини. Беше закъснял с част от секундата.

Асансьорът се движеше бавно, кабината скърцаше и охкаше, въжетата се тресяха. Кейт слезе от него на нивото на административния квартал, където около един пуст, тих площад, заобиколен с идеално поддържани сгради, се намираха съдилищата и държавните учреждения.

Тя закрачи нервно по паважа. Подмина някакъв нощен бар, от който гърмеше музика, но вътре не се виждаше жива душа. Зави зад ъгъла и тръгна нагоре, към следващия площад. Там имаше друг бар, до него ресторант, по средата фонтан, спряло такси с работещ двигател. От ресторанта излезе възрастна двойка и се качи в таксито.

Кейт погледна през рамо; никой не я следваше. Прекоси забързано площада и сви в една улица с разкопана настилка и паркирани покрай бордюра строителни машини. И тогава чу зад гърба си стъпки.

Ускори ход още повече, вече почти подтичваше. Спря се на близкото кръстовище, вдясно имаше оживен италиански ресторант, отляво се издигаше дворецът на Великия херцог, и тогава си даде сметка, че минава под прозорците на семейство Маклийн.

Минувачът зад нея определено беше мъж. Тежките му стъпки отекваха по паважа, явно се опитваше да я догони. Тя хвърли поглед назад. Дълъг тъмен балтон, широкопола шапка. Дали беше човекът от тунела? Мъжка фигура с неопределена възраст, полускрита в мрака. Кой можеше да каже?

Кейт отново погледна към италианския ресторант и се запита дали да не изтича до там, за да потърси защита. Но все пак продължи с бърза крачка напред, подмина един китайски ресторант, още някакъв бар, после се спусна по стръмната уличка, която беше най-краткият път към дома ѝ, за съжаление и най-страшният, и там вече се затича по неравния паваж, кривейки крака на високите си токове; залитна, подпря се на стената, за да не падне, ожули дланта си в грапавата мазилка, взе тичешком завоя и вече почти спринтираше, но пътем надникна в един тъмен пасаж и тогава ѝ хрумна нещо.

Спря и се шмугна в пасажа, който водеше към входа на една сграда, подобна на нейната, средновековна постройка, ремонтирана и осъвременена до неузнаваемост - каменни стени, покрити с грапава мазилка, гредореди, заменени с бетонни плочи, дървен стъклопакет на прозорците.

Тя се притисна до стената и зачака с притаен дъх.

Стъпките приближаваха, отекваха все по-силно, единият крак се хлъзна за миг по стръмния склон, мъжът приближаваше, скоро щеше да се изравни с нея, още три секунди, две, една...

Кейт се оттласна с длани от стената и изскочи от пасажа на тясната уличка, като замахна хоризонтално с дясната си ръка, използвайки инерцията от въртеливото движение на тялото. Ръбът на китката ѝ улучи мъжа в шията, преодолявайки съпротивата на плът и хрущял.

Мъжът рухна на колене, ръцете му се вдигнаха към шията, давеше се и дишаше с мъка. Кейт вдигна чадъра с две ръце, замахна и стовари извитата дървена дръжка върху тила му, в основата на черепа. Мъжът се строполи по лице, като вероятно разби носа си в паважа.

Кейт се наведе над него, за да се убеди, че е жив, макар и в безсъзнание. И чак тогава забеляза, че не носи шапка. Не беше онзи, когото бе видяла да я следи само преди половин минута.

Бръкна във вътрешния му джоб и извади портфейла. Един поглед ѝ бе нужен, за да установи, че това беше адвокатът швейцарец, който живееше на тяхната улица.

Днес, 16:57 ч.

Минало е много време, откакто за последен път е пренасяла пистолет през полицейски проверки и охранителни камери. Опитва се да запази самообладание и спокоен вид. Чувството ѝ е познато, като болка от стара, отдавна заздравяла рана.

Кейт поглежда към монитора на метростанцията. Най- близкият влак №12 за Ла Шапел пристига след минута, следващият след четири часа. Тя ще изчака втория. Трябва да е в първата дванайсетица, която ще премине през тази станция в 17 ч. или малко след това.

Оглежда перона. Убива времето си, опитвайки се да отгатне кой ли ще я следи този път, но това е безсмислено. Разбира целта на тези предпазни мерки. Те трябва да се убедят, че самата тя не е обект на следене, че няма опашка, че зад нея не се мъкне някой, с когото не биха желали да си имат работа. Затова не се опитва да избяга на когото и да било. За нея вече няма значение кой я следи.

Прелиства небрежно броя на „Пари Мач“, поглежда за миг снимките на познатите физиономии. Някога си бе мислила, че светската хроника във френските вестници и списания не прилича на американската жълта преса, че по някакъв начин я превъзхожда. След една година тук вече знае, че това не е вярно.

Вторият влак е по-пълен от първия, след кръглия час тълпата пътуващи за предградията се е увеличила. Няма свободни седалки. Кейт се обляга на стената до вратите, пренася тежестта си от крак на крак, не я свърта на едно място.

Вече не издържа: трябва да разбере кой я следи. Оглежда обичайните типажи, които може да се срещнат в един влак на метрото в пет следобед. Никой не отговаря на погледа ѝ, но и никой не го отбягва целенасочено. Би могъл да е всеки от пътниците или никой.

Влакът спира на „Солферино“, но нищо не се променя. Следваща спирка - Националното събрание; пак нищо. После идва „Конкорд“, влакътзабавя ход на голямата оживена станция, перонът е претъпкан с хора, нетърпеливи пътници се спускат към вагоните, още преди да са спрели. В мига, когато вратата се отваря, чува дрезгав мъжки глас:

- Смени влака тук. Посока „Бобур“, ресторанта на последния етаж.

И тя слиза на перона.

Така и не успя да огледа мъжа, който ѝ даде инструкциите, не се и опита. Той се дръпна назад още докато последните му думи достигаха до ушите ѝ, преди да се смесят с глъчката на блъскащата се тълпа.

Кейт крачи по коридора, свързващ пероните на двете линии, нагоре и надолу по стълбища, през дълги тунели, преминаващи в още по-дълги, докато накрая се озовава на съответния перон точно когато №1 пристига на станцията. Линията е централна и влакът е претъпкан, на всяка станция се качват чиновници, тръгващи си от работа, блъскат се и се ръгат и така цели пет безкрайни спирки. Кейт се оставя масата от човешки тела да я повлече като отприщен бент навън, към перона на „Отел дьо Вил“.

Вече е горе, на улицата, и тръгва в посока, обратна на реката, докато зад един ъгъл насреща ѝ внезапно се възправя гигантската конструкция на центъра „Помпиду“, наричан още „Бобур“. Многоцветните тръби и лъскавата стомана сияят на фона на ясносиньото следобедно небе.

Кейт си купува билет и влиза в асансьора. Сама е, други пътници няма.

Тя се ориентира добре в музея. Понякога идват тук с Декстър, за да видят набързо някоя нова изложба, преди да обядват в ресторанта на последния етаж, с най-хубавия изглед към Десния бряг.

Сега влиза в него, кимва на сервитьорката, отправя се към ъгловата маса в далечния край. На масата има бутилка минерална вода с две чаши, но само един от столовете е зает.

Някаква жена от съседната маса хвърля поглед към Кейт, после свежда очи към чашата си с кафе; мъжът с нея съсредоточено разглежда ноктите си. Резервният екип.

Пулсът ѝ се ускорява. Сякаш усеща заредения пистолет в двойното дъно на ръчната си чанта и останалите пистолети в този изискан ресторант, скрити в дамски чанти и под мъжки сака със спортна кройка, специално предназначени да прикриват оръжия.

Хейдън се надига, за да я целуне, бузите им се допират, наболата му брада леко драсва кожата ѝ, лицето му е загоряло и обветрено от дългото лято, прекарано на открито. Дъхът му мирише на кафе и освежител за уста.

- Отново музей - подхвърля Кейт, като се отпуска на стола си. - Голям любител на изкуството си.

- Една от основните ми причини да живея в Европа.

- Да.

- А коя е твоята?

- Аз съм авантюристка.

- Разбира се. Всички обичаме приключенията, нали?- Хейдън се пресяга и ѝ налива вода, мехурчетата тихо шушнат в чашата. Устните му се разтягат в една от тънките му усмивчици, каквито владее с десетки. - И така, спомена нещо за някакви крадени пари.

Кейт отпива отчашата си с вода, колкото да овладее нервите си, в този момент трябва да е твърда, самоуверена, да не се оставя да я манипулират и изпързалят.

- Да-казва тя. Оставя чашата на масата и поглежда Хейдън в очите. - Но искам нещо в замяна.

Той кимва.

- Всъщност две неща.

26

Кейт се намираше в малка модерна офис сграда на улица, която досега не бе подозирала, че съществува. Зад бюрото седеше жена, вторачена в компютър; очилата ѝ бяха с рамки в розово-червено.

Кейт бе обогатила речника си с нови думи, упражнявала бе глаголни сггрежения. Дори си носеше джобно речниче - разбира се, в джоба. Очаквала бе сериозни езикови пречки в Националния търговски и фирмен регистър. Но след първото ѝ изречение на френски жената зад бюрото я заговори на английски.

- Разбира се. Името на фирмата?

- „Люкс Трейд“.

Жената го натрака и натисна със замах „Enter“.

- Президентът - каза тя - се нарича мосю Декстър Мур.

- Можете ли да ми кажете нещо за самата фирма?

- Предметът ѝ на дейност е описан като инвестиции на финансовите пазари.

- Кога е основана?

- Не знам.

- Извинете, исках да кажа, кога е регистрирана тук, в Люксембург?

Жената погледна към екрана.

- Миналия октомври.

- Благодаря. Има ли още нещо, което бихте могли да ми кажете?

- Нищо друго. Абсолютно нищо.

Кейт се обърна да си ходи, но се спря и се върна при бюрото.

- Под „миналия октомври“ имате предвид октомври миналата година, тоест преди три месеца, така ли?

- Не, мадам. „Люкс Трейд“ е регистрирана в Люксембург преди петнайсет месеца.

Петнайсет месеца?! Цяла година, преди да се преместят в Люксембург. По времето, когато Декстър бе напуснал банката, за да мине на свободна практика. Горе-долу по същото време бе привел в действие плана си да открадне огромна сума пари и да се укрие в Люксембург. Преди петнайсет месеца.

Вървеше като замаяна покрай гаража на мола по широкото скоростно авеню „Кенеди“, между офис сгради от стъкло и стомана, автомобили от стъкло и стомана и всякакви стъклено-стоманени контейнери за хора. Беше единствената пешеходка на тази непешеходна улица. Вятърът духаше в лицето ѝ, остър, режещ и леден.

От двете страни се редяха офиси на банки и фирми. Навсякъде в небето се въртяха кранове, по земята пълзяха пътностроителни машини, нови стъклени кули растяха като гъби около новия музей на изкуствата, новата опера, новата спортна зала, новите публични пространства, финансирани от нищожните данъци върху новите пари, които се стичаха тук от целия свят всеки ден, за да се скрият. Като двайсет и петте милиона евро на „Люкс Трейд“.

Кейт се изкачи по стъпалата и влезе в мола - също от стъкло и стомана, - за да се смеси за няколко секунди с живата, дишаща тълпа, преди да се спусне надолу със стъкле- но-стоманения асансьор, отново сама.

Преди година и три месеца Декстър бе регистрирал тук „Люкс Трейд“, инвестиционна къща. Дали беше такава или нещо друго? И как бе възможно?!

Кейт чу свирене на гуми, приглушено боботене на двигател, затръшване на врата.

Тя се придържаше между белите линии, очертаващи пътеката за пешеходци, като същевременно се оглеждаше и ослушваше.

Някъде отдалече се чу трясък на метална количка от супермаркет, която се забиваше в дълга върволица от идентични колички.

Кейт вървеше към мястото, където очакваше да намери колата си. Чу стъпки - някъде недалеч - и се огледа, но не видя никого. Опита се да прогони страха, парализиращ мозъка ѝ, но после размисли и го прие. Страхът беше полезен. Отново се огледа, този път по-внимателно, наострила уши за всякакви звуци.

Намираше се на обществен паркинг в Люксембург посред бял ден. Тук би трябвало да е по-безопасно от където и да било във Вашингтон, по което и да било време на денонощието. Да не говорим за всички действително опасни места, където бе прекарала по-голямата част от кариерата си.

Ключът от колата беше в ръката ѝ, очите ѝ шареха трескаво наоколо. Отново чу стъпки и затръшване на багажник, шум от ускоряване на автомобил нагоре по рампата, под- рънкване на количка с едно изметнато колело и тогава видя - слава богу! - собствената си кола, чу глухото изщракване на отключващите се дистанционно врати, седна зад волана с разтуптяно сърце, завъртя ключа, включи на скорост, пусна спирачката и ускори, за да се махне по-далеч от това място. И тогава страхът ѝ почна да отстъпва място на срам - как можеше да се бои от един подземен паркинг? Тя свали прозореца, за да вкара талона в машината, бариерата се вдигна, рампата пред нея водеше към дневната светлина, към...

От задната седалка се чу тих шум и после мъжки глас, нисък и дрезгав.

- На следващата свий вдясно - каза гласът.

Кейт прехвърли наум възможностите, които имаше: да удари рязко спирачки, да отвори вратата и да побегне по улицата, викайки полиция.

Да остане на място, докато не чуе някакво обяснение. Или да посегне кьм чантичката си на съседната седалка, Да измъкне беретата, да се извърне назад и да забие няколко куршума в агента на ФБР.

Или просто да го изслуша.

- Къде отиваме?

Бил не отговори; седнал по средата на задната седалка, той не изпускаше погледа ѝ в огледалото за обратно виждане.

Кейт зави вдясно, следвайки дадените инструкции, после още веднъж вдясно и се вля в гигантското кръгово кръстовище, по средата на което се издигаше онази метална скулптура - някой ѝ беше казал, че била по проект на Ричард Сера, но това име не ѝ говореше нищо. Тя спря колата, където ѝ каза Бил - на няколкостотин метра след кръстовището, до един парк по склона на хълма, в който се виждаха пейки и осветителни стълбове, и някакъв старец, разхождащ куче.

- Да слезем.

Бил я поведе към близката пейка. Бяха на открито обществено място, едва ли я застрашаваше нещо. И сигурно по тази причина, помисли си тя, Бил бе избрал да дойдат тук.

Той седна на пейката. Кейт си помисли дали да не се насочи към друга пейка, случайно избрана. Но и тази беше случайно избрана. Или не? Все по-трудно ѝ ставаше да разграничава собствените си решения от чуждите, от онези, които ѝ бяха налагани от други хора, уж за нейно добро.

По шосето минаха две коли плътно една зад друга. Едната ѝ заприлича на колата на Амбър. Целият град минаваше по тази улица, покрай този парк.

- Някой може да си помисли, че се сваляме - каза Кейт, като седна до Бил на студените дъски.

- Това би било за предпочитане пред истината.

По пътя се зададе позната кола. Кейт се стегна, сети се за пистолета в чантата. Джулия слезе от колата, дойде до пейката и седна от другата страна на Бил.

- Здрасти, Кейт. - Каза го с вялата полуусмивка, с която хората се поздравяват на погребение.

Кейт не отговори.

- Мислиш ли, че някакво джудже като Кайл Финли може да влиза в общи архиви на ФБР и Интерпол - попита Бил, - без някой да забележи и да сигнализира на агентите?

Кейт изгледа Бил, после Джулия, отново Бил. В този момент си каза, че може да извлече информация от тази среща, без да дава нищо в замяна.

- Какво искаш да кажеш?

- Слушай - каза Бил, - няма лесен начин да те подготвя за това.

В отговор тя само се изсмя.

- Явно вече си подготвена. И така, Кейт, съпругът ти е крадец.

Ако Кейт се изненада от нещо, бе, че чу това твърдение, изречено така открито, и то не от друг, а от самите разследващи. Моментът беше особен - на яснота, на убеденост. Ако не друго, Кейт можеше поне да бъде сигурна, че човекът срещу нея си вярва на приказките.

- Кажи ми какво си мислите, че знаете.

- Доколкото мога да преценя, той е извършил първото си престъпление миналото лято, докато още сте живеели във Вашингтон. Откраднал е един милион долара, като е прихванал електронна транзакция.

Кейт не отговори.

- Оставените електронни следи - продължи Бил - са направили възможно откраднатите пари да бъдат проследени до Андора. Но самата кражба е извършена от компютър в Щатите. Ето защо ние започнахме да анализираме профилите на американски граждани, пристигащи на летището в Барселона, което се намира най-близо до Андора, понеже Андора няма.

- Какво няма? - попита Кейт, колкото да печели време, докато си припомняше фактите около внезапно възникналото пътуване на Декстър до Барселона през миналото лято.

- Летище - отвърна Бил. - Андора няма летище. И така, четири дни след като сумата е била отклонена, в Барселона пристигнал един от водещите експерти по сигурност на електронните транзакции.

Кейт слушаше, кръстосала ръце на гърдите си.

- От летището на Барселона той наел кола за тричасово пътуване, като се върнал на следващия ден. Колата била доста луксозна. И знаеш ли къде е ходил?

Кейт погледна към Джулия, която я наблюдаваше внимателно.

- Човекът отива с луксозната си наета кола до Андора за един ден, от там се връща на летището и право в Щатите. След което си купува билети за Франкфурт. Четири билета: за двама възрастни и две деца. Обявява къщата си за даване под наем. Продава колата си. А жена му? Тя напуска работа.

Кейт погледна Бил в очите и видя, че той знае коя е, къде е работила. Какво е вършила. Погледна Джулия. Тя също знаеше.

- Как ти звучи тази история? - попита Бил.

Кейт извърна глава и проследи с поглед три коли, които се спускаха по склона. Движението се беше увеличило.

- На мен ми звучи като история за престъпник, бягащ от правосъдието - отвърна той на собствения си въпрос. - Ние вече бяхме съставили екип да разследва кражбата на единия милион, но се свързахме и с Интерпол, за да организираме съвместна операция, да можем да проследим заподозрения в Европа, с пълна юрисдикция и достъп до базите данни и...

- Защо?

- Защо какво?

- Защо сте го следили? Казваш, че бил откраднал един милион долара. Един милион долара се крадат всеки ден. Защо ви е било нужно да го следите в чужбина?

- Защото не разбирахме как го е направил.

Кейт имаше усещането, че нещо ѝ убягва. Поклати глава.

Джулия се намеси:

- И понеже не разбирахме как го е направил, нямахме представа по какъв начин може да му се попречи да го направи отново. Да открадне каквато сума си поиска, когато си поиска, от всеки паричен превод, който се прави в който и да било момент някъде по света.

Да, това със сигурност си струваше една малка секретна операцийка.

- Както и стана. - Джулия се надвеси напред. - През ноември, в Деня на благодарността, ако трябва да бъдем точни. Спомняш ли си Деня на благодарността, Кейт?

Кейт гледаше злобно жената срещу себе си. Тази мръсна интригантка.

- Хващам се на бас, че си била бясна. Съпругът ти да отпътува внезапно нанякъде, „по работа“. - Тя направи кавички с пръсти във въздуха. - И какво, сам ли ти каза, че ще бъде?

Кейт нямаше намерение да издава нищо. Потърка дланите си, за да ги стопли. Изведнъж беше застудяло.

- Е? - Джулия вдигна рамене, бръкна в чантата си и извади голям жълт плик. - Бил е в Цюрих - каза тя, като го подаде на Кейт. - С друга жена.

Кейт пое плика от ръката ѝ - вътре имаше снимки с размер на пощенска картичка, с ръчно написани анотации на гърба: имена, места, дати. Декстър, седнал с някакви съмнителни типове в кафене в Сараево; Декстър в банки в Андора и Цюрих; Декстър в компанията на ослепително красива жена в нощен бар в Лондон. Кейт обърна снимката. На гърба имаше написана дата и име: Марлена.

- Коя е тази? - попита тя, като се насилваше да запази присъствие на духа, да не рухне окончателно тук, пред очите им. Не беше очаквала въпросната Марлена да е супермодел. - И какво доказва това?

- Всяка от тези снимки доказва нещо различно. Всички заедно водят към истината.

Кейт не можеше да откъсна очи от снимката, правена в Цюрих, с дата от миналото лято, на която Декстър, облегнат на стъклената витрина в бижутериен магазин, гледа усмихнато същата тази Марлена, красавицата. Следваха още снимки на Декстър с Марлена в Цюрих: как влизаха и излизаха от фоайето на някакъв хотел, от асансьора, как се хранеха в ресторанта на хотела - закусваха. После в Лондон, в Друг ресторант, на стълбите пред една кокетна къщичка.

Кейт поклати глава.

- С фотошоп може всичко. - Тя сама не бе очаквала от себе си такъв пристъп на ревност, на страх. - С приличен принтер може да се изфабрикуват всякакви улики.

Телефонът ѝ звънеше. Клеър. Тя натисна бутона за отказ на повикването.

- Можеш да ги задържиш - каза Джулия, без да обръща внимание на възраженията ѝ. - Съпостави ги с календара си. С мейлите, телефонните разпечатки, с каквото искаш. Ще откриеш, че Декстър винаги е бил там, където ти е казал, че ще бъде. Като е откривал една след друга банкови сметки - анонимни, само с номера - из цяла Европа. И навсякъде е бил в компанията на тази жена.

- Може всичко това да е ваша инсценировка пост фактум - каза Кейт.

Но ѝ беше нужно огромно усилие, за да отхвърли мисълта, че Декстър води паралелен живот като престъпник, че има любовница, която живее в Цюрих или Лондон. Но колкото и да се съпротивяваше, изводът се натрапваше от само себе си.

- И докато е бил в Цюрих - продължи Джулия, - го е направил отново. Само че този път е откраднал двайсет и пет милиона евро.

По лицето на Бил пробяга гримаса, челото му се набър- чи, очите му се присвиха.

- Колко? - попита Кейт, като си напомни, че трябва да се преструва на шокирана, и се насили да си придаде изненадан вид.

- Двайсет и пет милиона - повтори Джулия.

- Това са много пари - каза Кейт. Макар и не толкова много, колкото Кайл ѝ бе казал, че са откраднати. - И от кого ги е откраднал?

- От един сърбин, търговец на оръжие.

Кейт погледна снимката, която още стискаше в ръката си. Красивата Марлена. Плюс двайсет и пет милиона евро. Трудно можеше да се конкурира с такава комбинация.

Насили се да не мисли за това.

- Кои сте вие? - попита тя.

- Знаеш кои сме.

- ФБР, в сътрудничество с Интерпол.

Джулия кимна.

- Вие работите в специализирано звено за борба с киберпрестъпността. Дошли сте чак до Люксембург да следите съпруга ми по подозрения, че е присвоил двайсет и пет милиона евро през ноември, плюс милион долара миналото лято.

- Точно така.

- И за вас е важно да го хванете, понеже нямате никаква представа как иначе можете да го спрете.

- Да.

- Защо ми казвате всичко това?

И двамата мълчаха, очаквайки Кейт сама да стигне до заключението. Тя погледна ту единия, ту другия и изведнъж разбра, че се е оказала права. Знаеше какво се опитват да направят.

Телефонът ѝ отново зазвъня. Пак беше Клеър. Можеше да е нещо важно. Кое не е важно?

- Здрасти.

- Кейт? Всичко наред ли е?

- Ъъъ... - Що за въпрос?! -Ммм...

- Само твоите деца чакат. Всички други си тръгнаха.

По дяволите! Кейт погледна часовника си - беше закъсняла с петнайсет минути.

- Съжалявам - каза тя и скочи от пейката. Сега чак разбра защо по улицата имаше толкова много коли: защото майките вземаха децата си от училище. - Благодаря ти, че ми звънна, Клеър. Идвам след пет минути.

Кейт пъхна телефона в джоба си.

- Трябва да си прибера децата.

Джулия кимна, сякаш ѝ даваше разрешение, и това я вбеси повече от всичко друго. Тя се извърна и закрачи към колата си, към срещата с децата, докато мозъкът ѝ работеше трескаво. В главата ѝ вече се оформяше нов план.

27

Кейт се събуди в два през нощта. Няколко минути се мъчи отново да заспи, но си каза, че няма да успее, а и не искаше. Слезе на долния етаж по халат и чехли; апартаментът беше студен, притихнал и пълен с тайни, не приличаше на дом. Погледна през прозореца към тъмната бездна на дълбокото дефиле, към уличните лампи, към колите, които се движеха твърде бързо по заледените стръмни улици.

Включи компютъра и започна отново да отваря файлове. Същите, които бе отваряла и преди, миналата седмица. Влезе в страницата с банковите им сметки. Предишния път не бе открила нищо, нищо не откри и сега. Но какво друго можеше да върши една обзета от съмнения жена, когато съпругът, в когото е загубила доверие, спи?

В четири сутринта угаси компютъра. Взе един дебел маркер и с едри, лесни за четене букви написа кратка бележка, която занесе на горния етаж. Надникна при момчетата, както правеше винаги, когато минаваше нощем покрай стаята им. Погледа ги как спят, разнежена от невинността им.

После се върна в спалнята, запали една лампа за четене и застана до леглото. Декстър дишаше равномерно с полуотворена уста, потънал в дълбок сън.

Тя го побутна.

Той премигна, вперил объркан поглед в листа, който Кейт държеше пред лицето му.

Тихо. Слез долу, облечи си палто, чакам те на балкона.

Десет часа по-късно Кейт се изкачи по стъпалата към застланото с плочи фоайе и вдигна три пръста пред лицето на оберкелнера.

- Trois, s’il vous plait.

- Je vous еп prie - каза мъжът, протегна ръка напред и я поведе през сумрачния бар към по-осветения заден салон.

В този ресторант Кейт и Декстър бяха вечеряли след подписването на наемния договор за апартамента им. Малко семейно празненство, докато момчетата спяха под наблюдението на хотелската детегледачка.

Нима всичко това се бе случило преди по-малко от половин година?! Тогава времето беше топло. От двете страни на павираната уличка бяха изнесени маси, кичесто дърво хвърляше сянка, от билото на хълма се разкриваше величествена гледка. Кейт и Декстър бяха на маса с колосана бяла покривка, вечерният здрач се сгъстяваше, наоколо се настаняваха делово облечени млади хора.

След вечеря Декстър я хвана за ръката и погъделичка с пръст дланта ѝ. Кейт се облегна на него, наслаждавайки се на интимния миг.

Тогава в Северна Европа беше лято. Тя не можеше да предположи как ще изглежда това място в дълбоката зима.

Сега Кейт седеше до прозореца и ту поглеждаше навън, където прехвърчаше сняг, ту към изискания салон със строги тапети, аплици с абажурчета и тежки мебели в тъмни тонове. Постави чантата на стола до себе си, усещайки тежестта на беретата.

Сервитьорката донесе менютата и ги сложи на масата.

Почти всички маси бяха заети от мъже със сака и вратовръзки. В другия край на помещението седеше някаква жена, която често отмяташе косата си с театрален жест, опитвайки се да привлече внимание. Типичен похват на грозно- вата самотна жена.

Всеки се придържаше към типажа си.

Джулия и Бил застанаха на вратата с мрачни лица.

Кейт също се стараеше да се придържа към типажа си и Да си играе убедително ролята.

- Здравей - каза Джулия, като преметна палтото си върху облегалката на свободния стол. - Искала си да ни видиш? - Държеше се така, сякаш бяха дошли, ако не да се карат, то поне да изяснят отношенията си след продължителна вражда.

Сервитьорката пърхаше наоколо. Поръчаха си две кока- коли и една бира. Когато момичето се отдалечи, Кейт каза:

- Грешите.

Джулия кимна, сякаш Кейт ѝ бе предложила да отидат на пикник в слънчев пролетен ден.

- Кейт - каза със снизходителна усмивка тя, - проблемът е, че не можем да открием никакви следи от трудов договор между Декстър и каквато и да било банка.

Кейт се изненада от неуместността на тази забележка - какво значение имаше някаква си дребна бюрократична подробност?! Въпросният договор бе заврян в някаква безобидно изглеждаща папка с документи за рефинансиране- то на ипотеката им. Но тогава си спомни за служителя от посолството, който им бе казал, че американските власти е трябвало да получат копие от разрешението за работа на Декстър. Това не беше дребна бюрократична подробност, а част от доказателствата им срещу него.

- Работата на Декстър е конфиденциална - отвърна тя не по-малко неуместно.

- Никакви следи относно източниците му на доход. - Джулия набираше скорост като товарен влак. - Разбира се, проверихме банковата ви сметка. Искам да кажа, нормалната ви банкова сметка на името на двамата, от която получавате ежемесечни разпечатки на адреса си. По нея има редовни постъпления, от нея излизат обичайните плащания. Това, което не се вижда, е откъде идват парите.

Джулия замълча, като гледаше изпитателно Кейт, сякаш очакваше казаното да достигне до съзнанието ѝ, преди да поясни:

- Банковите преводи постъпват от анонимна банкова сметка, която вместо титуляр има номер. Анонимна, без име.

- Ами на това се крепи Люксембург, нали? - подхвърли Кейт. - На банковата тайна.

- Познаваш ли някой от колегите му? - попита Джулия, игнорирайки репликата на Кейт. - Виждала ли си трудовия му договор?

Това беше първото обвинение, което Кейт можеше да опровергае. Защото тя всъщност бе виждала договора на Декстър - кратък, с нищо незабележим документ, който той бе скрил в папка с подвеждащ надпис. Но предпочете да запази мълчание.

- Виждала ли си някога фиш със заплатата му? Получава ли някакъв документ по пощата от работодателя си? Подава ли данъчна декларация? Има ли застраховка?

Кейт гледаше очуканата повърхност на старата маса. Разбира се, договорът можеше да е фалшив. Беше фалшив.

- Има ли визитка? Фирмена кредитна карта? Магнитна карта за достъп до офиса си?

Сервитьорката донесе кока-колите и бирата и ги тръсна върху масата. Дебелостенните чаши изтракаха върху голото дърво.

- Виждала ли си някога нещо, каквото и да било, което да доказва, дори не да доказва, но поне да показва, че съпругът ти работи за някаква фирма?

Джулия вдигна чашата си и отпи, обявявайки негласна пауза в атаката си.

- Добра колекция от косвени доказателства - каза Кейт.

- Косвените доказателства може и да не вършат работа в съда - отвърна Джулия, - но почти винаги очертават истината. Или не мислиш така?

- Косвени доказателства, примесени с догадки.

- Логични заключения, бих казала аз. - Джулия гледаше в упор Кейт, сякаш се опитваше да ѝ предаде през масата собствената си убеденост.

Кейт извърна глава и погледна през прозореца към снежната вихрушка.

- Какво всъщност искате от мен? - попита накрая тя.

След дълга пауза Джулия каза точно това, което Кейт очакваше да чуе:

- Искаме да ни помогнеш.

- Декстър.

Той вдигна глава от ордьовъра си, някаква измишльотина, съставена неясно от какво. Този ресторант минаваше за най-изискания в страната. Главният готвач имаше най- престижни международни награди. Повечето връчени преди много време наистина, но все пак...

- Аз знам - каза Кейт.

Цялото ѝ тяло се тресеше, щеше да се пръсне от напрежение. Разговорът щеше да е труден, но от него зависеше много.

- Какво знаеш? - Декстър метна в устата си неидентифициран къс органична материя.

- Знам, че не си консултант по сигурността.

Декстър я гледаше, предъвквайки бавно странния специалитет.

- Не съм убеден, че разбирам накъде биеш.

- Знам за тайната банкова сметка.

Той спря да дъвче за миг, после продължи някак замислено.

Кейт не каза нищо повече. Декстър беше на ход и тя бе решила да го изчака. Той преглътна. Вдигна салфетката от скута си и попи ъгълчетата на устата си.

- Какви са тези фантасмагории?

- Не се опитвай да отричаш. - Това прозвуча малко по- враждебно, отколкото го бе замислила.

- Кой ти е наговорил врели-некипели?

Между масите имаше достатъчно пространство. Бяха съвсем сами сред официално облечената клиентела, сред вратовръзките и тъмните костюми, перлите и позлатените дамски чантички.

- Никой нищо не ми е наговорил, Декстър. Открих сметката с двайсет и петте милиона евро.

- Няма как да си я открила - каза той бавно и спокойно, мобилизирайки самообладанието си. - Защото такава сметка не съществува. Нямам никакви двайсет и пет милиона.

Кейт се взираше в Декстър и лъжата му, а той - в очите ѝ.

- Кой ти е надрънкал тия неща, Кат?

Тя изломоти нещо.

- Кой?

- Бил и Джулия. Те са от ФБР, командировани са към Интерпол.

Декстър не каза нищо, размишлявайки върху чутото.

- Те са тук, в Люксембург, за да те следят, Декстър. Това е голяма операция, защото престъплението е голямо, а ти си единственият заподозрян.

Пристигнаха двама сервитьори, понесли чинии под сребърни похлупаци, които поставиха на масата пред тях и едновременно вдигнаха похлупаците. Единият започна да обяснява блюдото на език, който трябваше да мине за английски, но със същия успех можеше да е и суахили; Кейт не му обърна никакво внимание.

- Откраднал ли си тези пари?

Той седеше и я гледаше.

- Декс?

Декстър погледна към чинията си и вдигна вилицата.

- След като изядем това - каза той, - ще отидем за малко до тоалетната.

Декстър заключи вратата.

- Покажи ми, че не носиш жица.

Тя го изгледа, но не отговори и не направи каквото и да било.

- Покажи!

- Нямаш право.

- Напротив, длъжен съм.

Тя се изненада от настървението, с което Декстър започна да я претърсва. Но, разбира се, той просто вършеше онова, което би могло да се очаква от всеки в неговото положение.

Кейт свали блузата си. Отдавна не ѝ се беше случвало да я претърсват почти гола, а ето че в течение на една седмица и се случваше за втори път. Свали ципа на полата си, остави я да падне на пода и я прекрачи. Декстър заопипва подгъвите, подплатата, ципа. Едва ли знаеше как изглежда един скрит микрофон, дори да го откриеше, но това не намаляваше усърдието му.

Той ѝ подаде дрехите. В днешно време подслушвателните апарати можеха да се скрият буквално във всичко. В случая нейният представляваше малък диск, залепен за долното капаче на ръчния ѝ часовник - подаръка, който Декстър ѝ бе връчил само преди две седмици, на Коледа, горе в Алпите - изискано опакован в карирана хартия от онзи бижутер на Рю дьо ла Бушри. Произведеният в Швейцария часовник, който бе откаран с камион до дистрибутора в Холандия, от там с ван до бутика в Люксембург, след това отнесен от Декстър със самолет обратно в Швейцария, за да бъде разопакован от Кейт във Франция, на по-малко от петдесет километра от мястото, където бе направен, след това върнат в Люксембург и подложен на малък ъпгрейд от страна на един таен агент на ФБР в мъжката тоалетна на някаква бирария в центъра на града - интервенция, която бе останала незабелязана от американския полупрестъпник тук, в облепената със сребърни тапети тоалетна на ресторанта.

Кейт закопчаваше копчета, вдигаше ципове.

Декстър отвори ръчната ѝ чантичка и зарови ръка вътре: червило, несесер, мобилен телефон, химикалки, ключове, дъвка, кой знае какво още - и във всяко от тези неща можеше да се сложи подслушвател, чието присъствие или отсъствие бе невъзможно да се установи само с външен оглед.

Беше оставила беретата в апартамента.

- Ще занеса чантата ти в колата - каза Декстър. - Чакай ме на масата.

Тя излезе с несигурна крачка от тоалетната и се подпря на стената в коридора, преди да продължи по дебелия килим към масата си.

Всичко това се оказа много по-труцно, отколкото бе очаквала. И преди беше попадала в подобни ситуации, но нито веднъж със собствения си съпруг. По много причини се бе надявала този път да е по-лесно.

Опита се да събере мислите си, да запази самообладание. Отпи от виното си, после от чашата с вода. Избърса устни с ленената салфетка, поигра си с вилицата, разтри с два пръста носа си.

Декстър се върна на масата.

- Съжалявам - каза той. - Не желаех да се стига дотук.

Сервитьорите плъзнаха огромни бели купи върху бялата покривка. Бяха вече на супата. Няколко лъжици течност, поръсена с нещо, което приличаше на смляно месо от омари.

- Разбираш ли? Бях длъжен да го направя.

Кейт беше забила поглед в супата си.

- Първо - продължи Декстър, - не знам нищо за никакви двайсет и пет милиона евро. - Както се бяха договорили предишната вечер в студа на балкона, докато съставяха сценария за този диалог, той трябваше да съдържа три големи лъжи. И това беше първата. - Никога не съм крал пари от когото и да било.

Това беше втората.

- Между другото, признавам, че не всичко в начина, по който си изкарвам прехраната, е изцяло законно - продължи той.

- Значи не си консултант по сигурността?

- Не, вече не съм. Брокер съм, търгувам с ценни книжа. Няколко години се занимавах с това като хоби. Впоследствие, от около година и половина насам, след поредица от успешни сделки... пък и по онова време работата ми беше вече омръзнала до смърт... съжалявам, Кейт... напуснах.

Помощник-сервитьорът вдигна чиниите им, приглади ленената покривка и се оттегли.

- И какво толкова незаконно вършиш?

- Хаквам компютрите на корпорации, за да черпя поверителна информация. И после я използвам, за да правя изгодни сделки. - Това беше третата лъжа, изречена с равен, спокоен тон. Много добро изпълнение.

До масата се появи сервитьор колкото да се поинтересува дали всичко е наред. Абсурден въпрос.

- Колко пари си изкарал от тази... хм, дейност?

- Около шестстотин хиляди евро.

Кейт му се усмихна и кимна окуражително. Последните две минути бяха най-тежката част от разговора, най-голямото предизвикателство за актьорските му способности. И Декстър се справи добре. Останалото щеше да е много по- лесно. Много по-близко до истината.

Сервитьорите церемониално повдигнаха поредните сребърни похлупаци, под които се криеха малки гьрдички от някакво птиче със запечена до бронзово кожичка и цяла ясла бейби зеленчуци, нагазили в локвичка кафеникав сос.

- А коя е тази Марлена? Показаха ми твои снимки с някаква плашещо красива жена.

- Проститутка. Помага ми, като съблазнява мъже и прониква в компютрите им, откъдето аз после хаквам цялата система.

- Но това е ужасно.

Той не каза нищо, за да се защити.

- Значи всъщност нямаш работа. Но аз открих трудов договор на твое име, скрит в една папка. Фалшив ли е?

Той кимна.

- Но поне имаш ли разрешително за работа? Ние закон- но ли пребиваваме тук?

- Да. Регистрирал съм фирма.

- Но въпреки това имаше проблем, помниш ли? Още като пристигнахме, в посолството.

- Проблемът беше, че подадох молба за разрешително за работа много преди пристигането ни. А през това време...

- Под „това време“ разбираш около година?

- Именно. През тази година правителството на Люксембург е започнало да изпраща автоматично копия от разрешителните на съответните посолства. Не знаех за тази промяна в процедурата. Ако бях подал молба през септември, посолството щеше да получи копие, но аз я бях подал много по-рано, отколкото твърдях.

- Какво ще правим с тях? - попита Кейт.

- С кого, с Маклийн ли?

- Да.

- Те няма как да разполагат с доказателства, че съм присвоил двайсет и пет милиона евро, понеже не съм правил нищо такова. Тоест няма от какво да се боим.

- Но как да ги накараме да ни оставят на мира? - попита Кейт. - Да се махнат от главите ни?

Тя огледа второто месно блюдо - две маломерни парченца от агнешка плешка, перфектно розови; оголените ребра в края бяха кръстосани като шпаги. С тях им бяха поднесли и червено вино.

- Мисля, че точно това се готвят да направят - каза накрая Декстър. - Тъкмо затова са те подложили на този разпит след... колко време са вече тук? Четири месеца?

- Какво според теб са изчаквали?

- Да открият доказателства. Да почнем да харчим огромни суми пари. Да си купуваме коли, кожени палта, яхти, вили на Ривиерата. Да отсядаме в луксозни хотели, да летим в първа класа, да наемаме хеликоптер до Монблан. Да вършим всичко онова, което може да се върши с двайсет и пет милиона евро.

- И според теб как ще свърши тази история?

- Според мен не е нужно да правим нещо конкретно - отвърна Декстър. - Освен, мисля си, да прекъснем всякакви взаимоотношения с Бил и Джулия.

- На какво основание?

- Не е нужно да им даваме обяснения. Те знаят прекрасно защо.

- Нямам предвид за пред тях. За пред останалите ни приятели.

Декстър вдигна рамене. Това изобщо не го засягаше, той нямаше приятели.

- Бил ти се е пуснал? - предложи той. - Или Джулия на мен? Кое от двете предпочиташ?

Кейт си спомни за коледното парти в посолството, за Декстър и Джулия, които излязоха заедно от кухнята.

- Джулия те е сваляла - отвърна тя. - По-важно е аз да съм скарана с нея, отколкото ти с него.

- Да, има логика.

Кейт гледаше съсредоточено сложната постройка от шоколадов мус и карамел, която се бе появила пред нея.

- Е, добре. Преставаме да общуваме с тях. Друго?

- Рано или късно ще се откажат. По-скоро рано, отколкото късно. Нямат доказателства. Няма да открият нищо, защото няма нищо за откриване.

Кейт заби вилицата си в шоколадовата торта.

- И ще ни се махнат от главата - продължи Декстър, който също проби гладката кафява глазура. - И няма да ги видим повече.

Днес, 19:03 ч.

Кейт забелязва първо мъжа, който пресича откъм отсрещната страна на кръстовището, излизайки от едно по- голямо, оживено и не толкова изискано заведение, пълно с туристи. Мъжът е с тъмни очила, вдигнати над челото, и брада по последната мода в Ню Йорк и Лос Анджелис, за която Кейт знае главно от снимките в списанията. Напоследък холивудските звезди си пускат бради.

Тя си дава сметка, че двамата са седели в другото заведение, скрити зад тъмните си очила, и са ги наблюдавали как сядат на масата си и чакат. Кейт е впечатлена и дори леко уплашена оттяхната педантичност. След толкова време все още иматсили за това.

Добре че Кейт бе действала незабележимо със захарницата, когато сядаше. Винаги си струва човек да е бдителен.

- Bonsoir- казва мъжът, докато жената раздава фалшиви целувки.

Сервитьорите пристигат на мига, готови да изпълнят всяко желание на мосю Мур и гостите му. Мосю Мур винаги оставя голям бакшиш- не само тук, навсякъде.

- Е, как я карате? - пита Декстър.

- Не сме зле - отвръща Бил. - Никак даже.

Сервитьорът пристига и поднася бутилката на мосю Мур за оглед. Декстър кимва. Сервитьорът вади тирбушона и започва да сваля фолиото.

- Тук ли живеете сега?-пита Бил.

Декстър пак кимва.

Тапата излиза от гърлото на бутилката и сервитьорът сипва на Декстър една глътка за дегустация. Той отпива, по-скоро за да спази ритуала, и отново кимва. Сервитьорът налива виното, пълни чашите дополовина, както е редно; никой на масата не продумва.

Четиримата американци се споглеждат, никой не се престрашава да започне разговора. Кейт все още се пита каква ли е целта на тази среща и как би могла да се възползва от нея за конкретните им цели. Защото тя си има свой план. Знае, че Джулия и Декстър си имат общ план, вероятно различен от този на Бил, но не е изключено и той - Бил - да е посветен в него. Или пък планът на Бил е напълно различен, само негов, кой знае? Може пък Бил изобщо да няма свой план.

- И така - казва Декстър, като поглежда Джулия, после Бил, - получих едно съобщение. Отнася се до Полковника.

Джулия се обляга с лакти на масата и сплита пръсти. Диамантът на годежния ѝ пръстен проблясва. За кого ли ще се омъжва? Или и този диамант е като всичко останало-театрален реквизит за поредната ѝ роля?

- Да - отвръща Бил. После се обляга назад и кръстосва крака, за да му е удобно, докато разказва. - Ти знаеш, разбира се, че му откраднаха цяло състояние при електронна транзакция.

Кейт забелязва, че Бил не споменава конкретната сума.

- Чух за това-казва Декстър.

Двамата мъже се гледат в очите. Като при игра на покер. Единият от двамата блъфира. Или се преструва, че блъфира.

- И така, доставчикът на Полковника по тази сделка, бивш руски генерал на име Громов, бил бесен от обстоятелството, че огромната сума пари не постъпила в швейцарската му банкова сметка до края на работния ден.

- Мога да си представя.

- След което Полковника прекарал една недотам приятна нощ в Западен Лондон. Или по-скоро привидно приятна, в извънредно изискан ресторант с една страхотно красива руска проститутка на име Марлена. Но съм сигурен, че отвътре се е разяждал от ужас.

Бил разклаща чашата и отпива, като задържа виното в устата си, преди да преглътне.

- Та така - продължава той. - На сутринта, още със събуждането си, Полковника започва да прехвърля цялото си богатство: коли, яхта, вещи, на генерала. До седмица е продал лондонския си апартамент и му е превел парите. И после...

- Къде е бил той?

И двамата поглеждат към Кейт, изненадани от прекъсването.

- Кой къде е бил?

- Лондонският му апартамент.

- В „Белгрейвия“-отвръща Бил и се обръща отново към Декстър.

- Къде точно?

- На „Уилтън Кресънт“.

Кейт хвърля поглед към съпруга си, който ѝ отговаря с едва забележимо повдигане на раменете, признавайки се за виновен по всички обвинения, готов да понесе наказанието си за това, че има много пари. Чак сега Кейт разбира защо бяха стояли на онази извита улица до Белгрейв Скуеър, пред редицата величествени бели резиденции, и си бяха фантазирали къде ще живеят един ден, ако станат богати. Тогава Кейт нямаше как да знае, че този адрес не е избран случайно. Още една от безмълвните лъжи на съпруга ѝ.

- Полковника продал и един апартамент в Ню Йорк. Но пазарът бил слаб, особено пазарът на луксозни имоти. Пък и той бил притиснат от времето, трябвало да действа бързо, та приел колкото му предлагали. - Бил се обърна към Кейт. - Мисля, че апартаментът се намирал на Източна шейсет и осма улица, близо до Пето Авеню.

- Благодаря за тази подробност.

- Моля, пак заповядай.

- И значи Полковника останал без имущество - казва Декстър, колкото да ги върне на темата. - Но продължавал Аа дължи много пари.

- Именно. Полковника се готвел да уреди нова сделка, този път с крадени ракети земя-въздух, но междувременно се разчуло за фиаското му в Конго. Така че започнал да се натъква на затруднения. От друга страна, генералът се оказал много по-търпелив, отколкото можело да се очаква. Това било в годината, след като Полковника натрупал дългове.

- А откъде това търпение?

- Ами просто Громов не загубил никакви реални пари. Разбираш ли, той не бил плащал нищо за онези МиГ-ове, просто ги бил откраднал. Каквото успеел да вземе за тях, си било чиста печалба. Но въпреки това държал да му се плати и остатъкът. В края на краищата човекът бил длъжен да се грижи за репутацията си. Накрая Полковника уредил въпросната нова сделка. Която обаче се провалила в последната минута.

- Как?

- Вероятно някой от американските служби е подшушнал на доставчика, че следят Полковника отблизо.

- Интересно-казва Декстър.-Ама че лош късмет.

- Направо ужасен.

- Значи изведнъж Полковника бил не само разорен, но и без възможности за действие - обобщава Декстър.

- Точно така - съгласява се Бил. - И какво според теб е направил?

- Изчезнал е.

- Absolument. Духнал е за Бали или за Буенос Айрес, или накъдето му видят очите. Кой знае къде може да се скрие един незаконен търговец на оръжие, като го подгони разяреният му доставчик, за да го пречука? Но след няколко месеца имал глупостта да се появи отново, и то в Брайтън Бийч. Знаете ли къде е това?

- В Ню Йорк. Руският квартал.

- Exactement. Значи така, Полковника бил в Брайтън Бийч, може би на гости или като временно пребиваващ, или като постоянно заселил се, не знам подробности. Знам само, че миналия петък към единайсет вечерта излязъл от един ресторант в компанията на двама мъже на средна възраст, такива като него. Заведението било евтино, свърталище на местните пияници.

Бил пак отпива от виното си. Кейт забелязва, че Джулия не е докоснала своето.

- Полковника никога не е минавал за красавец. Но през по-голямата част от живота си е имал власт или пари, или и двете, а с тези неща е могъл да привлича жените. Или поне да си ги позволи. Но сега го бил закъсал отвсякъде, така че тримата, той и еднакво неприятните му придружители, били застанали на тротоара пред ресторанта и флиртували с две-три момичета, които чакали такси за Манхатън, за да си изпросят почерпка в изискано заведение от някой борсов посредник, преди да се върнат при гаджетата си, професионални баскетболисти или нещо такова. Момичетата били огън, твърдели, че са на двайсет и една, значи са били на седемнайсет, максимум осемнайсет.

- С други думи Полковника и приятелите му нямали шанс.

- Направо били сбъркали адреса. Но иначе нахалство не им липсвало. Съдържателката на бара ги наблюдавала известно време отвътре как досаждат на момичетата, като тъкмо се чудела дали да не събере няколко сервитьори и гардове да се намесят, когато отпред спрял бял ван. Отвътре изскочили двама маскирани мъже, бам-бам, по един куршум в главите на двете приятелчета на Полковника, по средата на челото, момичетата били оплискани в кръв, пищели неистово. Жената зад витрината също пищяла, било голям екшън.

- А Полковника?

- Фраснали му един юмрук в лицето, вдигнали го от тротоара и го метнали във вана. Вратата се затворила, шофьорът дал мръсна газ и ванът изчезнал.

- Предполагам, че е бил без регистрационни номера.

- Естествено.

- И после?

- После нищо, през целия уикенд. Rien.

- Доста дълъг ще да му се е сторил на Полковника този уикенд...

- Vraiment.

- Какво веете избива на френски, Бил?-обажда се Кейт.

- Готин език.

- Е, и? - Декстър губи търпение.

- Ами упражнявам си го.

- Не те питам за френския ти, идиот! Какво още знаеш за Полковника?

- Сега загрях. В понеделник сутрин някакъв лабрадор, пуснат от собственика си да тича по плажа на Брайтън Бийч, се заврял под основите на променадата и отказвал да излезе.

- Полковника?

Бил кимва.

- Сотрязани ръце...

Кейт ахва, не го е очаквала.

- ... и крака.

- Господи!

- От Полковника останали само торсът и главата. А очите му...

- Какво?

- Очите му били отворени. - Бил отпива глътка от скъпото червено вино. - Знаеш ли какво значи това?

Всички знаят. И всички мълчат.

- Трябвало е да гледа - казва Бил - как режат собствените му крака и ръце.

28

Декстър погледна бележката на Кейт, после лицето ѝ, после часовника. Беше 4:06 ч. сутринта, следващата вечер трябваше да ходят на ресторант.

Кейт бе избягвала този момент или го беше очаквала, бе си го представяла, страхувала се бе от него, опитвала се бе да не мисли за него... цяла вечност, или така ѝ се струваше. Сега, когато моментът бе настъпил, тя без изненада откри, че все още не желае да започне разговора. Не желаеше да остави зад гърба си онази част от своя живот, в която той още не се е състоял. Не желаеше да открие как ще изглежда животът ѝ след неговото провеждане.

Тя слизаше бавно по стълбището, прехапала долната си устна, усещайки, че всеки миг ще се разплаче. Във всичките ѝ вътрешни дебати за предстоящия разговор доминиращите емоции бяха гняв и страх. Не тъга. Но тъкмо тъга беше чувството, което я обземаше сега, когато моментът най-после бе настъпил.

Щяха ли да имат съвместен живот след тази вечер? Или това беше краят? Дали нямаше да ѝ се наложи да опакова нещата си в един куфар, да събуди момчетата, да ги закара на летището, да се качат на някой ранен полет и да отлетят... накъде? За Вашингтон? Кой щеше да я спаси там? Пред кого щеше да си изплаче мъката?

За нея Декстър беше всичко на този свят. Всичко, което бе имала някога през целия си съзнателен живот. Спомняше си едно свое завръщане от поредна мисия в Гватемала, когато, седнала в ледения военнотранспортен самолет, вперила поглед в нитовете на отсрещната стена, си бе казала, че има само едно нещо, само един човек, заради когото си струва да се връща във Вашингтон.

Застанала с гръб към Декстър, тя вдигна ръка и избърса очи, преглътна сълзите си. Двамата обуха ботуши, облякоха палта и излязоха на студения ветровит балкон, надвиснал над дълбокото дефиле. Светлината, която стигаше до тях отвътре, беше слаба, но ѝ бе достатъчна, за да вижда лицето на Декстър. По него тя разбра, че съпругът ѝ знае точно какво става.

- Декстър - каза тя. Пое си дълбоко дъх, като се опитваше безуспешно да си придаде кураж. - Знам за двайсет и петте милиона... или май бяха петдесет... крадени евро. Знам за тайните безименни сметки, за „Люкс Трейд“ и онази изоставена ферма. Знам също... Декстър, знам, че не си консултант по сигурността на никоя местна банка. Знам и това, че в каквото и да си се набъркал, не е от вчера.

Той примижа от вятъра, който брулеше лицето му.

- Мога да обясня.

- Не искам обяснения. Искам да ме убедиш, че греша. Или да признаеш, че съм права.

Кейт вече знаеше истината и не очакваше тепърва да я научи. Основното нещо, което я интересуваше, бе дали Декстър ще се опита да отрича. Дали ще трупа още лъжи върху всичките, които ѝ бе казал досега. Дали всяка надежда е загубена.

За част от секундата, както бе застанала там горе, на петнайсет метра над павираната уличка, тя се замисли, колкото и абсурдно да беше това, дали няма да се опита да я убие.

Кейт си бе представяла, и то неведнъж, различни възможни сценарии за този разговор. Ако Декстър кажеше А, тя щеше да каже Б, той щеше да отвърне с В и така нататък. Опитвала се бе да си представи най-добрия възможен вариант, както и най-лошия, и всичко между тях, като ги бе класирала по степен на вероятност. Репетирала бе наум няколко различни размени на реплики, които си приличаха по това, че завършваха с гневното ѝ излизане през входната врата заедно с децата, за да не види Декстър никога повече. Допускала бе дори и такова развитие, при което ще е принудена да използва оръжие. Беретата беше до радиатора в антрето, покрита с една завеса, която бе купила от мола „Бел Етоал“ и я бе монтирала сама с помощта на свредела с диамантен връх, който бе избрала при третото си посещение в магазина за домашни инструменти. Не беше толкова отдавна, но все пак се бе случило по времето, когато още се чувстваше като нормална домакиня. Когато животът ѝ не бе започнал да се разпада. Или поне тя не усещаше този разпад.

Още щом Декстър отвори уста, всички тези сценарии сякаш се сблъскаха в съзнанието ѝ, така че тя едва го чу как казва:

- Права си.

Кейт не отговори, а и той не добави нищо. Двамата стояха един до друг в ледената тишина, без да се поглеждат.

- Защо сме навън? - попита Декстър, все още загледан някъде в мрака.

- Защото Бил и Джулия са агенти на ФБР, в сътрудничество с Интерпол, и ни разследват. Не се съмнявам, че компютърът ни се следи. В колата ни има поставен джипиес чип. Телефоните ни се подслушват. Почти съм сигурна, че и в стаите има бръмбари.

Бяха му нужни няколко секунди, за да смели информацията.

- Но тук сме в безопасност?

Кейт вдигна рамене. И тогава най-после погледна своя съпруг. Лицето му беше изкривено от уплаха, не приличаше на себе си. Това е добър знак, каза си тя. Ако беше спокоен, ако показваше, че не му пука, щеше да е много по-зле.

- Мога ли сега да ти обясня? - каза той. - Моля те!

Тя кимна.

- Това е дълга история. - Декстър посочи столовете и масата и я изчака да седне първа. - Нали си спомняш, че брат ми беше служил в морската пехота?

Какво общо имаше това, по дяволите?

- Естествено! - отвърна троснато Кейт; думите ѝ прозвучаха по-враждебно, отколкото бе желала. - Да - добави тя с по-мек тон, - помня.

- Знаеш, че е бил убит по време на войната в Босна. Но никога не съм ти казвал точно как е станало това.

- Казвал си ми, че по това време вече не е бил морски пехотинец. А нещо като военен инструктор. - Кейт знаеше всевъзможни истории за тези хора. - Бил е заловен и убит.

- Именно. Заловен от един сръбски полковник на име Петрович. Чувала ли си за него?

Кейт поклати глава.

- Петрович е неизвестен извън Европа. Но на Балканите е бил знаменитост. Най-вече със садизма си. Изтезавал е за развлечение. Разбираш ли какво имам предвид?

- Мога да предположа.

- Забавлявал се, измъчвайки хора. Доставяло му голяма радост да вади нокти с клещи. Да реже уши с касапски ножове. Този човек отсичал ръце с мачете, Кейт. Убивал жертвите си бавно и мъчително, сред локви кръв. Не за да ги разпитва, не за да събира информация, а просто защото му харесвало. Защото държал да се знае, че е варварин.

Когато открили брат ми, Кейт, всичките пръсти на ръцете му липсвали. И на краката също. И половите му органи, и устните. Брат ми нямал устни, Кейт. Петрович бил отрязал устните на Даниъл.

Побиха я тръпки.

- Петрович изтезавал брат ми до смърт, просто ей така, за собствено удоволствие. След като брат ми умрял, той захвърлил обезобразения му труп в някаква сляпа уличка, за да го ръфат подивели кучета, котки и плъхове.

Чутото дотук беше много по-страшно, отколкото си бе представяла Кейт. Но тя така и не виждаше връзката между тази история и присвоените милиони. Освен това се питаше как така я бе пропуснала навремето, когато бе разследвала Декстър.

- Звучи ужасно - каза тя. - Обаче... Виж, не искам да ти изглеждам като някаква досадна кучка, но не разбирам какво общо има това с откраднатите от теб петдесет милиона?

- Двайсет и пет.

- Колкото и да са тия идиотски милиони, дяволите да ги вземат! Декстьр?

- Общото... - заекна той - общото е, че Петровия е човекът, от когото ги откраднах.

- Е, добре - каза тя, като стискаше здраво подлакьтни- ците на стола. - Обясни ми. Откъде знаеше?

- Кое? - Гласът на Декстьр трепереше, всеки момент щеше да заплаче.

- Всичко това. За брат ти, за Петрович.

Декстьр си пое дълбоко въздух.

- Ами първо от снимки на трупа. Приложени към оригиналния рапорт за смъртта му, който се намира в Държавния департамент.

- Кога си го виждал този рапорт?

- Към края на деветдесетте. Някой от Държавния департамент се беше свързал с родителите ми, казал им, че документите от войната били разсекретени, включително рапортът за смъртта на Даниъл.

- И ти си го чел?

Декстьр закима яростно.

- Фотокопие. Накрая пишеше, че Петрович бил жив, че изкарвал луди пари като оръжеен търговец, въоръжавайки най-отвратителните изчадия на планетата: мексикански наркобарони, судански разбойнически главатари, талибани.

- И това го пише в рапорта за смъртта на Даниъл?

- Не. Това е отделна информация от същия човек, който се беше свързал с нашите. Аз лично се запознах с него няколко години по-късно. Той не знаеше много извън това, което беше написано в рапорта. Но ме свърза с един хърватин емигрант, на име Смолец, който имаше връзки сред военните. Та този Смолец разполагаше с информация за Полковника. Бяха се засекли във войската и Смолец знаеше всичко за него.

Това беше най-смахнатата история, която Кейт някога бе чувала.

- И така, аз в известен смисъл наех този Смолен на работа - продължи Декстър. - Да ме осведомява за Полковника. Къде ходи, къде какви имоти купува, на кого какво продава.

- Чия беше идеята Смолец да наблюдава Полковника? Негова? Или твоя?

Кей видя как чертите на Декстър се отпуснаха, по устните му дори пробяга усмивка на облекчение. Знаеше какво си мисли: след като задава такива въпроси, явно се опитва да вникне в историята. Да разбере. Да му прости. И беше прав.

- Не помня - отвърна той. - Може би в един момент той ми е намекнал колко лесно би могло да се уреди това и аз съм го помолил да пробва. Беше отдавна.

- Къде се срещаше с тоя Смолец?

- В един парк. На Фарагът Скуеър.

Разбира се, помисли си Кейт. Ето какво е правил онази студена сутрин миналата зима, когато видя червената му шапка през улицата.

- Защо го правеше?

- Добър въпрос. Истината е, че и аз не знам. Нямах изработен план, ако това се питаш. Но информацията ми се даваше наготово и аз си казах: защо да не я получа.

Е, добре - каза Кейт, като за миг остави настрана неправдоподобността на целия този сценарий. - Смолец е наблюдавал Полковника от твое име, това донякъде го разбирам. Но не разбирам друго, Декстър: защо през цялото време си го пазил в тайна от мен? Макар че аз самата работех в Държавния департамент?

В този момент ѝ хрумна въпреки абсурдността на ситуацията, че ѝ се дава пореден шанс да каже истината за себе си. Едно малко искрено пояснение към последната ѝ реплика би могло да се превърне в снежната топка, предизвикваща лавината. Но тя си каза, че за момента Декстър е този, чиито тайни трябваше да бъдат разкрити.

- Всичко започна още преди да се познавахме - каза той. - И това, което вършех, не беше особено разумно и логично. Срамувах се от себе си. Не исках да знаеш.

Това ѝ прозвуча глупаво, но искрено.

- Е, добре. После?

- Преди няколко години се случи нещо в работата ми, без връзка с тази история. Докато изпробвах протокол за сигурност на данните, открих вратичка, през която можеха да се крадат пари при електронен превод.

- Просто така я откри, случайно?

- Не. Изобщо не беше случайно. Това ми беше работата, Това вършех. На мен ми плащаха, за да откривам възможни вратички в защитите на системата и да ги затварям.

- Да.

- Същевременно знаех, че Полковника осъществява бизнеса си по този начин, с електронни парични преводи. Редовно превеждаше милиони, понякога десетки милиони, в анонимни банкови сметки. Пари за крупни сделки с оръжие, които сключваше от домашния си компютър.

- И ти реши да го обереш до шушка?

- Да. Но целта ми не беше просто да източа банковите му сметки, това би било най-обикновена кражба. - Гласът на Декстър вече не трепереше, беше станал твърд и уверен, някак забързан. Сякаш изпитваше облекчение, че най-по- сле има възможност да обясни всичко, и то пред собствената си съпруга. - Исках да открия момента, когато е най-уязвим, когато разполага с голяма сума пари, които не са негови, а са му дадени, за да сключи сделка. Пари, които дължи някому.

- И въпросният някой да побеснее, като не си ги получи.

- Именно.

- Тоест ти си искал да му отмъстиш, но не само финансово?

- Точно така. - Декстър поклати глава. - Исках да направя така, че да го ликвидират.

Кейт се изненада на отмъстително стта му.

- Това беше идеята, Кейт: възмездие, справедливост. - На устните му се появи крива усмивка. - Не от алчност откраднах онези пари. Направих го, за да накажа един от най- големите злодеи на света.

Кейт помисли върху това самооправдателно обяснение.

- Това е едната гледна точка.

- Има ли и друга?

- Да. Че си крадец.

- Той заслужаваше възмездие.

- Крадец, който раздава правосъдие.

- Без него светът ще стане по-добър.

- Възможно е. Но не е това начинът. Ние не подхождаме така.

- Кои сте вие?

- Ние, американците. Това не е американският начин на правораздаване.

- Американският начин? С арест, обвинителен акт, процес, присъда, обжалване, затвор?

Кейт кимна.

- И как ще стане това, когато престъпникът е сръбски гражданин, живеещ в Лондон?

- Ще бъде третиран като международен военнопрестъпник.

- И съден в Хага. И това не звучи много по американски, какво ще кажеш?

- Напротив. Това е американското зачитане на нормите на международното право.

Той изпръхтя презрително.

- Разбира се - добави тя, - този начин не носи двайсет и пет милиона евро бонус.

По железопътния мост над дефилето с грохот премина товарен влак - дълъг и бавен, устремен в мрака на север.

- Та каква беше първата ти крачка? - попита тя. - И кога?

Кейт вече не се чувстваше лично измамена от постъпката на Декстър, гневът ѝ беше попреминал, беше склонна да вземе неговата страна. Или поне да погледне на нещата от неговия ъгъл.

Преди около година и половина регистрирах тук еднолична фирма, инвестиционна къща. За която открих банкова сметка без име, само с номер. Започнах да следя отблизо всички действия на Полковника, сметките му, всевъзможните му парични преводи, като търсех начин да я използвам.

- Как го направи?

- По време на едно от пътуванията си, до Милано, той използва хотелски компютър със свободен достъп, за да изпълни транзакция, и тъкмо тази открита връзка ми даде възможност да инсталирам програма на твърдия му диск, която регистрираше всички операции. Всяка сутрин в четири по Гринуич, ако компютърът му беше включен, ми изпращаше имейл с всичко, което се е виждало на екрана му през последните двайсет и четири часа. Това не разкриваше паролите му за достъп или нещо такова, но ми даваше възможност да видя какво е правил. Да планирам действията си. И така, в началото на август, преди половин година, аз бях готов. Всичко беше на място. Почти всичко. Но най-напред ми беше нужно да убедя сам себе си, че наистина съм способен да го направя.

- Как?

- С един тест. Редовно прониквах през защитите на разни банки. Една такава банка, със седалище в Андора, се използваше от адвокатска кантора за временно съхранение на пари, преди да бъдат изплатени на клиентите ѝ. Основният предмет на дейност на тази кантора беше да представлява една-единствена компания за здравни застраховки. Преди няколко години, противно на всякаква справедливост, въпросната адвокатска кантора не само бе защитавала застрахователя в съдебно дело, заведено от измамен клиент, но и бе поискала от съда да принуди ищеца да плати разноските по делото: около милион и половина долара. Една трета от сумата, дължима на кантората като хонорар, се съхраняваше във въпросната андорска банка. Останалите две трети трябваше да се преведат на клиента ѝ - застрахователната компания. Опитаха се да ги преведат, но...

- Но ти ги открадна, нали? Милион долара.

- Точно така. Имаш ли представа за коя застрахователна компания става дума?

Мозъкът на Кейт прехвърли набързо няколко възможности - какво значение имаше някакво си име? И изведнъж осъзна, че името всъщност бе много важно. Макар да не се бе сещала за тази застрахователна компания дълго време. Цели две десетилетия.

- „АмХелт“ - промърмори тя. Навремето, преди всичките тези години, воденето на кореспонденция с „АмХелт“ се бе превърнало в нейно основно занимание. Тя спореше с тях, попълваше безкрайни формуляри, молеше за срещи, увещаваше ги, че са длъжни да одобрят лечението на баща ѝ въпреки дребния шрифт в застрахователната полица, който гласеше точно обратното. - Ти си източил един милион долара от „АмХелт“.

- Един милион мръсни долара. Които по право принадлежат на някого като баща ти. Или като теб. Делото бе заведено от една жена, чийто баща бе умрял.

- И това е бил твоят тест?

- Казах си, че мога да използвам тези злодеи като опитно свинче. И се получи. След това вече знаех, че съм готов за Полковника.

- И тогава се преместихме да живеем тук?

- Да.

- Е, добре - каза Кейт, като се наведе напред. Вече виждаше логиката в цялата тази объркана история. - Кажи ми точно как се получи.

29

Декстьр не беше мъжът, за когото Кейт го бе смятала навремето. Но ѝ се струваше, че не е и толкова различен, колкото тя се опасяваше.

- На първо време - започна той - имах нужда от по-лесен достъп до компютъра на Полковника. Затова си наех помощник, една млада жена в Лондон.

Кейт усети как я обля мощна вълна на облекчение.

- Как се казва?

- Марлена.

Това беше едното от двете имена в тайния телефон на Декстър. Другото, доколкото тя си спомняше, беше Нико.

- А как е малкото име на Смолец?

Декстър я погледна объркано, но отговори:

- Нико.

Ама разбира се. Марлена и Нико бяха двамата му контакти. Имената в указателя на телефона.

- А тази Марлена - каза Кейт, - тя какво вършеше?

- Осигуряваше ми достъп до компютъра му.

- Как?

- Като правеше секс с него.

- Тя е проститутка?

- Да.

- А ти спиш ли с нея?

В отговор той се изсмя.

- Виж какво, нямаш право да се смееш на въпросите ми! Отнето ти е! Трябва да си го заслужиш.

- Извинявай.

- Е? Спиш ли?

Той преглътна усмивката си.

- Ти знаеш ли как изглежда Марлена?

- Виждала съм нейни снимки, да.

- Давам си сметка, че съм неустоим красавец, Кейт. И ти си на същото мнение, не се съмнявам. Но, честно казано, мислиш ли, че жена като Марлена би легнала с мен?

- Ами ако си плащаш... да те обслужва...

Декстър ѝ хвърли бърз поглед, който казваше: Я не се занасяй.

- Е, добре. - Кейт се остави да бъде омилостивена. - Продължавай.

- Марлена е двайсет и две годишна рускиня. Полковника си пада по точно такива, те са му нещо като... хм, специалност. Аз я поставих в ситуация... в бара на един хотел, където се навъртат момичета като нея.

- Значи той е знаел, че е проститутка?

- Да.

- И тя е отишла в апартамента му просто така и е хакна- ла компютъра му?

- Не отведнъж. Идеята беше да установят по-трайна връзка. Когато се запознали, тя му дала служебния си номер. Той ѝ се обадил, Марлена е момиче на повикване, и тя отишла да се видят. И тогава, през първата им нощ заедно, му разиграла цял театър.

- Тоест?

- Обичайните женски преструвки по време на акта. Плюс задъхано-възторжен разбор на занятието впоследствие, при който му доверила, че макар да спяла с мъже практически всяка вечер, никога преди не била постигала толкова пълно... хм, удовлетворение от контакта с мъж. Дала му да разбере, че е физически свръхнадарен. И че би се радвала да го привлече за редовен клиент.

- И той се хванал?

- Че кой не би се хванал на негово място?

Кейт си каза, че никога не би могла да обхване мащабите на мъжката глупост.

- Едва на петата им среща Полковника я оставил за малко насаме с компютъра му. И тя му инсталира програмка за откриване на потребителски имена и пароли. А за следващото ѝ посещение - техните срещи бяха станали седмични - ѝ бях написал друга програма, която да регистрира клавишите в последователността на тяхното натискане, и да ми изпраща данните по имейла. След това ми бяха нужни около сто часа работа, за да пробия алгоритъма на системата му за динамични пароли и да мога да влизам в банковата му сметка, без той да разбере. Това си беше сизифовски труд. После още няколко седмици, за да създам фалшив интернет сайт на банката му.

- Защо?

- Защото, когато някой прави електронен превод на десетки милиони долари, той не натиска само бутона Send на компютъра си. Той държи да разговаря по телефона със служител на банката, който да потвърди транзакцията. Клиентът задава детайлите, а банковият служител изпълнява трансфера. По този начин банката се защитава срещу измами.

- И по какъв начин твоят фалшив сайт преодоля тези защити?

- Ами Полковника си мислеше, че се логва в сайта на банката си, но всъщност стигна до една програма, записана на твърдия му диск, а не в мрежата. Ударите му по клавиатурата, изображенията, които се появяваха на екрана, имаха само фиктивна връзка с онова, което се случваше в банковата му сметка. Онова го направлявах аз, от разстояние.

- Значи той си е мислел, че е онлайн и осъществява паричен превод, че разговаря с банков служител по телефона, за да му потвърди транзакцията. Но ти си превел парите в различна посока.

- Именно.

- Блестящо изпълнение.

Декстър се върна на балкона, нахлузил скиорската си шапка. Подаде на Кейт нейната и тя я дръпна ниско над ушите си, които пареха и щипеха от студа. Двамата се наместиха под вълнените одеяла.

- Почти по всяко време Полковника уреждаше някаква голяма оръжейна сделка - каза Декстър. - Но онази, която аз следях, беше не просто голяма, а огромна. Купувачите бяха някакви африкански бандити, сякаш излезли от черна комедия. Това беше за мен идеалната възможност - точно такава сложна и заплетена сделка се бях надявал да се появи на хоризонта. Полковника беше заявил партида МиГ- ове от бивш съветски генерал, за да ги препродаде на някаква революционна фракция в Конго. Нали знаеш за войната в Конго?

Касапниците в Третия свят някога бяха представлявали професионален интерес за Кейт, от който тя с радост се бе отървала. Но това не означаваше, че бе престанала да ги следи за обща информация, както и да се интересува изобщо от политика.

- Най-кръвопролитният конфликт от края на Втората световна война - отвърна тя. - Над пет милиона загинали.

- Именно. И така, за да сключи сделката, Полковника се нуждаеше от пълното доверие на генерала, някой си Иван Громов, доверие, което бе спечелил в продължение на няколко десетилетия лоялно партньорство. Освен това трябваше да се извършат почти едновременно няколко банкови превода точно в деня на доставка на МиГ-овете. Който се падаше в Деня на благодарността.

Кейт кимна - това обясняваше отсъствието на Декстър точно в този ден.

- В деня на сделката конгоанците изплатиха капарото на Полковника, който веднага преведе половината на Громов. Половината изтребители били доставени още през нощта от Замбия, където генералът ги криел, след като били задигнати от една военновъздушна база в Казахстан, на някакво летище до границата на Конго с Ангола. В този момент Полковника трябваше да му преведе следващата вноска. Той задейства системата и парите излязоха от банковата му сметка. Но така и не стигнаха до сметката на генерала.

- Защото ти си ги превел в твоята.

- Да. Така изведнъж Полковника се оказа длъжник на генерала с двайсет и пет милиона, които вече не притежаваше и не знаеше къде са. Обади се на банкерката си, но тя имала записи от проведения между тях разговор, в който той одобрявал и потвърждавал превода на двайсет и пет милиона от една към друга сметка в същата банка. Между другото, и Полковника, и Громов имаха сметки в „Сюис Женерал“. Такива трансфери се осъществяват мигновено, понеже банката може да потвърди наличието на сумите. Аз също имах сметка в „Сюис Женерал“.

- Ами тогава банката не е ли могла да проследи транзакцията? Как така не са открили сметката ти, която е била в собствената им система?

- Да, могли са. И съм сигурен, че са го направили. Но са намерили една празна банкова сметка, открита преди година от човек, на когото аз бях платил да я открие от мое име, така че мен никога не са ме виждали, не знаят кой съм и как се казвам. Разбира се, веднага източих сметката си в „Сюис Женерал“ и прехвърлих парите в друга сметка.

- Но те не са ли можели да проследят и тази транзакция?

- При нормални обстоятелства, да. Но същия ден е имало пробив в защитата им, и то в централата на банката в Цюрих. Няколко месеца преди това бях наел касетка във въпросния клон. На сутринта, когато трябваше да се осъществи сделката на Полковника, отидох да си я нагледам. Отведоха ме заедно с касетката в една зала за съвещания и ме оставиха. Извадих от касетката малко безжично рутерче, подобно на захранващ кабел за лаптоп, включих го под съвещателната маса и си тръгнах. Рутерът се свърза с главния компютър на банката и по безжичен сигнал, който можех да уловя отвън, ми даде достъп до него.

- Защо не влезе в системата от залата за съвещания?

- Защото, ако бях използвал жична връзка, системният администратор щеше да открие къде съм. А след като установяха пробива в системата, охраната щеше да блокира изходите на сградата.

- А блокираха ли ги?

- Да. Но през това време аз вече се бях върнал в хотела си, който беше в съседство, и поставих на прозореца насочена антена, за да улавям сигнала на безжичния рутер.

- А откъде си знаел, че това ще сработи, чисто технически?

- Бях го изпробвал преди, при друго пътуване. Бях изпитал техническите параметри, бях засякъл паролите за защитната стена на банката. Успял бях да анализирам архитектурата и логиката на системата, протоколите и защитните мерки, използвани от системните администратори. Все още не бях направил нищо, но знаех, че когато дойде моментът, ще съм готов.

- И какво стана?

- След като прихванах транзакцията на Полковника и после преведох парите от сметката си в „Сюис Женерал“ в банката в Андора, ми бяха нужни няколко минути, за да вляза в онази част от системата на банката, където се пазят номерата на сметките и посоките на извършените за деня транзакции.

- И си ги изтрил?

- Да. И точно в този момент системният администратор забеляза проникването, затвори системата и блокира изходите на сградата. Но аз вече бях разпръснал парите в десетки сметки по цялото земно кълбо, във всяка сметка различна сума. И накрая от тези сметки ги събрах обратно в една- единствена. Тук, в Люксембург.

- А какво правеше в офиса си? Всичките тези вечери, когато оставаше до късно, всичките почивни дни, когато ходеше на работа? Какво толкова имаше да се прави там?

- Системен анализ, първо на компютъра на Полковника, после, разбира се, и на „Сюис Женерал“. Проникването в чужди компютърни системи отнема време. И включва огромен, нечовешки труд за проверка на планини от теория.

- Но защо беше необходимо да го правиш късно вечер?

- Повечето вечери правех нещо друго. Следях комуникациите на Полковника: имейли, телефонни разговори, за да съм в течение на сделките му. Често се налагаше да изчаквам обратни обаждания, които понякога ставаха след часове. И аз седях и чаках.

- Просто чакаше?

- Да. Но използвах престоите, за да върша и други неща. Имах нещо като хоби: изучавах една много объркваща категория ценни книжа.

- Защо?

- Защото си казах, че след като ценните книжа са формулирани по такъв сложен начин, че да са практически неразбираеми за лаика, значи банкерите крият нещо. Нещо невероятно апетитно. А пък кръговата логика на тези схеми - които, убеден съм, бяха създадени специално, за да объркват - предизвикваше любопитството на инженера в мен. Във всеки случай това си е вид борсов хазарт. През последните два месеца сме спечелили четвърт милион евро от такива инвестиции. От това живеем.

- Аз пък мислех, че си изкарваш парите с кражби.

- Не - отвърна той. - С това се забавлявам.

Кейт постави на масата двете чаши. Парата от кафето се издигаше на плътни бели кълба в мразовития мрак преди зазоряване. После седна на мястото си и се зави с дебелото вълнено одеяло.

- Как могат да те хванат?

Съзнанието ѝ още беше заето с логистичната страна на неговата схема, сякаш нарочно отлагаше по-трудните за дефиниране теми: морал, честност, порядъчност, съпружеска вярност, склонност към престъпления. Искаше, поне засега, поне за тази нощ, да се съсредоточи върху практическото изпълнение.

- Не могат.

- Така ли? Значи е невъзможно?

- Да.

Кейт беше изненадана - по-скоро впечатлена - от скан- Далната самонадеяност на мъжа си. Откъде ли се бе взела?

- А какво ще стане, ако от ФБР открият парите?

- Няма значение. Те въобще не са в състояние да проследят по обратния път всяка транзакция, минала през всяка сметка. През търговски и частни банки, през страни с открита банкова система и такива, които се ползват за укриване на данъци, през банковите тайни на Андора, Швейцария, остров Ман и Каймановите острови и, разбира се, на Люксембург. Освен това, Кейт, тези сметки вече не съществуват; всякакви следи от движенията по тях са изтрити. Изключено е да стигнат до мен.

- Изключено?

- Абсолютно.

- Ами ако просто се натъкнат на парите? Както направих аз? По какъв начин ще им обясниш, че притежаваш толкова пари?

- Няма да се наложи. Затова парите са тук, в Люксембург. Заради банковата тайна.

- Затова и ние сме тук, нали?

- В общи линии...

- Като стана дума за това, можем ли да се върнем у дома? В Америка?

- Разбира се.

- Но...?

- Но не бива да държим значителни суми пари в която и да било американска банка, нито да прехвърляме повече от десет хиляди от една сметка в друга. Не бива да купуваме имоти в Щатите, както и да правим други крупни покупки. Освен това не бива да реализираме каквито и да било доходи там, ето защо няма да можем да продадем къщата си във Вашингтон, а ще се наложи и занапред да я даваме под наем. Не бива да правим каквото и да било, което може да привлече вниманието на данъчните власти.

Кейт разбираше. Трябваше да се крият от данъчните, за да останат извън полезрението на ФБР.

- Този човек, от когото си откраднал парите, Полковника, той може ли да те намери?

- Няма да ме търси. Аз накиснах друг. Сърбин, военнопрестъпник като него. Направих така, че да изглежда, сякаш той е откраднал парите.

- И какво стана с него? - попита Кейт.

- Получи това, което отдавна заслужаваше. Един червей по-малко.

Какво ли още имаше да научи?

- Тази сметка, двайсет и пет милиона... такава кръгла цифра. Не носи ли лихва?

- Не.

- Защо?

- За да не се налага да декларираме доход от нея. Дори тук.

- Завинаги?

- Завинаги. Докато сме американски граждани, сме длъжни да подаваме американска данъчна декларация.

- И какво можем да направим по въпроса?

- Ще ограничим дохода си до онова, което изкарваме с легитимни инвестиции в ценни книжа. Но това не означава, че ще се ограничаваме в харченето.

- Твоят план включва ли харчене на крадените пари? Или си ги отмъкнал просто за да си отмъстиш на някого, когото си мразил?

- Моят план е да ги харчим.

Кейт замълча. Остави току-що чутото да се завърти веднъж в съзнанието ѝ, като глътка непознато вино, на което държеше да усети вкуса.

- Кога?

- Когато стане безопасно. Предполагам, след като ФБР ни оставят на мира.

Това ѝ се стори логично за момента; съзнанието ѝ беше претоварено с информация от неочаквания разказ на Декстър и трябваше да мине време, за да осъзнае какво още означават думите му. Щом Декстър очакваше ФБР да го оставят на мира, значи знаеше, че го наблюдават, още преди тя да му го бе казала.

- Сега ми разкажи за онази ферма.

- Тя е просто пощенски адрес. На който получавам банковите си извлечения. Забутана е в пущинаците, далеч от света. Неподлежаща на наблюдение.

Можеше да послужи и за скривалище, ако се наложеше. Но това беше в ресора на Кейт, тя беше специалист по скривалищата.

- Наел си кола, за да отидеш до там. Когато твърдеше, че си в Брюксел. Защо?

- Сделката щеше да стане всеки момент. Затова открих няколко нови сметки за по една седмица, колкото да има къде да прехвърля парите. Всички документи се пращаха до фермата. Трябваше да ги прибера от там и да ги унищожа.

- Разбирам. Това е било по времето, когато беше скрил номерата на сметките в скрина в детската стая. Нали?

Той изглеждаше засрамен след поредното разкритие.

- Това беше след... ъъъ, транзакцията. Когато беше още по-важно сметката да се запази в тайна.

Кейт си спомняше кристално ясно тази вечер.

- И след като тъй нареченият баща на Джулия се появи отнякъде, нали? И трябваше да вечеряме с него?

- Така ли беше? Това не го помня.

Този отговор ѝ се стори твърде съмнителен. Неправдоподобен. Невъзможен. Кейт усети как отново я обземат подозрения.

- Не го помниш?

Той вдигна рамене.

- И кой беше той според теб? - попита тя. - Казваше се Лестър, нали?

- Може да е бил шефът ѝ. Или колега.

Двамата седяха мълчаливо, всеки улисан в собствените си догадки.

- Защо не остави данните за сметката в офиса си? Или във фермата?

- Защото не исках да ходя далеч - отвърна той, - ако внезапно се наложеше да бягаме бързо от тук.

- Защо да бягаме бързо?

- Ако случайно ме разкриеха.

- Но ти сам каза, че това е изключено.

- И все пак. Длъжен бях да взема предпазни мерки.

Кейт си помисли, че предпазните му мерки са били насочени главно към нея. Което я подсети за видеокамерата. Тя още не можеше да реши точно колко да рови за истината. Колко отчаяно се нуждаеше да знае дали Декстър е видял записа от офиса си. И оттук, дали беше в състояние да проследи всичките безброй равнища на нейното предателство. Защото тя все още притискаше тайните си плътно до гърдите.

- Може би в офиса ти не е безопасно? - попита тя, внезапно решена да поразрови още малко.

- Напротив, напълно безопасно е.

- Имаш ли някаква система за наблюдение?

Веднъж набрала скорост, Кейт не можеше да се спре.

Лицето му не изразяваше нищо.

- Купих си видеокамера.

Сърцето ѝ спря.

- Но така и не се наканих да я свържа с компютъра.

Декстър не знаеше.

А какво и колко знаеше все пак?

Не знаеше, че Кейт му бе задигнала връзката ключове. Не знаеше, че е проникнала в офиса му, че е ровила в нещата му. Не знаеше, че го е подозирала още много преди Бил и Джулия да ѝ бяха казали да бъде нащрек. Не знаеше, че освен това е подозирала самите Бил и Джулия. Не знаеше, че е проникнала във фалшивия офис на Бил, че се е свързала със своя стар познат от Фирмата в Мюнхен и с новите си познати в Берлин и Женева. Не знаеше, че само допреди броени седмици е смятала Бил и Джулия за наемни убийци.

Не знаеше и това, че е обикалял с цялото си семейство из Европа, гонейки опашката си.

А също и това, че собствената му съпруга е работила в ЦРУ.

Още не се бе развиделило, но колите по улицата бяха зачестили. Тук не беше нужно да е светло, за да започне денят.

- А последното ти пътуване до Лондон точно преди Коледа? Защо трябваше да ходиш? За да платиш на Марлена ли?

- Да.

- Колко?

- Двайсет хиляди лири.

- Не изглежда много.

- Нарочно. Платих ѝ колкото да свърши работа, но не и да си помисли, че е замесена в нещо грандиозно. Не смятам, че по-голяма сума щеше да ми гарантира повече сигурност; по-скоро обратното.

Кейт се изненада от съобразителността му.

- А какво стана с Марлена след вашата... как да го наречем?

- Сделка?

- Добре, сделка. Какво стана с нея?

- Видя се още веднъж с Полковника, но отмени срещата им за следващата седмица. Скри се, но остана в Лондон. За всеки случай, ако нещо се издънеше и се наложеше да се видят отново. Беше си приготвила дори оправдание, някаква историйка за клиент, който уж я бил нападнал и уплашил. Аз ѝ намерих подходящ човек, когото да обвини.

- Помислил си за всичко, а?

- Да.

- Да разбирам ли, че си приключил с нея?

- Да.

- Но тя е жива.

- Знам какво си мислиш.

- Е, и?

- Първо, тя не знае подробности за случилото се; само собствената си роля.

- И все пак.

- Имам купища доказателства срещу нея. Тя е извършила безброй закононарушения.

- Би могла да поиска имунитет срещу показанията си, които ще уличат теб, нали?

- Някои от престъпленията ѝ са доста сериозни.

- Няма значение.

- Да - каза накрая Декстър; в гласа му се долавяше раздразнение. - Права си. Има микроскопична възможност някой ден тя да се обърне против мен. - Той погледна жена си в очите. - Но какво мога да направя?

Тя отвърна на погледа му. В очите му прочете някаква особена дързост, сякаш Декстър я предизвикваше да каже онова, което би казала, ако беше онази, предишната Кейт.

Вероятно предишната Кейт щеше да му каже: Убий я. Но тази Кейт не изричаше такива думи.

Неизреченото остана да виси във въздуха, давайки ѝ пореден шанс да се изповяда, да разкрие собственото си минало. Но, подобно на толкова други възможности, тя пропусна и тази. Вместо това в съзнанието ѝ се зароди нов план за офанзива, нова възможност да вземе инициативата и да контраатакува, както винаги когато бе притисната в самоотбрана: защо Декстър бе пазил всичко това в тайна от нея?

Разбира се, Кейт се сещаше за достатъчно причини, една от друга по-основателни. И нямаше право да пита.

Но нима не беше в това смисълът на брака? В задаването на забранени въпроси?

- Защо не ми каза, Декстър?

- Кога? - отвърна той. - Кога можех да ти кажа?

Кейт беше водила мислено този спор, отново и отново.

- Когато за пръв път замислих този абсурден план ли? - продължи Декстър. - Когато наех луксозна лондонска проститутка да прелъсти един стар престъпник, за да проникне в лаптопа му? Или пък когато се преместихме в Люксембург, за да мога да източа парите от една сделка с оръжие за африканските бандити? Ами че ти щеше моментално да ме напуснеш.

Тя поклати глава: не, това не беше вярно. Или беше? Кейт никога не беше допускала, че един ден Декстър би могъл да узнае сам всичко за нея. Но тази вечер за пръв път започваше да се усъмнява. Защото Декстър се бе оказал много по-хитър, много по-ловък и безскрупулен лъжец, отколкото някога бе предполагала. Беше се лъгала за него през всичките тези години. Но до каква степен?

- Е, как предлагаш да се оправяме с ФБР? - попита той.

За момента Кейт изобщо не си даваше сметка колко неискрен е въпросът му.

Тя гледаше в празното пространство, блъскайки мозъка си с това предизвикателство.

- Като съмне, ще позвъня на Джулия - каза тя, поглеждайки часовника си. Децата щяха да се събудят всеки момент. - И ще уредя среща.

- Защо?

- Защото съм почти сигурна, че ще поискат помощта ми. Може би като ме накарат да се запаша с подслушвателно устройство. Ще се престоря на възмутена, но те ще настояват, ще ме заплашват да ми почернят живота, ако не им откажа съдействие. - Сега, когато Кейт го изричаше на глас, този план ѝ се стори доста приемлив. - И накрая аз ще отстъпя.

Декстър повдигна вежди и се наведе напред.

- И после?

- И после двамата с теб ще отидем някъде на публично, но закътано място, сякаш се боим да не ни следят. На неутрална територия. Може би в някой ресторант... - Кейт замълча, опитвайки се да си представи мястото. Опитвайки се да изглади и последната гънка в плана, да изпипа и последния детайл.

- Тъй. И после?

- После ще им разиграем едно представление.

30

Представлението най-после бе приключило. Колата се носеше в нощта по правото неосветено шосе през смълчаната пустош, към далечното сияние на града, към техния дом и децата, към възобновената нормалност на всекидневието или към някаква новосъздадена нормалност.

Декстър караше по-бързо от обичайно. Може би бе пил твърде много в ресторанта, за да преодолее напрежението от ролята, която играеше пред агентите на ФБР с помощта на скрития микрофон. Устройството още предаваше.

Двамата се оставиха тишината в купето да ги загърне в топлата си завивка като актьори, почиващи си след завесата. За пръв път, откакто се помнеха, мълчанието между тях не беше изпълнено с напластена измама. Но Кейт болезнено си даваше сметка за голямата неистина, която продължаваше да виси между тях.

Тя гледаше втренчено пътя, хипнотичното пулсиране на жълтата линия сред широката черна лента. Отново бе изпаднала в нерешителност. Изведнъж толкова я доядя на самата себе си, че не можеше да издържа повече.

- Декстър - каза тя, насилвайки се да действа, преди отново да се бе разколебала. - Би ли отбил на паркинга малко по-нататък?

Той вдигна крак от газта и хвърли бърз поглед към съпругата си.

- Има нещо, което трябва да ти кажа.

Паркингът беше на няколко километра южно от града, обширно пространство, претъпкано с огромни камиони и очукани шкоди, от които се изсипваха пияни тийнейджъри, за да си купят още бира и цигари, и големи пликове чипс; холандци с татуировки и пиърсинги, завръщащи се от ски в Алпите; и мълчаливи, грохнали португалски черноработници, дояждащи увити в лепкав найлон сандвичи, преди да се приберат по стаите си, след като цял ден бяха бърсали окапани с кетчуп подове на заведения за бързо хранене.

Декстър остави двигателя да работи заради отопляемите седалки и загаси само фаровете.

Кейт си помисли дали да не помоли Декстър да слязат от колата заради предавателя, но, разбира се, ФБР и Интерпол и без това знаеха всичко, което се готвеше да му каже, та реши, че е излишно.

- Декстър - каза тя. - Аз никога не съм писала становища за правителството.

Изражението на лицето му бе непроницаемо в синкавото сияние на светещите прибори. Тя се бореше с желанието да извърне лице встрани, да скрие собствените си очи, бореше се с навика да прикрива лъжите си сега, когато най- после бе решила да каже истината.

- Никога не съм работила и за Държавния департамент.

Покрай тях мина тежък влекач с полуремарке и колата им потрепери от грохота на големия двигател. Кейт изчака шумът да позаглъхне.

- Това, което работех...

И тогава тя промени решението си. Макар да знаеше какво точно ще му каже, не можеше да предвиди неговата реакция.

Кейт погледна ярко осветената сграда в центъра на паркинга, в която имаше минимаркет и бистро.

Тя свали часовника от ръката си и го пъхна в джоба на кожената седалка.

- Я да идем да си вземем по едно кафе.

Декстър пусна монетата, натисна бутона и зачака машината да изплюе еспресото му в картонената чашка.

Кей вече отпиваше от капучиното си. Кафето от тази машина беше силно и ароматно. Навсякъде в Европа кафето беше на ниво.

Седнаха от двете страни на една маса със стъклен плот до огромната витрина, гледаща към шосето. В отсрещния ъгъл вече се беше настанила друга двойка. Жената беше с насълзени очи, явно двамата преживяваха заедно някаква криза - нежелана бременност, раздяла, изневяра. Имаха си своите проблеми и едва ли бяха тук, за да подслушват.

Нямаше нужда от встъпления. Кейт се пресегна през масата и хвана ръката на Декстър.

- Работех за ЦРУ - каза тя. - Бях, така да се каже, шпионин.

Очите на Декстър се разшириха.

- Длъжността ми беше водещ офицер на агенти и информатори в Латинска Америка. Работила съм по малко в Ел Салвадор, Венецуела, Никарагуа, Панама и Гватемала. Но главно в Мексико.

Той я погледна, сякаш се готвеше да каже нещо, но замълча.

- Постъпих в Управлението веднага след като завърших. Нищо друго не съм работила през живота си. Избрах си тази кариера до голяма степен защото се смятах за неспособна да обичам когото и да било. След преживяното с родителите ми, със сестра ми... бях претръпнала. Бях решила, че никога няма да изпитам истинска любов и че нямам шанс да създам семейство.

Кейт стисна ръката му, за да подчертае този централен елемент на многопластовото си извинение.

- Бях сигурна, че цял живот ще съм сама, Декстър. И че никога няма да ми се налага да лъжа човека, когото обичам, защото няма да има такъв. Бях млада, но травмирана и не можех да си представя, че мога да бъда нещо различно - нито млада, нито травмирана. Ти спомняш ли си какво е да си млад?

Той кимна безмълвно.

- Не подозирах колко кратко трае това. Струваше ми се, че вечно ще бъда такава, а младостта отмина като един миг.

Жената в отсрещния ъгъл изхлипа силно.

- И така, когато двамата с теб се срещнахме, аз, разбира се, не ти казах какво работя. Тъй или иначе, очаквах да ме зарежеш до половин година. Или да ти писне от моята затвореност и да намериш начин да се разделим. Мислех си, че никога няма да си паснем, както не се получи с никого преди теб.

Декстър я наблюдаваше внимателно.

- Но грешах. Било ми е писано да се влюбя в теб.

Вниманието на Кейт бе привлечено от един мъж, който влезе в заведението и за миг я загледа. Искаше ѝ се да дойде ден, в който да не подозира всеки случайно погледнал към нея.

- Смятах да ти го кажа, Декстър. Моля те да ми повярваш. Хиляди пъти съм го обмисляла. Почти всеки ден, през цялото време, откакто се познаваме. Но кога можех да ти го кажа? Кога можех да направя тази крачка?

Това беше абсолютно същата логика, на която той се позова предишната нощ на балкона - по време на истинската си изповед, след което бяха намислили онази фалшивата, изиграна преди малко пред федералните агенти.

- Когато се оженихме, още не ти бях казала. Колко ужасно от моя страна! Да, признавам си: беше наистина ужасно.

Декстър ѝ се усмихна едва забележимо - малка отстъпка.

- После се роди Джейк... - Кейт се спря, питайки се наум каква част от подробностите да му разкаже, колко пълни да бъдат разкритията ѝ, за да имат смисъл, за да ѝ олекне. - Поисках да ме прехвърлят от оперативната в аналитичната дирекция, където ми възложиха една практически канцеларска служба. Ти не знаеш какво означава това. То е като... да си бил дълги години център-нападател и изведнъж да те сложат на резервната скамейка.

Някога Декстър се бе увличал по баскетбола. Той се усмихна тъжно на Кейт, но отново не каза нищо. Сякаш си беше глътнал езика.

- На практика зарязах кариерата си. Но все пак останах в ЦРУ. Имахме нужда от пари, от здравна застраховка, каквато не след дълго ти вече не беше в състояние да ни осигуриш.

Той направи гримаса; Кейт не биваше да навлиза в тази тема. Слава богу, в Люксембург здравеопазването беше безплатно за всички.

- Както и да е - продължи тя. - Там е работата, че така и не се реших да ти го кажа. - Кейт не можеше да прецени дали Декстър е ядосан, натъжен, възмутен или просто зашеметен от чутото. Едва по-късно щеше да си даде сметка, че стоицизмът беше единствената реакция, за която имаше сили. Той просто не беше обучен за подобни разкривания на картите. Не беше измамник по природа, нито по професия. Просто по стечение на обстоятелствата. - Разбира се, когато се пренесохме тук, най-после напуснах. Но от този момент нататък какъв беше смисълът да ти казвам истината? Как можех да ти я кажа? Бях те лъгала десет години. И изведнъж нямах повече причини да те лъжа. Лъжата беше приключила от само себе си. Защо да ти признавам? Каква би била ползата от това? Спомням си какво спомена веднъж, когато те попитах за твоя несъществуващ клиент: „Безсмислено е да ти казвам нещо, от което не произтича никаква полза, а само сериозно неудобство.“

Декстър гледаше в празното пространство.

- Само че грешах, Декстър. Сега го знам. Трябваше да намеря начин в даден момент да ти кажа. Но не го направих. - Тя го гледаше с очи, които се надяваше да изразяват разкаяние и молба за прошка. - Толкова съжалявам.

И тогава Декстър ѝ се усмихна. Усмивката му изразяваше високомерие, снизхождение и превъзходство. Усмивка на човек, получил отдавна дължимо и искрено извинение. Усмивка, която казваше: Готов съм да приема извиненията ши, но оттук нататък си ми длъжна.

Или поне така ѝ се стори в този момент.

Щеше да мине още година и половина, преди да разбере какво изразяваше усмивката на Декстър в този миг: дълбоко облекчение. Беше усмивка на човек, който най-после можеше да престане да се преструва, че не знае нещо, което отдавна знаеше.

Заваля дъжд. Отначало започна полека, замъглявайки витрината, която гледаше към шосето. После се усили, едри капки затропаха по стъкления покрив.

Една кола отби от шосето и фаровете ѝ заслепиха Декстър.

- Какво точно си работила? - попита той.

- Най-често се срещах с разни хора - каза Кейт. - Подтиквах ги да вършат неща, които ние, Съединените щати, или поне ЦРУ, искахме от тях да свършат. Увещавах ги.

- Как?

- Давах им пари, информация. Помагах им да се организират. Понякога ги заплашвах с неприятни последици, ако откажеха да съдействат.

- Какви например?

- Най-вече прекъсване на достъпа до неща, които им бяха необходими. Пари, оръжие, подкрепата на правителството на САЩ. Неща, които можеха да бъдат пренасочени към съперниците им.

- Но понякога и с друго, нали?

- Да, понякога им казвах, че ще бъдат убити.

- От теб ли?

- Обикновено не им давах пояснения.

- И биваха ли убити?

- Понякога.

- От теб ли?

- Не... всъщност.

- Как да разбирам това „не... всъщност“?

Кейт искаше да отговори на въпроса му. Но се въздържа.

Декстър извърна лице встрани, готвеше се да зададе въпрос, който не му беше приятен.

- А влизаше ли в задълженията ти да правиш секс с разни хора?

- He.

- А правила ли си?

- Какво да съм правила?

Спала ли си с някого?

- Не - отвърна тя. - А ти?

- Не.

Кейт отпи една последна глътка от изстиналото капучино. Разговорът бе взел неочакван обрат, навлизайки в полето на брачната изневяра - единствения вид предателство, което и двамата не си бяха позволявали.

- А убивала ли си хора? - попита я внезапно той.

Тя очакваше въпроса - боеше се, че рано или късно ще ѝ бъде зададен, - но все още не се бе спряла на отговор. Нито бе решила колко изчерпателен да е той.

- Да.

- Колко?

Кейт не искаше да му даде точна цифра. Това беше една от главните причини досега да не бе разкрила истината пред него. Не за да не издава служебни тайни, нито пък от нежелание да си признае, че го е лъгала през всичките години. Основната причина да избягва разговора беше, за да не ѝ се налага да отговаря на този конкретен въпрос, зададен от този конкретен мъж, който след отговора вече никога нямаше да гледа на нея по същия начин.

- Няколко.

Погледът му настояваше за по-голяма конкретност или за по-искрен отговор. Но Кейт поклати глава. Нямаше да му каже точния брой.

- Наскоро ли е било? - попита той.

- Не.

- Тоест? - В гласа му прозвучаха раздразнение и умора от увъртанията ѝ.

- Последният път беше няколко месеца след раждането на Джейк. Обектът беше един мъж, когото познавах от Мексико. - Щом беше почнала с признанията, по-добре да му Разкажеше цялата история. Или почти. - Беше политик, неотдавна загубил президентските избори. Наумил си бе да се пробва още веднъж, но му трябваше нашата подкрепа. Моята подкрепа. Бях го отписала и всъщност предприех това пътуване до Мексико, за да се срещна с други политици, такива, които не възнамеряваха да се кандидатират. Той бе узнал за това. И когато се върнах в Щатите, едва ли не ме принуди да се срещна и с него.

- Принуди те?

- Почти ме отвлече. Както си ходех по улицата. Без насилие, но в цялата ситуация имаше ясно доловима заплаха. Срещата ни се превърна в дълга тирада защо всъщност трябва да го подкрепим. След което ми показа снимка, направена с телеобектив през прозореца ни, на която се виждахме двамата с Джейк в дневната.

Декстър наклони глава на една страна, сякаш проверяваше дали е разбрал правилно.

- Той ме заплашваше. Ако не го подкрепях, щеше да навреди на семейството ми. Не можех да преценя до каква степен заплахите му са достоверни. Не бих ги приела на сериозно, ако си имах работа с нормален човек. Но той беше напълно побъркан. Загубил връзка с реалността. А пък аз имах бебе. Първото ми. Първото ни.

- И така...

- И така, не виждах по какъв начин да го накарам да ни остави на мира. Човек като него не можеше да бъде неутрализиран нито с депортиране, нито със затвор, нито с нищо. Ръката му беше дълга, стигаше навсякъде. Ако си беше наумил да ни навреди, щеше да го направи.

- Освен ако ти не го убиеше.

- Именно.

- Как? Къде?

Тя нямаше никакво желание да преразказва кадър по кадър сцената с убийството. Да проследява маршрута си през Манхатън, да описва острието на ножа или дърпането на спусъка, кръвта по тапетите в хотелската стая, тялото на мъжа, залитащо към пода, бебешкия плач в съседната стая, жената, появила се на вратата и изпуснала шишето с мляко, което се бе разляло по килима, докато я умоляваше: Рог favor!, с вдигнати нагоре ръце, въртеше глава, заклинаше я да пощади живота ѝ, големите ѝ черни очи разтворени от ужас, два бездънни кладенеца, в които се отразяваше преизподнята, но Катрин я държеше на прицел с глока си, докато в самата нея бушуваше вътрешна борба, а по плача на бебето си личеше, че е горе-долу на възрастта на Джейк, докато майка му беше на годините на Кейт, нейна двойница без късмет, с нищо не заслужила да умре.

- Декстър, не ми се навлиза в подробности.

Не искаше да му каже за кръвта, която се разливаше по килима от огромната дупка в тила на Торес. Онова гадно кърваво петно!

- Може би някой ден - добави Кейт. - Но не сега.

Декстър кимна.

- И тогава разбрах - продължи Кейт, - че е станало твърде лесно да бъда уплашена и накарана да се боя от сянката си. Да се държа по начин, който не ми подхождаше. Знаех, че трябва да напусна оперативната работа, да престана да се виждам с агенти на терена.

Онази млада жена бе зърнала лицето ѝ. Бе я видяла как убива Торес и бодигарда. Като свидетел на хладнокръвно убийство, тя можеше да изпрати Кейт в затвора. Да ѝ отнеме Джейк. Да ѝ отнеме нейния съпруг, живота ѝ.

- След като убих този човек, отидох в службата и поисках да ме назначат на друга длъжност.

Кейт стискаше пистолета, насочен в гърдите на жената, подпряла дясната си китка върху дланта на лявата ръка, но усещаше, че я обзема паника, и се питаше има ли сили за това.,

И тогава бебето в съседната стая изплака отново, по- силно.

Изповедта ѝ не бе отнела кой знае колко време след всичките тези години на лъжи и притворство. Тя с изненада установи, че моментът на истината не я бе променил никак, беше си същата, след като всичко - почти всичко - беше излязло наяве.

И двамата имаха достатъчно основания да бъдат бесни един на друг. Но неговото и нейното възмущение се неутрализираха взаимно и всъщност и двамата не бяха ядосани. По лицето на Декстър беше изписана тревога. Кейт си мислеше, че се бои за бъдещето им. Може би се чудеше дали двама такива изпечени лъжци могат да живеят заедно. Един брак, основан на толкова неистини. Един съвместен живот, прекаран толкова дълго във фалш.

Кейт нямаше как да знае, че Декстър не е признал всичките си лъжи. Както и тя не бе разкрила всичките си тайни.

Той отвори уста, но челюстта му увисна безмълвно надолу, сякаш се бореше с някаква мисъл. Накрая каза:

- Съжалявам, Кат. Толкова съжалявам.

Докато седяха в заведението на онзи паркинг, Декстър се бе борил - тя едва много по-кьсно осъзна това - с желанието си да ѝ признае и останалото, най-дълбокото ниво на своята измама. Но бе решил да го премълчи.

Както и тя някои неща.

31

Докосвайки с върховете на пръстите си релефната повърхност на тапета, Кейт пристъпваше по тъмния коридор към вратата на детската стая, през която се процеждаше бледо сияние. Когато излизаха за вечеря, от разсеяност бе забравила да спусне щорите. В стаята нахлуваше светлина от улицата, обливайки в сребристосиво детските дрешки, играчките и двете момченца с техните гладки чела и толкова крехки раменца.

Тя застана до креватчетата им с малките матрачета, две- три педи по-големи от дюшече за бебешка кошарка. Наведе се и целуна двете главички по рошавите копринени коси. И двете деца бяха заспали в невероятни пози, с разперени, извити във всички посоки ръчички и крачета, сякаш пуснати отвисоко - плъок! - в малките си легълца.

Преди да спусне щорите, погледна навън през прозореца. Бавачката заемаше мястото си на предната седалка; Декстър вече седеше зад волана, готов да я откара през моста до гарата, край която се намираше тясната ѝ уличка с азиатски ресторанти. Люксембург бе град, в който един великолепен пепър стек струваше наполовина на купичка китайски буламач.

На ъгъла с близката пресечка чакаше паркирано такси; шофьорът издухваше на талази цигарен дим през полуотворения прозорец.

В другата посока Кейт едва различи фигурата на мъжа, стъпил върху чугунената решетка около дънера на един дъб. Сигурно щеше да остане там до разсъмване, за да я пази да не избяга, освен ако не дежуреха на смени. Застанал в неудобна поза на грубия паваж, облегнат на ръбестия железен парапет, загърнат в шубата си, уморен, премръзнал, отегчен до смърт.

Но това му беше работата. И макар Кейт да не го знаеше още, съвсем неотдавна мъжът бе направил едно откритие, което бе засилило мотивацията му, превръщайки я в обсебеност. Тази обсебеност беше силата, която щеше да го държи на крак през цялата тъмна студена нощ.

Когато Декстър се върна, Кейт отново го чакаше на балкона. Той пусна ключовете в купичката, където винаги ги оставяше. Прекоси в полумрака антрето с полираните каменни плочи - същите като във всяка друга сграда в Люксембург, - излезе при нея и затвори вратата след себе си.

Вятърът бе издухал дъждовните облаци. Нощта беше ясна, в небето проблясваха звезди.

- Можеш да имаш или мен, или парите - каза Кейт. Тя бе взела решение и не възнамеряваше да преговаря. Убедена беше, че в общи линии познава характера на Декстър. Той не беше мъж, който си падаше по яхти и спортни коли, купени с чужди пари. Искал бе чисто и просто да ги открадне. - Но не и двете едновременно.

Двамата седяха и се гледаха в мразовитата нощ, втора поредна, а между двете сякаш бяха минали векове.

Декстър бавно вдигна глава и се загледа в небето.

- Нужно ли е изобщо да питаш?

- Ще ми се да не беше нужно. Но е.

Декстър разбра: земните пластове под краката им се бяха разместили. Вече не знаеше къде се намират един спрямо друг.

- Теб - каза той, като я погледна в очите. - Естествено, избирам теб.

Кейт отвърна на погледа му. Между тях премина нещо, което тя не можеше да определи - признание, примирение, благодарност, - някаква странна смесица от емоционални състояния между двама души, женени отдавна.

- Двайсет и петте милиона остават в онази сметка - каза тя - и не ги пипаме.

- Защо да ги държим тогава? Защо просто да не ги раздадем? Да построим училище във Виетнам? Болница за СПИН в Африка? ,

На Кейт никога не ѝ бе хрумвало, че един ден ще търси приложение на такава огромна сума. Или че изобщо някога ще бъде в състояние да дари каквото и да било комуто и да било. Преосмисли плана си в тази нова светлина. Известно време и двамата мълчаха, всеки потънал в мислите си.

- По-добре не - отвърна накрая тя. - Ще си заделим нещо за черни дни. Достатъчно голяма сума, с която да избягаме, да се скрием. Да започнем нов живот, от нулата, точно сега, в този момент.

- Защо?

- Не съм убедена, че няма начин да те хванат. Начин има винаги. Може да има улики срещу теб, за които не подозираш. Онова момиче в Лондон, хърватският ти сътрудник, където и да се намира и който и да е той. Всеки от тях все е разговарял с някого, спал е с някого. Да не говорим за ФБР с техните архиви. Или за Интерпол.

Декстър я слушаше, приведен на стола си. Беше един след полунощ.

- Ще се наложи да сме нащрек, и то с години - продължи Кейт. - Може би завинаги. Да бъдем готови да изчезнем по всяко време с един куфар пари.

- Е, добре. Но за какви пари става дума? Милион? Ами останалите?

- Не бива да ги пипаме. Нека си седят замразени в банката, в нещо като ескроу сметка.

- Защо?

- Защото един ден може да бъдем принудени да ги връщаме.

Кейт се стресна и се събуди, обляна в пот. Без да пали лампи, отиде до детската стая, целуна двете момчета по главичките и се заслуша в дишането им - бяха живи, здрави и в безопасност.

Погледна през прозореца. Бил беше още отвън, пазеше я да не избяга.

Декстър спеше дълбоко, сякаш тежестта на мирозданието се бе свлякла от раменете му.

Но Кейт беше будна и неспокойна, гонена от същите демони, които не ѝ даваха покой и редовно идваха да я тормозят, особено когато се опитваше да ги забрави.

Рампата беше тясна и стръмна, по средата свиваше рязко под прав ъгъл, после още веднъж след гаражната врата, през която се излизаше на тесен път между два реда каменни стени. Той се спускаше по склона с поредица от остри завои. Кейт караше внимателно по криволичещите стари улици с хлъзгав от дъжда паваж. Радиото беше настроено на френска станция - сутрешните новини, поредният светски скандал. Тя все още не разбираше около една четвърт от думите, но поне успяваше да следи смисъла. На задната седалка децата оживено обсъждаха какво най-много обичат да режат и кълцат на парчета. Джейк казваше ябълки; Бен - изненадващо - киви.

Кейт бе достигнала онова особено състояние на умора, при което човек започва едва ли не да халюцинира. Спомни си как, когато децата ѝ бяха бебета, се будеше всяка нощ в четири, за да ги кърми. Припомни си среднощните мисии, в които бе участвала, вратите, които бе разбивала в три сутринта, самолетите, които я бяха чакали на импровизирани писти насред джунглата в пет, за да я изведат от страната.

Поведе децата през сутрешната мъгла към училищния двор, разменяйки си поздрави, усмивки и кимвания с приятелки и познати. На връщане се спря да побъбри с Клеър, която я запозна с Амбър, поредната новопристигнала американка - луничава млада жена от Сиатъл, чийто съпруг работел в „Амазон“. Обеща им да пие кафе с тях, преди да вземат децата от училище, след шест часа и половина - ежедневният отрязък лично време, който майките използваха, за да пазаруват, да чистят, да ходят на кино или да се чукат с треньорите си по тенис. Или за да живеят някакъв друг свой таен живот, всяка според въображението си. Или просто за да пият кафе една с друга.

Кейт се спусна по склона, премина с повишено внимание през един участък със строежи, пресече железопътната линия, изкачи се по отсрещния склон, после отново слезе надолу, за да мине по моста над река Алзет, откъдето пое към Горния град. Подмина разклона за двореца на Великия херцог, пред който дежуреше онзи надут гвардеец с тъмните очила, и спря на паркомястото си под сградата. Захлопна вратата и натисна копчето на дистанционното.

Отново валеше. Кейт тръгна пеша през центъра по улиците, които помнеше наизуст с всяко завойче, всяка витрина, всеки продавач зад витрината.

Пред „Сен Мишел“ беше застанала възрастна монахиня.

- Bonjour - каза тя на Кейт.

- Bonjour.

Кейт изгледа внимателно монахинята, която беше с очила без рамки и пристегнато с кожен колан тъмно расо. И тогава си даде сметка, че тази жена изобщо не беше стара, а просто така изглеждаше; иначе беше горе-долу на нейните години.

Изкачи се по хълма Клозен. От двете страни на тясното плато се разкриваше величествена панорама в убити тонове: сиво, кафяво и мокро сиво-кафяво. Леденият дъжд се усили. Кейт се загърна с палтото си.

По високия виадукт над дефилето преминаваше влак. Стъпила върху плаващ леден блок насред реката в ниското, една патица крякаше като заядлив старец, който се кара на касиер в супермаркета. Трима японски туристи с найлонови дъждобрани притичаха през платното.

Кейт се изкачи до панорамната площадка на върха на крепостните стени, насечени от цял лабиринт тунели. Стотици километри тунели минаваха под града, някои от които бяха достатъчно широки за коне, каруци и цели кавалерийски полкове. През войните населението на града бе използвало тунелите за скривалища от кръвопролитията навън.

Кейт направи една последна крачка по панорамната площадка. Пред нея стоеше Джулия, обърната с гръб, загледана на североизток към блесналите стъклено-стоманени кули на европейските институции в Кирхберг.

Бе застанала върху Стара Европа, вперила поглед в новата.

- Грешиш-каза Кейт.

Джулия се обърна и я изгледа.

- И трябва да ни оставиш на мира.

Джулия поклати глава.

- Намерила си парите, а?

- По дяволите, Джулия! - Кейт с усилие се сдържаше да не избухне. - Това просто не е истина.

Джулия присви очи, заслепена от ледения дъжд.

- Лъжеш. И смятам да го докажа. - Тя пристъпи една крачка напред, към Кейт, с онази непоносимо самодоволна усмивчица на абсурдно начервените си устни.

Ръката на Кейт сама се вдигна и я зашлеви през лицето. От силата на удара китката ѝ се изметна и тя усети остра болка.

Джулия вдигна длан към пламналата си буза и погледна Кейт в очите; в погледа ѝ се четеше удовлетворение. Тя се усмихна.

В следващия миг се метна напред, протегнала ръце към раменете на Кейт, и я блъсна с всичка сила. Кейт залитна назад; щеше да падне, ако се оставеше да загуби равновесие. Тя се извъртя настрани и опря гръб в каменния парапет, който я делеше от двайсетметровата пропаст.

Огледа се. От три страни я заобикаляха отвесни канари. Джулия бе застанала на площадката откъм четвъртата страна, отрязвайки пътя ѝ за бягство. Японските туристи, потенциални свидетели, се бяха изпарили. Нямаше жива душа. Беше работен ден в средата на седмицата, посред зима; валеше дъжд.

Бяха сами.

Джулия направи крачка към Кейт с наведена глава, стиснати челюсти и изкривено от омраза лице. Още една крачка. Кейт беше притисната до стената.

Джулия беше на около метър от нея. Внезапно Кейт сви ръка и изстреля юмрука си към лицето ѝ. Джулия се дръпна, избегна удара и същевременно извади ръка от джоба си; в дланта ѝ проблесна нещо сребристо.

Кейт се опита да избие пистолета с ритник. Кракът ѝ закачи китката на Джулия, но оръжието остана в ръката ѝ, докато Кейт се подхлъзна на мокрите камъни, загуби равновесие и падна по гръб. Първо задникът, после тилът ѝ се удариха болезнено в грапавия пясъчник.

Настана мрак.

Но само за част от секундата. После зрението на Кейт се възвърна, макар и на цветни точки, звездички и спирали, и тя усети как ръката ѝ посяга към джоба на палтото, а очите ѝ регистрираха Джулия, която се извръщаше към нея, докато собствената ѝ ръка се вдигаше вертикално нагоре.

В следващия миг Джулия стоеше, надвесена над нея, с пистолет, насочен в главата ѝ, а беретата на Кейт почти опираше в гърдите на Джулия.

По улицата някъде долу премина с грохот невидим автобус, превключвайки шумно скоростите за последната стръмна отсечка до билото на хълма Клозен.

Жените се гледаха над оръжията си. И двете бяха подгизнали, от косите им капеше вода, стичаше се по лицата, влизаше в очите им. Кейт премигна, а Джулия обърса лице със свободната си лява ръка.

Продължаваха да се гледат.

И тогава Джулия свали пистолета. Очите ѝ останаха приковани в Кейт още секунда-две. После тя кимна. Беше едва забележимо движение на шийните мускули, лека промяна в ъгъла на лицето. Или може би шията и главата ѝ не бяха помръднали изобщо, а само клепачите. Устните ѝ потръпнаха в усмивка, или по-скоро гримаса.

През следващата година и половина Кейт щеше да се сеща неведнъж за този загадъчен поглед. Джулия се бе опитала да ѝ каже нещо там, в ледения дъжд, на онази панорамна площадка. Но Кейт така и не успя да схване смисъла.

После Джулия се обърна, пресече площадката и заслиза по стълбите, докато се изгуби от погледа ѝ. Нямаше я. Беше си отишла. Кейт се надяваше, че завинаги.

- Чу ли за семейство Маклийн?

Кейт бе застанала пред училището и чакаше да стане три. Беше студено, но ясно и безоблачно време, обичайно за Вашингтон посред зима, но истинска рядкост и благодат по тези места, където дните преминаваха в полумрак и сивота.

Въпросът дойде иззад гърба ѝ, от около три метра разстояние. Кейт нямаше желание да се обърне, за да се включи в разговора, но още по-неприятно ѝ беше да подслушва.

- Какво да съм чула?

- Тръгват си. Може вече да са отпътували.

- Връщат се в Америка? - Гласът на жената звучеше познато.-Защо?

Огромната училищна врата се разтвори и децата се изсипаха на двора, заслепени от яркото слънце.

- Не знам. Чух само, че си тръгват, Саманта ми каза. Нали знаеш, че работи в агенция за имоти? Апартаментът им току-що бил обявен за даване под наем. Тя се обадила на брокерката и открила, че го освобождават, понеже се връщат на работа в Америка. Незабавно.

Джейк излезе на слънце, като се оглеждаше за майка си. Щом я откри, лицето му се озари от радост, както всеки ден, когато идваше да го вземе от училище.

- Здравей, мамо.

Тя се обърна и погледна клюкарките. Лицето на едната ѝ беше смьтно познато, беше я виждала някъде. Кейт усети погледа ѝ върху себе си. Сети се, че е приятелка на Джулия и отношението ѝ към нея вероятно бе белязано от онова, каквото и да беше то, което ги бе принудило да избягат толкова набързо.

Другата жена - тази с познатия глас - беше Джейн. Тя срещна погледа на Кейт и сведе очи, очевидно засрамена. Сигурно обвиняваше себе си за случилото се - кратката ѝ афера с Бил вероятно бе провалила брака му. Човек е склонен да се смята за център на вселената.

Зимата постепенно се отдръпваше. Бяха прекарали една седмица в Барселона - там времето беше по-топло, отколкото на север, време за сака, а не за палта. Освен това бяха ходили за по един уикенд до Хамбург и Виена. Нови места, чужди езици.

Кейт прекара сама един уикенд, от петък до неделя, във все още зимния Париж, четири часа път с влак, после освежаваща разходка от Гар дьо л’Ест до покрития пазар, където обядва върху мушамена покривка в един виетнамски ресторант, сред облаци пара от тенджерите, цвърчене на смес за палачинки в големите тигани и пирамиди от свински крачета. Влезе в няколко универсални магазина по големите булеварди, дори се отби да поразгледа Лувъра.

Късно следобед в събота застана на Пон Ньоф - реката проблясваше лениво на зимното слънце. Стана ѝ студено и тя стегна новия шал около врата си, за да се стопли. После се върна сред оживената глъч на Левия бряг. Бистрата и бирариите бяха претъпкани с вечерните тълпи, а слънчевата светлина бе отстъпила място на електрическа. Докато чакаше зелената светлина на един светофар, вдигна глава и видя, че по клоните на дървото, надвиснало над кръстовището, има пъпки.

Когато тръгваха от Люксембург за лятната си почивка в Южна Франция, си мислеха, че ще се върнат след пет седмици. Не се съмняваха, че ще запишат децата си в същото училище. Но през този един месец на Средиземно море преразгледаха плановете си. Наистина ли им се живееше в Люксембург? И нужно ли беше това?

Престоят в Люксембург им бе трябвал, за да може Декстър да открие своите свръхсекретни сметки, в които да преведе парите. За целта бе основал фирма с предмет на дейност, който в Люксембург не би привлякъл вниманието на властите - инвестиции на финансовите пазари. За да плаща данъците си извън юрисдикцията на ФБР.

Непременно ли трябваше това да стане в Люксембург? Не. Можеше да го направи в Швейцария, на Каймановите острови, в Гибралтар - в която и да било от десетината дискретни минидържави по света. През годината преди преместването им Декстър ги бе посетил всичките. И накрая се бе спрял на Люксембург, защото беше истинска държава, а не някакъв забутан остров в Ирландско море, кънтри клуб на Карибите или гола скала на ръба на Пиренейския полуостров. В Люксембург имаше голяма и задружна чуждестранна общност, добри училища, лесен достъп до културните ценности на Западна Европа.

При това никой в Америка не знаеше какво всъщност е Люксембург. Когато американец чуеше, че някой се мести да живее в Цюрих или на Кайманите, първата му мисъл беше, че въпросният някой укрива пари или бяга от закона, или и двете. Но никой нямаше представа какво се върши в Люксембург.

Кейт трябваше да признае, че като цяло Люксембург беше добър избор за цялото семейство. Но в крайна сметка се бе оказал опорочен от начина, по който беше направен. И от семейство Маклийн.

Сега, след като люксембургската инвестиционна фирма беше създадена, след като Декстър си изкарваше законно парите, изненадващо много пари, след като декларираха люксембургски доходи и плащаха люксембургски данъци... след всичко това нужно ли беше да живеят повече в Люксембург?

Не.

Децата първи си намериха приятели на плажа в Сен Тропе. На другия ден и родителите се запознаха помежду си. На следващия ден се събраха отново на същия плаж и след още ден-два се разбраха да се видят някъде за обяд, на бутилка изстудено розе, както подобава на живеещи в чужбина американци. Кейт се заслуша с интерес в историите за живота в Париж, за международното училище в „Сен Жермен“, за отскоро падналите цени на имотите...

Докато се усетят, пътуваха с ранния самолет от Марсилия, косите на децата бяха измити и сресани, ризките им затъкнати в панталоните, таксито ги откара от летището до училището, последваха кратки събеседвания с децата и по- дълги с родителите и накрая директорката се здрависа усмихнато с Кейт и Декстър, уверявайки ги, че ще се намерят места за двете момчета.

Хапнаха набързо в „Кафе дьо Флор“, после отново тръгнаха по задачи. Времето беше слънчево и приятно, скоро намериха agence immobiliere, познаха я по витрините, облепени със снимки на апартаменти. Представиха се и бяха заведени на оглед.

Още не беше станало обяд, а те вече бяха подписали договорите за училището на децата и наема на жилището си.

В средата на август Люксембург изглеждаше безлюден. Или поне ги нямаше живеещите тук чужденци. Приятелките на Кейт бяха във ваканция - американките в Америка, европейките в наети бунгала по крайбрежието на Швеция, белосани вили в планините на Испания или къщи сред маслинените горички на Умбрия.

Кейт се разхождаше из Стария град сред познатите лица на продавачите зад витрините, на амбулантните търговци около Плас Гийом, на сервитьорките, излезли за по цигара пред бистрата, на гвардейците пред двореца на Великия херцог. Всички тези хора, чиито имена не знаеше, но съставляваха част от тъканта на живота ѝ. Имаше усещането, че трябва да се сбогува с всеки от тях поотделно.

Помисли си, че много би желала приятелките ѝ да са тук сега. Имаше нужда да изпие едно последно кафе с Клеър, Кристина и София, да ги прегърне за сбогом. Но може би така беше по-добре. Кейт мразеше сбогуванията.

Тя се върна в апартамента и се залови да сортира играчките на децата: това се хвърля, това се подарява, това се запазва. В същото време момчетата бяха с Декстър на детската площадка с пиратския кораб за последно.

Втория път ще е по-лесно, помисли си тя. Трудностите щяха да са по-малко трудни, радостите - още по-радостни. Предишният опит помагаше като при второ раждане.

Необходимо бе да запазят някакъв люксембургски адресат който да подават данъчна декларация, преструвайки се, че живеят на него. Малката ферма в Ардените, наета за хиляда евро месечно, щеше да им върши чудесна работа. В единия ъгъл на дневната имаше купчина кашони, които щяха да отидат във фермата, пълни с евтини лампи, ненужна посуда и единични ножове и вилици. В един от кашоните имаше стоманена каса, която скоро щеше да бъде пълна с един милион евро в брой.

Извън това парите на Полковника си стояха в същата анонимна банкова сметка, където вероятно щяха да си останат завинаги. Сега вече двайсет и четири милиона.

Кейт погледна през прозореца към величествената панорама; от това жилище, което за кратко време бе наричала свой дом, се виждаше едва ли не цяла Европа. Очите ѝ се насълзиха. Още един епизод бе приключил и това я изпълваше с отчаяние. Животът ѝ продължаваше своя неумолим ход напред, към неизбежния край.

32

Днес, 19:32 ч.

Спомените избледняват, придобиват някаква неопределена окраска и замъгленост, която постепенно пълзи от краищата към центъра; Кейт се чувства все по-малко уверена, че онова, което помни, действително се е случило. Би било много по-логично, ако просто си го бе въобразила, всичко това, целия си досегашен живот. Настоящето би имало повече смисъл, ако бе предшествано от по-нормално минало.

Преди година и половина Кейт и Джулия стояха под ледения дъжд на върха на хълма Клозен, гневни, въоръжени, несигурни дали едната от тях няма да убие другата.

И сега, в това парижко бистро, погледите им се срещат някак смутено, засрамено, като на любовници след първо скарване.

Джулия накланя тялото си настрани и почти се притиска до Бил, сякаш привлечена от невидим магнит. Двамата са заедно по различен, сякаш по-естествен начин, отколкото някога в Люксембург. В техните отношения се долавя нещо повече. Или може би по-малко.

- И така - казва Джулия, - как я карате? - Въпросът ѝ е отправен към Кейт, докато мъжете си говорят за сделки с оръжие и други такива мъжки теми.

Кейт поглежда към Декстър. Той не среща погледа ѝ, не ѝ подсказва какво да отговори. Изглежда напълно спокоен, сякаш нищо не го заплашва втози разговор, не очаква изненади, неприятни обрати. Което кара Кейт да е двойно по- уверена какво всъщност се е случило между тях. Тройно. Абсолютно уверена.

Онова, което не разбира, е как тези хора очакват да разговаря стях, сякаш това е обичайна среща между истински приятели или дори тягостна конфронтация между реални врагове. Каква степен на откровеност би могла да очаква Джулия от нея? Какъв разговор могат да водят според тази жена?

- Защо точно Париж? - пита Джулия, може би с надеждата, че един по-конкретен въпрос ще изтръгне отговор.

- А защо не?-отвръща троснато Кейт.

Бил вдига ръце и с широк замах посочва всичко наоколо.

- Заради това ли?- пита той. - Колко ужасно!

В очите на Джулия се чете молба.

- Е, хайде де, Кейт. Не искам много. Не е казано да бъдем... приятелки.

Кейт се е втренчила в масата.

- Но не е нужно да бъдем и врагове. Ние не сме врагове. Не сме дошли тук, за да... Това не е... - Тя не довършва, отмества очи встрани.

Кейт поглежда Джулия - сплела е пръсти, подпряна с лакти на масата, нетърпелива да чуе и последната незначителна подробност от някоя безсмислена историйка. Каквато и да е. В тази очаквателна поза Кейт сякаш разпознава нещо странно: приятелство.

- Аз...-Изведнъж Кейтусеща непреодолима тъга.-Какво искаш да ти кажа, Джулия?

- Не знам, Кейт. Нещо. Каквото и да е. Липсва ли ти Люксембург?

Кейт вдига рамене.

- На мен ми липсва - признава Джулия. - Липсват ми приятелите. Липсваш ми и ти, Кейт.

Кейт извръща лице встрани, сдържайки с мъка сълзите си.

- Дами - обажда се Бил, вдигнал чаша, - без сълзливи сантименталности. Да пием за Люксембург!

Кейт наблюдава Джулия, която също вдига своята чаша, допира я до устните си, после я поставя обратно на масата.

- За Люксембург!

- И така, извинете за любопитството - казва Кейт, предприемайки стъпката, която никой до момента не е посмял да направи, - но защо сте тук?

Джулия и Бил се споглеждат.

- Дойдохме - започва Джулия, - за да ви кажем... да кажем на Декстър за Полковника.

- Аха-казва Кейт. - Разбирам.

Отново тишина.

- Не разбрах само - продължава тя - защо е трябвало това да стане лично. Все пак Декстър е човек, когото разследвахте... когото обвинихте в сериозно престъпление и очевидно все още го смятате за виновен.

- Бяхме и приятели - казва Джулия.

Кейт се надвесва напред.

- Нима?

Двете жени се гледат известно време.

- Така поне мислех. И още го мисля.

- Но... - Кейт се опитва да изрази с мимика изумлението си, усещането за измама.

- Вършех... вършехме онова, което беше нужно.

Кейт е донякъде облекчена, че Джулия поне не каза: Вършех си работата. Поне в това отношение е честна. Защото работата ѝ беше последното нещо, което бе вършила.

- Има и още нещо - намесва се Бил. - Искахме да ви кажем и това, че със смъртта на Полковника разследването е прекратено.

- Напълно ли?-обажда се Декстър.

Известно време всички седят мълчаливо в шумния парижки здрач. Бил пресушава на един дъх чашата си и си налива нова.

- Напълно - отвръща той. - И завинаги.

Полицай със синя униформа стои, облегнат на колата си, и флиртува с млада жена, която пуши, възседнала мотопед. Пистолетът му е небрежно препасан в кобур на кръста и Кейт си представя колко лесно би могла да му го отнеме, докато съзнанието му, типично по френски, е заето с по-важни неща.

Тя насочва вниманието си към своите събеседници. Дали поне един от тях ще ѝ каже някога истината? Дали самата тя някога ще се разкрие докрай пред някого от тях?

През последната година Кейт е била напълно откровена с Декстър. Или почти. Като си е мислила, че и той е изцяло честен с нея. Но от днес следобед и тази нейна илюзия е разбита. А сега ѝ е трудно да си представи, че ѝ е било нужно толкова време, за да провери в албума на випуска; отдава го на подсъзнателно бягство от истината.

Снимката, която откри, беше малка, размазана, с избледнели цветове. Беше на третия ред на страницата. Момичето беше хубавичко, макар и не чак красиво, широко усмихнато, с розово червило и дълга коса, сресана на път по средата, с къдрици над челото.

- И така - казва Кейт, - какво ще правите с вашата половина?

Някогашното момиче сега е жена, наближаваща средна възраст, все така хубавичка, макар и не чак красива. Седи насреща ѝ, повдигнала вежди в престорена изненада.

- Нашата половина от кое?

- От парите.

Нито Джулия, нито Бил реагират по някакъв начин - с мимика, движение на тялото, звук, с каквото и да е. Невъзмутимостта е задължителна за професионалните лъжци. Но тези двамата са прекалено прозрачни. Не са толкова добри актьори, колкото си е мислила Кейт; далеч под нейното равнище са. Може би онова, което всички в Лангли твърдят от половин век насам, ще се окаже истина: агентите на ФБР просто не са на равнището на ЦРУ. Или може би, както самата Кейт, са загубили форма.

- Какви пари? - пита Джулия.

Кейт се усмихва снизходително.

- Още не сте решили?

Тя оглежда един по един тримата на масата, защитните маски на лицата им, зад които се опитват да прикрият различните лъжи, които са си наговорили. Лъжите, които се мъчат да поддържат и в този момент. Надяват се, че ще им служат до края на пълноценния им, щастлив живот, въпреки истините, които са избрали да не споделят с най-важния човек до себе си.

После приковава поглед в основния виновник - Джулия. Когато днес следобед разбра, че Декстър и Джулия, чието истинско име е Сюзан Погоновски, се познават от колежа, първата ѝ мисъл бе, че двамата заедно са разработили този план, още тогава или малко по-късно. Но този сценарий някак си не пасваше с истината за нейния Декстър. Той просто не беше такъв човек. Не беше манипулатор, а по-скоро от хората, които се поддават на манипулации.

И тогава Кейт разбра истината: в дъното на цялата тази история стоеше Джулия, която бе успяла да надхитри всички. Между нея и Декстър нямаше нищо сексуално, нищо романтично. Само изключителна хитрост и невероятни способности за планиране и изпреварващо мислене.

Когато зърна онази снимка в албума на випуска, Кейт изпита болка и гняв, почувства се измамена и объркана. Но докато крачеше из парижките улици, успя да сглоби парче по парче цялата мозайка. И колкото повече се оформяше пред очите ѝ картината, толкова по-малко се сърдеше на Декстър и все повече се изумяваше от Джулия. Когато стигна до елегантния ъгъл, където се намираше „Льо Пти Зенк“, тя вече му беше простила. А след още една пряка реши какво ще прави оттук нататък с живота си. И когато няколко минути по-късно се прибра, бе готова да предприеме нужните действия.

Сега Кейт разбира защо на Декстър му е било важно да опази тази конкретна тайна от нея. Защото, ако си бе признал, това би означавало да си признае още нещо: как през цялото време е знаел, че Кейт работи в ЦРУ, но си е мълчал. А той не можеше да си позволи това. Самата мисъл да разкрие пред жена си степента, до която я е мамил, му беше непоносима.

Засега Декстър още не знае, че му е простено. Знае само, че измамата му е разкрита. Трепери от притеснение, не го свърта на едно място. Кейт си припомня как преди време е трябвало да връзва момчетата за високите им столчета, за да не избягат, докато ги храни. Представя си как се пресяга през масата и връзва Декстър за ратановия стол на бистрото. Този сюрреалистичен образ я кара да се усмихне.

Усмивката ѝ дава на Джулия кураж да наруши мълчанието:

- Какви ги говориш, по дяволите?

Което дава повод на Кейт да каже:

- Говоря за твоята половина от петдесетте милиона евро. - После, за по-сигурно, добавя: - Сюзан.

Бил едва не се задавя с виното си.

- Моля - казва Кейт - да ме прекъсвате, ако сбъркам някъде.

Бил, Джулия и Декстър се споглеждат. Тримата глупаци. После кимват в синхрон.

- Никой от тук присъстващите не е от Илиной - започва Кейт. - Бил, ти не си завършил Чикагския университет. Джулия, ти не си следвала в никой факултет на Университета на Илиной. Измислихте си тази чикагска легенда, защото знаехте, че никога не съм стъпвала в Чикаго, че не познавам никого там. Нямало е дори теоретична възможност да се сетя за някой познат на познат, който да ви познава. Вие двамата - тя посочи с пръст Декстър и Джулия - сте се запознали на едно от две възможни места: били сте или в едно общежитие, или на едни и същи лекции. Предполагам, още през първия семестър на първи курс.

За момент и двамата мълчат, явно с последни сили отказват да приемат, че игричката им е приключила.

- Запознахме се в общежитието - казва накрая Джулия, която първа стига до извода, че истината, или някаква нейна част и форма, вече трудно може да бъде избегната. - В първи курс.

- Но някаква случка е тласнала взаимоотношенията ви към нещо повече от съседи по общежитие. Какво?

- Оказахме се в една група през втория семестър - каза Джулия. - В курса по френски.

- Значи сте станали близки още като първокурсници, когато е лесно да се сприятелиш с когото и да било. Като в имигрантските общности.

Внезапно Кейт си припомня деня, в който бе срещнала Джулия. Същата вечер, докато с Декстър си миеха зъбите в банята, тя му сподели, че се чувства като първокурсничка в ново учебно заведение. И че през деня се е запознала с някаква жена от Чикаго, а Декстър ѝ се присмя за омразата ѝ към Чикаго. Какво самообладание! Кейт не си е представяла, че съпругът ѝ е такъв изпечен лъжец. Въпреки всичко е впечатлена.

- Но сте се движили в различни компании - продължава тя. - Към края на следването си вече не сте били приятели. Никой ваш състудент не би ви описал като приятели. Ако ги попитам, едва ли някой ще си спомня, че сте били близки по някакъв начин. Защото само двамата сте знаели за взаимоотношенията си, нали? Те не са били публични. А строго лични.

Все още никакъв отговор. Нито потвърждение, нито поправка.

- И така, изминали са петнайсет години. Ти - Кейт кимва към Джулия - работиш във ФБР. Специалността ти е да разследваш компютърни престъпления. Онлайн банкирането е на мода, за две години транзакциите са нараснали от нула на милиарди долари, след още пет практически всички парични потоци по света се движат по мрежата. И ти си един от топ експертите в тази област. Нали?

- Да.

Кейт се обръща към Декстър.

- Ти работеше в банка. Беше водещ експерт в същата сфера, макар и с различен профил. И изведнъж, съвсем неочаквано, си се натъкнал на старата си приятелка. Къде стана това?

- В една книжарница - отвръща тихо Декстър.

- Колко романтично. И така, още там, в книжарницата, твоята стара приятелка те кани на кафе, нали? И ти казваш: окей, супер. Толкова неща имате да си кажете. Срещате се в някое кафене в центъра и от дума на дума Джулия те посвещава в схемата си. Сетила се е за начин да обедините професионалните си познания за съвместно облагодетелстване. За да бъдете богати един ден. Така ли е?

- В общи линии.

- Планът е бил следният: ако двамата намерите начин за хакване на големи парични преводи и ако ти успееш да го осъществиш, тя да се погрижи никога да не те хванат. Защото тя е щяла да бъде онази, която да те търси. След което просто сте щели да си поделите плячката.

Кейт ги измерва с поглед и продължава:

- И така, вие вече сте били екип. Като ти, Джулия, ти си го наблюдавала внимателно. Не него, нас. Разбрала си, че кариерата ми запада. Че нямаме пари. Че Декстър за разлика от повечето компютърни гении на своето поколение така и не успява да натрупа богатство. Поради което е леко огорчен и финансово мотивиран.

Кейт фиксира с поглед жената демон насреща, седнала между двамата си безпомощни партньори.

- Разбира се, ти си знаела, че Декстър изпитва неистова омраза към убиеца на брат си и е обсебен от мисълта рано или късно да му отмъсти. - Докато казва това, тя все още спори със себе си дали да пусне и тази поредна бомба. Да или не? Не или да?

Кейт отваря уста, за да добави и този нов обрат в интригата, това поредно обвинение от една - единствена дума:

- Теоретично.

33

Днес, 20:08 ч.

Декстър е видимо объркан. И двамата мъже бърчат чела.

- Какво искаш да кажеш с това теоретично? - пита Декстър.

Джулия стиска челюсти, присвива очи. Тя знае, че Кейт знае истината. И че е дошъл моментът да я разкрие.

- Докато си размишлявал върху предложението ѝ, Декс - обръща се Кейт към съпруга си, - докато си правил своя финансово-правен анализ, така да се каже, да си получавал случайно актуализирана информация за Полковника? Някакви нови, твърде убедителни доказателства за това какъв злодей е?

Декстър нито поклаща глава, нито кимва. Не мига. Не отваря уста. Просто я гледа, мисли напрегнато, опитва се да догони нейните разсъждения, да стигне до заключенията ѝ, преди да ги е изказала на глас, да избегне поне този аспект на своето унижение.

Кейт му се ухилва победоносно. Което си е неспортсменско, няма две мнения. Но макар да е простила на съпруга си, тя все пак изпитва известно злорадство при вида на смутената, засрамена гримаса на лицето му.

- Разбира се, че си получил, миличък!

Тя има право на отмъщение и си отмъщава сега, в този момент, като му разкрива как е бил измамен от тази персона, на която е имал доверие. Ще го заболи, но няма да е за дълго. За разлика от измамата, продължила цяло десетилетие.

Кейт усеща как колелцата в мозъка на Декстър се въртят бясно, от лагерите се вдига пушек, докато осъзнава, че онзи анонимен хърватски източник е бил подставено лице, поредният платен актьор в една сложна пиеса. Той обръща поглед към драматурга - Джулия.

Това е моментът на истината. Долната му челюст увисва.

- Ти си била моят източник?

Джулия го гледа втренчено; в погледа ѝ няма разкаяние. -Да.

Очите му ще изхвръкнат от орбитите, докато мозъкът му се опитва да обхване измамата в пълните ѝ, чудовищни мащаби.

- Аз ти бях разказал за смъртта на Даниъл, нали? - казва накрая той. - Още в колежа?

- Да.

- И когато си постъпила във ФБР, ти си проверила случая? И си установила, че Даниъл е бил убит от Полковника?

Кейт забелязва детинското изражение на лицето му. Декстър е голям мъж, който желае реалността да се моделира по неговите схващания. Той се надява, че ако уверено заяви идеите си на глас, светът ще ги приеме безропотно.

Също като децата, когато проверяваттеориите си за пирати, динозаври и космически експедиции. „Ако си пуснем дълга коса като перата на птиците - бе ѝ обяснил Бен само преди няколко часа, - ще можем да летим. Нали, мамо?“

Джулия не казва нищо, явно не ѝ се иска да е тази, която ще разбие на пух и прах последното парченце от неговата наивност.

Той свежда поглед към чашата си. Кейт вижда, че сваля един по един пластовете лъжи: ако не е имало таен хърватски източник, значи не е имало и служител от Държавния департамент, който да го свърже с въпросния източник. От което следва, че не е имало и рапорт за бруталната смърт на Даниъл. А пък оттам следва...

- Полковник Петрович не е имал нищо общо със смъртта на Даниъл, нали?

Кейт се пресяга през масата, улавя съпруга си за ръката и я стиска в дланта си.

- Виж ти! - казва Декстър. Веждите му са повдигнати толкова високо на челото, колкото е физически възможно. Той издърпва ръката си от нейната и се обляга назад, по-далече от масата, търсейки усамотение в унижението си. - Виж ти!

- Съжалявам - казва Джулия. - Петрович и без това си беше злодей. Ужасен човек. Той...

Декстър вдига ръка.

- Чакай да видя дали правилно съм разбрал. -Той хвърля на Джулия изпепеляващ поглед. - Твоя е била идеята за онова телефонно обаждане от Държавния департамент, с което ми сигнализираха, че Петрович е убиецът на брат ми. Ти си фалшифицирала рапорта за смъртта му, ти си ми изпратила някакво подставено лице, уж служител в Департамента, да ми го предаде на ръка, ти си измислила онзи хърватски имигрант, който в течение на... на близо десет години да ми подава информация за Полковника?

- В общи линии... - признаваДжулия.

Всички мълчат.

- На хърватски нико-добавя Джулия-означава никой.

Декстър се изсмива зловещо.

- Но бих желала да поясня - продължава Джулия, - че в голямата си част информацията за Полковника беше вярна.

- С изключение на онази част от нея, която имаше нещо общо с Даниъл. Следователно и с мен.

Кейт мълчаливо поглежда към Бил. Досеща се, че и той не е знаел каквото и да било от предисторията на тази сага. Но Бил не изглежда особено разстроен, цялата сцена го забавлява. Защото и той си има своите срамни тайни, които не би желал да бъдат извадени на показ.

- Ти си ми подавала информация чрез онзи тъй наречен Нико - продължава Декстър. - С което си ме карала да налапвам все по-дълбоко въдицата, да се вживявам все по- дълбоко в историята с онзи нелегален търговец на оръжие, който уж собственоръчно бил заклал брат ми. За да имам мотив - не мотив, морално задължение - да ви стана съучастник в обира.

- Да.

- Значи този план датира отпреди дванайсет години?

- Да.

- Не разбирам - казва Декстър и неразбирането е изписано на лицето му. - Какво щяхте да направите, ако междувременно Полковника беше убит? Или се разореше? Или ако аз откажех да ви сътруднича. След всичкото време и усилия, които бяхте инвестирали в мен?

- Кое те кара да мислиш - отвръща с въпрос Джулия, - че си бил единствен?

- Monsieur - подвиква Джулия към преминаващия в този момент сервитьор. - Une carafe de I'eau, s'il vous plait.

Кейт забелязва, че френският ѝ акцент се е подобрил значително, откакто няма нужда да се преструва, че говори слабо езика.

- Какво искаш да кажеш? - пита Декстър.

- Че съм жадна - отвръща Джулия, печелейки време, докато сервитьорът се отдалечи и отново ги остави насаме.

Междувременно сервитьорът налива две чаши за дамите. Джулия вдига своята и я пресушава, налива си втора, докато всички останали мълчат и чакат със затаен дъх. По лицето ѝ преминава сянка, сякаш изпитва неудобство. Накрая тя казва:

- Ти не беше единствената ми възможност.

- Не разбирам.

- Ти и Полковника не бяхте единствената двойка антагонисти, която бяхме подготвили.

Сега е ред на Кейт да напрегне мозъка си, за да предугади следващите разкрития. Но Джулия продължава неумолимо да говори:

- Декстър, ти не си единственият в света, способен на подобен финт. Всъщност от онези, които бяхме подбрали, съжалявам, че се налага да ти го кажа, ти беше най-слабо подготвеният. Честно казано, изненадах се, че накрая се справи.

- Какво?

- В продължение на години, през цялата си кариера, се опитвах да идентифицирам най-интелигентните, най-нестандартно мислещите специалисти по сигурност на компютърните мрежи. След което се срещах лично с всеки един от тях и ги разпитвах за най-дълбоките, за най-мрачните им тайни. За най-големите им страхове и най-съкровените им желания. За обидите, наслоени в душите им, за омразите, които ги движат. За уязвимите им места, откъдето най-добре биха могли да бъдат манипулирани.

- И как успя да извършиш всичко това?

- Много е лесно и при това напълно оправдано да задаваш всякакви въпроси, когато работиш във ФБР и провеждаш разследване или, да кажем, събеседване с кандидати за работа.

След всеки обрат в разговора Кейт усеща как я обзема все по-голямо изумление.

- В крайна сметка бях събрала половин дузина хакерче- та като теб.

- Ами ако аз съм бил най-неподготвеният, защо се спря на мен?

- Не съм се спирала. Направих ви една и съща оферта на всичките. Щеше да спечели първият, който измисли начин.

- И аз се оказах пръв? - Декстър се опитва да потисне гордостта си, секунди след като бе принуден да преглътне смазваща обида.

- Да. Но междувременно се натъкнах на малък проблем. -Джулия се обръща към Кейт. - Преди да задействаме машината, не знаех нищо за теб, Кейт. Бях проучила Декстър, разбира се. Но не съм си давала труда да разследвам съпругите, приятелките, бивши и настоящи, или пък майките на моите кандидати. Но когато той се яви с неговата схема за двойно проникване, направих и това.

- Е, и?

- Ами, честно казано, за моментен помислих дали да не се откажа от плана. Или само от Декстър, да измисля някакво оправдание за пред него и да възложа на друг изпълнението на идеята му. Освен това бях длъжна да отчета възможността това да е капан. Но малко по-късно разбрах, че, колкото и да бе странно, Декстър не знаеше нищо за теб.

На Кейт не ѝ е приятно да чуе това, изречено на глас, и то тъкмо тук, едва ли не на всеослушание. За себе си тя знае, че има известно право да унижи своя двуличен съпруг, но за нищо на света не иска и Джулия да го прави. Джулия вече достатъчно го е унижила.

- Декстър беше твърде благонадежден - продължава Джулия. - В животът му нямаше бели петна и тайни, всичко си беше, както изглеждаше. Не беше нито шпионин, нито къртица, нито подставено лице. Беше си това, което си е. А не знаеше, че стеб не е така.

- И ти какво направи?

- Казах му.

- Защо?

- Нямах избор. Декстър беше човекът, който държеше отговора. Беше този, който щеше да стигне до парите. Отнело му беше много време и сили, а изобщо не бях сигурна, че някой от другите кандидати щеше да се справи. Бях принудена да се държа за Декстър и плана му. Или да го накарам да ми опише точно как смята да го направи, след което да го убия.

Декстър избухва в смях, после си дава сметка, че тя не се шегува. Намръщва се.

- Но, разбира се, не беше разумно да убивам човек, женен за агентка на ЦРУ. Та вместо това трябваше да се погрижа Декстър да бъде особено внимателен с теб. Двойно, десеторно по-внимателен, отколкото би бил при други обстоятелства. За нищо на света да не търси контакт с мен. Да изпълнява указанията ми в най-малки подробности. Да си дава сметка, че колкото и сериозна да му изглежда ситуацията, със сигурност е много по-сериозна.

- А откъде знаеше, че ще ти повярва?

- Ами след като съм тук сега...

- А ти защо ѝ повярва? - обръща сетя към Декстър.

- Нямаше логика да ме лъже.

- И защо просто не ми каза?

Джулия отговаря вместо него:

- Хубава работа! Да сподели с агент на ЦРУ, че подготвя виртуален обир за десетки милиони?!

- Да, права си. И после какво стана?

- После ние, тоест аз, направихме така, че цялата поредица банкови транзакции да бъдат проследими единствено до Декстър. Дълго време той беше единственият, който се докосваше до парите. Той беше този, който да отнесе всичко, ако работата се размиришеше, да бъде обвинен във всякакви едри и по-дребни престъпления, извършени в хода на операцията: фалшификация на документи, проникване в банкови сметки, измама, кражбата на парите от „АмХелт“. Които, между другото, отиваха за плащане на текущите разноски, както и за издръжка на семейството ти. Едно престъпление, което аз разкрих - доста лесно, между другото-и използвах като повод да ми бъде възложено по- нататъшното разследване на проблема с електронните кражби. Имах дори основен заподозрян, за когото мислех, че ще напусне страната, както и стана. Това наистина ци- ментира позициите ми като водещ следовател по случая. И като човек, който решава какво ще се случи по-нататък.

- Успехът на цялата операция е зависел от това ти да водиш разследването - казва Кейт. - Защо?

- Защото Декстър може да бъде заловен.

- Така ли?-обажда се Декстър.

- Разбира се. Срещу теб има планина от улики, Декстър. Документи за открити и закрити банкови сметки, снимки и видеозаписи от банките, през които си препрал парите.

Декстър изглежда объркан за пореден път тази вечер.

- Документирани са взаимоотношенията ти с онова момиче, което си наел да проституира, да мами и краде клиентите си. Самото то е живо и здраво, готово да даде показания, че всичко, което се твърди в доказателствения материал, е вярно и е станало точно, както е описано.

Декстър клати глава, не може да повярва на ушите си.

- Това са убедителни доказателства. За извършени тежки престъпления.

- Не разбирам - казва накрая той.

Но Кейт разбира.

- Това ѝ е застраховката, глупчо.

Горкият Декстър.

- Наистина ли? - Той за пореден път е зашеметен от двуличието и коварството на Джулия.

- Длъжна бях да се погрижа да изпълниш поетите ангажименти - признава Джулия. - За целта ми трябваха лостове за принуда. Като същевременно беше необходимо лич- но аз да водя разследването от страна на ФБР, да откривам уликите, за които знаех, че съществуват, защото сама ги изготвях и подхвърлях, за да бъдат открити.

Кейт се пооживява в края на тази реч - Джулия казва точно това, което е очаквала да чуе. Нейната част от сделката.

- Но тогава се появих аз - казва тя, като се опитва да забие някой и друг пирон в ковчега, което е част от задачата ѝ.

- Да, ти - отвръща Джулия. - Прътът в колелата ми. Виж, трябваше да съм сигурна, че съпругата от ЦРУ няма да издаде мъжа си. Не мислех, че ще го направи, не си я представях като жена, готова да съсипе собствения си живот само защото съпругът ѝ е крадец. В края на краищата Декстър крадеше от човек, за когото имаше всички основания да вярва, че е боклук, изчадие адово, убиец на брат му. Имаше си оправдание, така да се каже. А да не забравяме и първия откраднат милион отонези алчни подлоги на някаква безсърдечна застрахователна компания. Там пък нещата бяха повече от ясни. Но аз трябваше да бъда сигурна, нали така? Повече от сигурна. Затова трябваше да изпитам жената. Да я вкарам в кошарата, да я накарам да си мисли, че съпругът ѝ е виновен. Че ФБР го следи, и с основание. Исках да я оставя сама да открие истината и да видя какво ще направи с нея.

- Поласкана съм, че си ме взела толкова на сериозно.

- Ами ако трябва да бъда честна, имах и друг мотив да се сблъска м ли це в л и це с теб.

- И този мотив беше...?

- И този мотив - обажда се Бил - бях аз.

Кейт не спира да се изумява от изключителното вероломство на тази жена, не може да се измъкне от чудовищ- ната паяжина на лъжите и двуличието ѝ.

- Значи през цялото време в Люксембург - обръща сетя към Бил - ти си вярвал, че се провежда легитимно разследване?

- Така беше.

- Ха! - Тя поглежда Джулия. - Браво, Джулия! Направо брилянтно.

- Благодаря ти.

- Значи вие двамата бяхте изпратени с мисия - продължава тя, - напълно официална, съгласувана с началниците ви във ФБР: да разследвате първия откраднат от Декстър милион. Като ти, Джулия, си ръководител на екипа, а този красив клоун е твой подчинен.

Джулия кимва.

- И така, вас ви „изпращат“ - Кейт прави кавички с пръсти във въздуха - в Люксембург, уж като семейство, за да държите под око бедния ми съпруг, да го следите какви пари харчи, дали живее нашироко и тъй нататък. Прилича ли на човек, току-що откраднал милион долара? Има ли вид на престъпник, току-що открил как да източи купища пари, когато си поиска? -Тя поклаща глава. – Декстър живееше в скромен апартамент. Отсядаше в посредствени хотели, летеше в туристическа класа, ходеше пеша на работа всеки ден. Съпругата му сама си переше дрехите. Караха ауди втора ръка.

Същото ауди все още им служеше като семеен автомобил. Не се бяха наканили да го сменят. Просто негласно бяха решили, че им върши работа. Кола като кола, какво толкова?

- Не, ти реши, че този човек няма вид на престъпник, че семейството му не живее в охолство. Но въпреки това в служебните ти задължения влизаше рано или късно да се върнеш в Хувър Билдинг с рапорт под мишница, рапорт, от който щеше да зависи кариерата ти. И какво направи?

Сервитьорът се появява до масата с нова гарафа вода и Кейт го изчаква да се отдалечи. Пада здрач и светват първите лампи. По булеварда вече се блъскат вечерните тълпи, шумни и весели. Кейт усеща как я обзема някакво странно блаженство на това приятно място, заобиколена от интелигентни хора, които най-после може да каже, че разбира изцяло, пък и интригата, в която е станала неволен и по-скоро периферен участник, ѝ харесва все повече. Всичко е блестящо замислено, няма що.

- Отдавам ти дължимото - казва тя. - Това ми харесва. Опитала си се да привлечеш за съучастник жената на заподозрения. За начало си измисляш една съшита с бели конци легенда, която знаеш, че ще ми се види подозрителна: Чикаго. След това ми подсказваш точно кога е безопасно да проникна в офиса на Бил, като оставяш аз да предложа часа им за тенис: по обед. Така ли е?

Джулия вдига чашата си и с наслада отпива микроско- пична глътка вино. Или може би насладата ѝ идва от великолепния сюжет, разиграващ се около нея, на който тя е сценарист и режисьор едновременно.

- В офиса не открих нищо, което да потвърждава легендата ви. А не вярвам да ви е било трудно да изфабрикувате нещо, каквото и да било. Само че не сте го направили. Намерих само пистолет и купчина презервативи. Вашият фалшив офис беше замислен да изглежда точно като фалшив офис, като убежище на човек с измислена професия. Фалшив колкото брака ви. Ти ме водеше за носа с очевидни фалшификати. Защо?

- Защото исках да разкриеш, че са фалшиви.

- Да, но защо?

- За да мога да контролирам разкритията ти. За да установиш лесно кои сме, с какво се занимаваме. За да откриеш сама, че съпругътти е задигнал ония пари. Че ще бъде арестуван и изправен пред съд. Исках да се почувстваш замесена в това престъпление. В неговото престъпление. И да стигнеш до всички факти сама.

Кейт се засмива на иронията.

- Е, не съвсем сама - поправя се Джулия. - Но почти.

Кейт усеща погледа си привлечен от металната захарница на масата. Само преди час тя сама е поставила в нея предавателя на Хейдън.Това е нейната част от сделката.

- И така, кой беше Лестър, твоят измислен баща от Ню Мексико?

- Лес е шефът ни.

- Какво търсеше тук?

- Беше наскоро след голямата кражба. Лес искаше да види с очите си нашия заподозрян и съпругата му. Приличаха ли на хора, току-що задигнали петдесет милиона евро? Поразпита жената за хотелите, в които отсядат, за ресторантите, в които се хранят. Поинтересува се колко звезди са. Заключението му: малко вероятно е това да са крадците. Но въпреки това Декстър си остана основният заподозрян. Единственият, като се има предвид, разбира се, че си беше и виновен. И така, Лес ни даде още месец, за да приключим разследването.

- И тогава решихте да ми се разкриете.

- Да. В края на краищата ти беше патриот. - Джулия се усмихва. - Освен това бяхме в състояние да ти покажем улики, сочещи, че съпругът ти има интимна среща с красавица в петзвезден швейцарски хотел. Ти самата никога не беше спала в петзвезден хотел. Няма такива в Никарагуа, нали?

- Няма.

- И така, ние ти се разкрихме, за да видим как ще реагираш и да приключим случая.

Кейт си спомня този ден в началото на януари. Тримата седяха на студената пейка в парка, когато Джулия каза погрешната цифра: двайсет и пет милиона. Спомня си изражението на Бил, който се мъчеше да си обясни откъде идва това несъответствие. Защото Бил знаеше, че откраднатата сума е двойно по-голяма.

Сега Бил поглежда към нея. Погледът му е открит, без сянка на неудобство; тя е виждала този поглед и преди, в нощния бар в Париж, или на Гран Рю в Люксембург. Поглед, който казва: Знаеш кой съм. Но и хвърля предизвикателството видим какво ще направиш по въпроса.

Кейт бе подценила Бил. Но Бил знаеше истината далеч преди Джулия да му я бе казала.

За пореден път Кейт си дава сметка, че е пропуснала едно голямо парче от мозайката. Кое по-точно? Факта, че Бил си играе своя, напълно отделна игра. В която изиграната се оказва тъкмо Джулия.

34

Днес, 17:50ч.

- Ти се шегуваш - каза Хейдън с едва забележима усмивка.

- He - отвърна Кейт.-Напротив.

Наближаваше шест. В „Джордж V“ вече прииждаха чиновници за по чашка след работа и туристи с ранни резервации за вечеря. Един от колегите на Хейдън бе мушнал двайсетачка в ръката на оберкелнера срещу малко лично пространство, което обаче нямаше да трае дълго.

- Какво според теб би могла да вършиш? - попита Хейдън.

- Владея испански. А сега вече и приличен френски. Познавам горе-долу Европа. Мога да се пробвам в посолство, консулство, в някоя неправителствена организация.

- Само че не познаваш никого. Нямаш никакви връзки.

Същата причина, която Джулия изтъкваше за това, че не можела да се реализира като интериорен дизайнер в Люксембург. Краткосрочно извинение. Фалшив претекст.

- Давам си сметка, че ще се наложи да започна от най- ниското стъпало. И вероятно да си остана там завинаги. Някъде близо до дъното.

Хейдън се облегна назад.

- И за какво ти е да се захващаше това?

На Кейт ѝ бе отнело много време да си признае, че не желае някогашната си работа, кариерата си. Че единственото ѝ желание е да бъде майка и домакиня. Но само за две години си бе дала сметка, че греши. Всичко друго, но не домакиня.

- Децата ми са на училище, ежедневието ми е... празно. Освен ако не намеря начин да го запълня. Но първо трябва да намеря причина за това. Причина, различна от скуката.

Тя съзнаваше, че няма как да се върне на предишната си работа. Вероятно никога вече нямаше да носи оръжие, да усети прилива на адреналин от смъртната опасност, дебнеща пред вратата или на следващата среща с информатор. В най-добрия случай щеше да си намери нещо, което да е бледо подобие на някогашния ѝ живот. Но и то щеше да бъде по-добре от нищо.

От друга страна, работната ѝ среда щеше да е по-уредена. Освен това сега имаше много пари, живееше в Париж, децата ѝ вече не носеха памперси, ставаха все по-самостоятелни, със съпруга ѝ се разбираха чудесно... имаше си, кажи-речи, всичко. Просто искаше малко повече.

- Това, което за нищо на света няма да допусна - продължи тя, - е децата ми да бъдат отвлечени от някой латиноамерикански психопат, затова си търся тихо, спокойно местенце.

Хейдън вдигна рязко глава.

- Значи това било?

- Моля?

- Торес е заплашвал семейството ти.

Кейт не отговори. Нямаше намерение да си признава едно хладнокръвно убийство на чужд гражданин на американска земя.

- Готова съм на компромиси - продължи тя, ловко заобикаляйки темата за някогашната грешка, знаейки, че и Хейдън няма намерение да се рови из стари истории. - Затова съм тук, за да сключа сделка.

- Е, добре. Какво предлагаш?

- Виновника за откраднатите петдесет милиона.

- Интересно.

- В замяна искам работа.

Хейдън кимна.

- Страхотно!

- Добре - каза тя.

Той се усмихна и протегна ръка през масата, за да се здрависат по случая.

- Но... - продължи тя. - Има едно усложнение.

Усмивката и ръката му се дръпнаха едновременно.

- И какво е то?

- Искам имунитет. За мен. И за съпруга ми.

- Имунитет? Задето си надупчила Торес? Моля ти се. Никой не си е и мислил да започва разслед...

- Не е това.

- За друго убийство ли става въпрос?

- Не разбирам какво имаш предвид под друго - отвърна Кейт, отказвайки да се набърква в онази стара каша. - Не, не е убийство. По-скоро злоупотреба със служебно положение. Или нещо такова.

Той повдигна вежди.

- Е, имаме ли сделка?-попита тя.

Няколко секунди Хейдън не отговори; гледаше я втренчено, очевидно очаквайки още. Накрая се примири, че няма да има още.

- Съжалявам, Кейт- каза той. - Няма сделка.

След около час Кейт трябваше да бъде на другия бряг, за да се срещне с Джулия и Бил и с Декстър. И се надяваше да пристигне първа, преди останалите. Преди съпруга си.

Тя се загледа замислено в панорамата на града - улиците, които тръгваха радиално от музея, морето от покриви. Примирена, че в крайна сметка, ще се наложи да каже истината на Хейдън. Може би не цялата, но още малко от нея.

Кейт се пита дали самият Хейдън не е в служебния ван зад ъгъла, за да слуша разговора им. Или е някъде през улицата, за да ги наблюдава. Когато го остави преди два часа и половина, не беше наясно в какво ще се изразява участието му до края на вечерта. Хейдън беше майстор на неяснотата.

- Изходната ти стратегия - казва Кейт, която отново е насочила вниманието си към Джулия - бе да ме атакуваш фронтално. Но това не ти донесе нищо. По-малко от нищо, защото след това ние прекъснахме всякакви контакти с вас. Загубихте достъп до вашия заподозрян. Разследването ви попадна в задънена улица. Играта приключи. На всичко отгоре сякаш целият град ви обърна гръб.

- Мислех да те питам - прекъсва я Джулия - на кого си казала и какво?

- Казах на Амбър Манделбаум, майка - героиня и ненадмината клюкарка, че съм видяла Джулия - моята най- добра приятелка! - с език в гърлото на съпруга ми. Каква кучка! Разбира се, след това нямаше как да останем приятелки.

- Очевидно.

- И тогава вие си тръгнахте - продължава Кейт. - И без това нямахте много приятели. В края на краищата не бяхте дошли в Люксембург, за да живеете като нормални хора, пък и ти, Бил, сигурно с облекчение си се измъкнал от прегръдките на любовницата си. Предполагам, че Джейн е била сериозно предизвикателство за теб. Жена с изисквания.

Джулия настръхва.

- Но предполагам, че, формално погледнато, Джейн не ти е била любовница, понеже ти не си бил женен.

Бил не реагира.

- Както и да е, върнали сте се във Вашингтон с празни ръце. Разкаяни и засрамени. За да си признаете, че сте допуснали грешка: Декстър Мур не е крадец. Случаят е приключен. А вие сте се озовали обратно в лапите на Бюрото, в мелницата на ежедневието. Но... след като сте вложили толкова време и усилия в една скъпоструваща и зрелищно провалила се операция, звездата ви е започнала да залязва. Така ли беше, Джулия?

Джулия не отговаря.

- Никой не се е изненадал, когато си обявила, че напускаш. Особено след като се е разчуло, че, преструвайки се на семейна двойка, вие наистина сте станали двойка.

Бил се размърдва на стола си. За пореден път лицето на Декстър изразява объркване. Джулия му кимва, потвърждава казаното. Той клати глава невярващо.

- Тия неща се случват често, нали? - продължава Кейт. - Между другото, на мен никога не ми се е случвало, но съм била свидетел как се случва с други. Колеги, оперативни работници.

Кейт замълчава, питайки се докъде е разумно да ги притиска и дали би имало полза от това. Знае прекрасно, че едно от най-опасните, саморазрушителни изкушения е да доказваш на другите колко си умен. Това е нещо, заради което можеш да отнесеш куршума.

Но тя не може да се сдържи.

- Е, Джулия, кога свали картите пред Бил?

- Има ли значение?

- Има, за мен.

- Казах му, когато вече бях напуснала - казва Джулия. - Когато бяхме напуснали.

В мислите си Кейт се връща назад, през последната година и половина във Франция, до по-предишната зима в Люксембург, до онази вечер в ресторанта, когато двамата с Декстър бяха разиграли цяла пиеса пред микрофона на ФБР, и до предната, на балкона, когато Декстър ѝ се бе изповядал... почти.

- От колко време бяхте заедно?

- От няколко месеца.

Кейт поглежда Бил, който мълчи, предпочитайки друг да разкаже историята от неговата гледна точка. Неговата половина от повествованието.

- И защо му каза?

- Защото го обичам - отвръща Джулия. - Решили сме да се оженим. - Тя вдига ръката си с пръстена. - Сгодени сме.

- Много мило - казва Кейт с лукава полуусмивка. - Честито. Но все пак кога решихте, че сте един за друг?

- Тебе пък какво те интересува?-обажда се Бил.

Той е застанал нащрек, обвивката му от невъзмутимост се е пропукала. Кейт подозира, че се досеща накъде са насочени въпросите ѝ и защо.

- Любопитна съм. Искам да си сглобя цялата история.

Бил я гледа в упор, на челюстта му потрепва мускулче.

Кейт знае, че той знае,че тя знае.

- Към края - отвръща Джулия. - Малко преди да си тръгнем от Люксембург.

Кейт си представя онази пейка в Кирхберг и разпита, на който я бяха подложили Джулия и Бил.

- Значи не сте били заедно на Коледа в Алпите?

Джулия се изкисква.

- Нито пък на Нова година сте се чукали пияни?

Кейт пропуска момента, в който дясната ръка на Бил е изчезнала под масата.

- Не.

Кинолентата, превъртаща се в съзнанието ѝ, спира рязко на мига, в който Джулия казва „двайсет и пет милиона евро“ и Бил я поглежда объркано, отваря уста да каже нещо, да я поправи, че цифрата е петдесет милиона, но после устата му се затваря, той оставя казаното от Джулия без коментар, като си отбелязва мислено да направи справка с централата във Вашингтон, откъдето ще потвърдят, че сумата, открадната от Полковника, е наистина петдесет милиона, двойно повече от това, което Джулия е казала пред Кейт, което си е доста странно несъответствие. Двете суми са взаимно кратни, едва ли е резултат от недоразумение или слаба памет, той е убеден, че има някакво логическо обяснение, и се пита за възможните причини и накрая се досеща какви са те, може би оглеждайки интригата от птичи поглед, за да обхване на спокойствие цялата картина, и като си дава сметка за каква огромна сума пари става въпрос, решава да играе силните си козове: мъжкия си чар и привлекателност, умението си да пази тайна, срещу нейните слаби карти: неувереност, самота, отчаяно желание за свое семейство на фона на тотална хронична липса на мъже и нулеви шансове да си намери съпруг.

- Или може би - прави поредно предположение Кейт- в Амстердам?

Тя спуска ръце в скута си, поставя длани на бедрата и се навежда напред, намествайки се на стола. После се обляга назад в различна поза, вдига лявата си ръка от бедрото и я връща на масата - несръчен опит да отвлече вниманието от дясната си ръка, която в този момент се плъзга в ръчната ѝ чанта.

Бил също сменя позата си на стола - не толкова драматично, колкото Кейт, но тя знае, че резултатът е един и същ.

Джулия се обръща към своя нов Ромео. Е, не чак толкова нов-отминалия януари, отпреди година и половина. Доста дълго време, за да си с някого, без да го обичаш. Може пък Бил наистина да обича Джулия вече. Може полека-лека да я е приел.

- Е, какво пък - казва Кейт, - предполагам, че Амстердам ви се е сторил романтичен. С толкова дрога и проститутки...

Но тя знае, че това е станало след Амстердам. И след онази пейка.

Дясната ръка на Кейт се заравя дълбоко в чантата ѝ, покрай гримовете, тъмните очила и пакетчето дъвка, покрай бележника и писалките, покрай връзката ключове и разните хвърчащи листчета, чак до дъното, където са тежките предмети. Единият от които - най-тежкият - е скрит под твърдия капак на тайната кухина, който тя сега опипом повдига нагоре.

Кейт и Бил се наблюдават внимателно, погледите им са приковани един в друг. В септемврийския здрач на площад „Одеон“ се разхождат безгрижни тълпи, времето е топло, виното, храната, атмосферата - всичко е прекрасно. Европа от пощенските картички.

Пръстите на Кейт се свиват около дръжката на беретата.

Ръката на Бил е все още под масата.

Кейт се обръща към Джулия. Една нещастна, самотна жена - докато не се бе появил той. Сега двамата изглеждат щастливи. Лицето на Джулия сияе, бузите ѝ са наситено розови.

Но в основата на тяхната връзка, на семейното им щастие има една чудовищна измама. Нечист мотив. В началото е онзи мимолетен лапсус, който жената допусна, казвайки грешната цифра. От което мъжът си е възстановил цялата интрига и после е било лесно: прелъстяване, кратка афера, прераснала в трайна връзка и предложение за брак, за съвместен живот, всичко това в резултат от една забелязана навреме грешка. И от умението му да се възползва от нея.

Прави ли това връзката им по-малко реална? Следва ли от това, че те са неспособни да се обичат?

Тя връща погледа си към Бил и вижда в очите му мрачна решителност. На какво ли е способен, за да запази тайната си?

Кейт и Бил се държат взаимно на прицел под мраморния плот на масата. Дали е готов да я убие? Сега, в този момент? Дали би стрелял с пистолет насред Париж? Готов ли е да се превърне в беглец от закона за вечни времена? Да пожертва целия си живот, живота си като нов човек само за да попречи на Кейт да издаде тайната му пред Джулия?

Неговата тайна е, че се бе досетил навреме какво са намислили партньорката му в разследването и техният заподозрян. Но вместо да поиска сметка на Джулия, просто бе решил да се присламчи към схемата; преструвайки се първо на влюбен, а после-когато Джулия най-после му бе разкрила истината - на изненадан.

Кейт отново поглежда към Джулия-странна жена, блестяща в почти всяко отношение, но същевременно неспособна-или нежелаеща-да види истината подноса си.

Но кой знае? Може пък Джулия да вижда прекрасно истината. Може би я бе видяла още преди да стане истина; може би онзи лапсус за двайсет и петте милиона изобщо не е бил лапсус. А игра, инсценировка, въдичка, на която Бил да се хване, за да я прелъсти, да се ожени за нея? Може би Джулия е режисирала и този обрат в сложната сюжетна линия, изтъкана от измама и привидност?

А може би и Декстър не бе оставил албума на випуска в дневната им по грешка.

Докато съзнанието ѝ блуждае, очите на Кейтскачатмежду лицата на заговорниците и предметите върху масата, като накрая се спират на винената чаша пред Джулия. Съдържанието ѝ е слязло с около един пръст надолу. Седят на тази маса от час и половина, вече са на втора бутилка, а Джулия е изпила само няколко глътки. Жената, която пиеше по бутилка на обяд, днес се налива с вода.

Освен това Джулия е напълняла с пет килограма, може би с десет. Лицето ѝ е румено, сияещо.

- О, господи!-възкликва Кейт. - Ти си бременна!

Джулия се изчервява. А само преди две години бе твърдяла, че не може да има деца. Още една от многото ѝ маски.

Бременна.

Това променя всичко.

Кейт и Хейдън седяха под лазурното небе, по което се носеха бели облачета, осветени от златистите лъчи на слязлото ниско слънце. Сцена, достойна за художник, за Вермеер.

Кейт никога не си беше падала по северноевропейската живопис, докато не попадна в Северна Европа. Тогава разбра, че небето на холандските и фламандските художници не е плод на богато въображение, не е художествено изкривяване на действителността, а вярно възпроизвеждане на реалния небесен свод. Не така изглеждаше небето над Бридж- порт, щата Кънетикът, над Вашингтон или Мексико Сити, над което и да било от многото места по света, където бе прекарала живота си, понякога вторачена в небето.

- Трябва да ми кажеш - настоя Хейдън - за какво точно ти е нужен имунитет.

Борбата на нерви продължаваше. Но Кейт знаеше, че за разлика от нея той не блъфира. Налагаше се тя да отстъпи. Защото най-после бе решила какво иска, какво ѝ е нужно, и Хейдън беше в състояние да ѝ го даде. Докато той не искаше от нея нищо.

Освен това Кейт беше принудена да бърза, да приключи с тази история още сега и да се върне на Левия бряг.

- За участие в кражбата - каза тя. - На петдесетте милиона.

Хейдън вдигна чашата си, отпи голяма глътка вода и я постави на масата, без да отделя очи от Кейт.

- Помисли си само - продължи тя. - Това е точно от типа операции, с каквито Фирмата би се заела. Въпросният Полковник е бил пълен изрод, отрепка, боклук. Не просто зъл човек, а дестабилизираща сила, безотговорен социопат, чиито оръжия някой ден са щели да попаднат, ако вече не са попаднали, в ръцете на хора, които да ги обърнат срещу Америка.

Изражението на Хейдън беше непроницаемо.

- И така, ние... не аз лично, но... Както и да е, Полковника е извън играта. Като при това парите му не са преминали в ръцете на други като него. Да не говорим за един допълнителен бонус, който ще ти се стори твърде съблазнителен.

- Да?

- Виновникът... хм, другият виновник... е не кой да е, а действащ агент на ФБР.

Хейдън се изсмя пресипнало; смехът му беше като пръхтене на стар кон, болен от астма. Явно намираше току-що чутото за остроумна шега.

- А парите?

- Ще ги върнем - каза Кейт. - Е, не точно на собственика им. Ще ги дадем на... знам ли? На теб? Но отсега ти признавам, че не разполагаме с цялата сума.

Хейдън извърна глава настрани, сякаш търсеше с поглед подчинените си в отсрещния ъгъл на ресторанта. После отново се обърна към Кейт.

- И така-каза тя, - имаме ли сделка?

- Честито - казва Кейт. - Кога ти е терминът?

- Аз едва... Още съм в третия месец.

- Но това е чудесно - казва Кейт и се обръща към Бил. - Честито.

Ръката му е още под масата, готова да брани тази фина, деликатна обвивка на дебелата купчина лъжи, забъркана от Джулия. За него залогът е огромен: не само двайсет и пет милиона евро, а и жена и дете. Целият му живот.

Кейт решава да си замълчи за двуличието му. Да го остави на мира-завинаги.

Тя плъзва беретата обратно в двойното дъно на чантата си. Изважда ръката си отгоре, пресяга се през масата и захлупва ръката на Джулия; ръбестият диамант на годежния пръстен драска дланта ѝ дори през мазолите от тениса. Погалва нежно с палец китката на приятелката си.

Бил кимва на Кейт със сведени клепачи в знак на благодарност. Той също се размърдва на стола си, изважда ръката си и хваща столчето на чашата с вино.

Кейт не иска тази жена да роди детето си в затвора. Не иска да се чувства отговорна за подобен ужас.

И без това на плещите ѝ лежи друга, не по-малко тежка отговорност.

Не, стореното от нея е далеч по-ужасно.

Откъм Парк Авеню се чу клаксон на лека кола, изохкаха въздушните спирачки на камион. Дневна светлина се процеждаше през прозрачните пердета, микроскопични прашинки танцуваха в слънчевите лъчи. Върху подноса от рум- сървиса се виждаха недокоснати филийки препечен хляб, остатъци от бъркани яйца, резенчета бекон и пържени картофи. На масичката бяха поставени сребърна кана с кафе и порцеланова чаша; ароматът изпълваше стаята, каната проблясваше на слънцето.

Кръвта на Торес бликаше безшумно от главата и гръдния му кош и попиваше в дебелия килим.

Бебето изплака отново.

За части от секундата мозъкът на Кейт трябваше да преработи огромно количество информация. Тя знаеше, че Торес е бил женен, но съпругата му е починала преди години от усложнения след рутинна операция. Явно информацията ѝ беше остаряла. Не знаеше нищо за нова съпруга, още по-малко за дете. Проверила бе всичко, което ѝ се струваше нужно: името на хотела и номера на стаята, броя на телохранителите и къде са разположени; планирала бе в пълна секретност пътуването си между двата града, придвижването си до гарата във Вашингтон и от гарата в Ню Йорк до хотела; знаеше как ще напусне хотела, по какъв начин ще се отърве от пистолета.

Но бързаше и нямаше търпение, а и вероятно я бе домързяло да направи по-подробно проучване на ситуацията, да обхване всички възможни усложнения. Да си подготви домашното.

И ето че я очакваше изненада: тази млада жена, застанала до вратата на спалнята в хотелския апартамент на Торес в „Уолдорф-Астория“, извърнала назад глава към плачещото бебе, неспособна да се противопостави на могъщия майчин инстинкт да се погрижи най-напред за детето си. Без да си дава сметка, че, отклонявайки погледа си от Кейт, прекъсвайки човешкия контакт между двата чифта очи, тя дава възможност на Кейт да извърши най-ужасното нещо, което някога е вършила.

Вината беше на Кейт. Тя не бе планирала внимателно задачата. Ето защо щеше още утре да влезе в кабинета на прекия си началник и да подаде оставка.

В съседната стая бебето отново изплака.

Кейт натисна спусъка.

Кейт поглежда надолу към захарницата, мисли за скрития вътре предавател. Минали са по-малко от два часа, откакто тя се намираше на километър и половина северно от това място и договаряше сделката си с Хейдън. А сега е тук, за да изиграе ролята си.

Не е поемала ангажимент да арестува тези двамата, дори да присъства при ареста им. От нея се иска просто да ги накара да си признаят всичко и тя почти е изпълнила задачата си. А утре трябва да преведе двайсет и четирите милиона евро потайна сметка, която се използва за финансиране на секретни операции в Европа. Които ще се ръководят от самата нея.

- Нужно ли ти е нещо от Декстър, за да имаш достъп до своята половина от парите?

Джулия кимва. Но само с кимване не става.

- Какво?-пита Кейт.

- Трябва ми номерът на сметката. Имам потребителското име и паролата, но не знам номера на самата сметка.

Декстър също кимва. Бърка в джоба на сакото си и изважда сгънато листче. Но Кейт го хваща за китката.

Той я поглежда въпросително. Всички я гледат объркано, не знаят какво става. Дори самата Кейт е изненадана от внезапния порив да прощава всекиму всичко. Не може да му устои. Тя си дава сметка, че това се дължи на бременността на Джулия, превърнала жената-демон в предизвикваща съчувствие героиня. Кейт вече е на страната на Джулия, а не против нея. Поне донякъде.

С лявата си ръка Кейт стиска Декстър за китката, докато листчето хартия остава сгънато в шепата му. С дясната си ръка тя отваря захарницата и изсипва съдържанието ѝ на масата. Вдига с два пръста предавателя и го показва на всички. Три чифта вежди помръдват нагоре.

Кейт пуска предавателя в чашата си с вино.

- Имате една минута - казва тя. - Може би две.

Джулия поглежда ту към предавателя в чашата на Кейт, ту към листчето в ръката на Декстър. Кейт внимателно събаря чашата си настрани, изсипвайки виното и вече повреденото устройство върху покривката на масата. Създавайки си алиби за внезапно прекъсналата връзка.

- Няма да получите парите - казва тя. Тъмночервената течност попива в покривката, разпространява се встрани по нишките на тъканта. Като кръв върху мокет. - Но ако сте бързи, можете да запазите свободата си.

Джулия и Бил стават от местата си бързо, но без паника, за да не привличат внимание.

- Вървите през фоайето на хотела - продължава Кейт, - оттам надолу по стълбите и през служебния вход излизате на страничната улица.

Джулия премята чантата си през рамо. Тя хвърля последен поглед на Кейт, по лицето ѝ се борят емоции. Бил я сграбчва за лакътя и прави крачка назад, за да се отдалечи от тази маса, от семейство Мур, от парите.

- Късмет! - казва Кейт.

Джулия се извръща с лице към Кейти Декстър. По устните ѝ пробягва усмивка, покрай очите ѝ се появяват бръчици, устата ѝ се отваря, сякаш за да каже нещо. Но остава безмълвна. После се обръща и тръгва след Бил.

Кейт ги изпраща с поглед, докато се смесват с тълпата, чакаща зелената светлина на светофара под уличните лампи на площад „Одеон“; малък червен фиат свири гневно с клаксона на яркозелена веспа, която се провира на зигзаг между колите, но полицаят не ѝ обръща внимание, унесен във флирта си с хубавичкото момиче на мотопеда; цигарен дим се вие над масите, отрупани с чаши, гарафи и бутилки, чиниисшунка и пастет от гъши дроб, над застланите с шарени салфетки кошнички с прясно изпечени, нарязани на филии франзели; по масите са насядали жени с шалове, вързани отстрани на шията, и мъже с карирани спортни сака, въздухът ехти от смях, хората се поздравяват и сбогуват, мляскат се по бузите или си целуват ръце - ранна вечер в Града на светлината, където двойка чужденци са на път да изчезнат бързо и безшумно, завинаги.

Content

Крис Павоун Чужденците

ПРЕЛЮДИЯ Днес, 10:52 ч., Париж

ПЪРВА ЧАСТ

1 Две години по-рано, Вашингтон, окръг Колумбия

2

3

Днес, 10:52 ч.

4

5

6

Днес, 11:02 ч.

7

8

Днес, 11:09ч.

9

10

Днес, 11:40ч.

11

12

ВТОРА ЧАСТ

Днес, 12:02 ч.

13

14

15

16

17

18

19

Днес, 12:41 ч.

20

21

ТРЕТА ЧАСТ Днес, 12:49 ч.

22

23

Днес, 13:01 ч.

24

25

Днес, 16:57 ч.

26

27

Днес, 19:03 ч.

28

29

30

31

32 Днес, 19:32 ч.

33 Днес, 20:08 ч.

34 Днес, 17:50ч.