Ричард Форд

Разбитата корона

Стийлхейвън  #2

На мама

Тази творба е художествено произведение. Описаните имена, персонажи, места и случки са продукт на въображението на автора. Всички изказвания, случки, описания, информация и материали от всякакъв друг вид, съдържащи се в произведението, са само и единствено с цел забавление и не трябва да се разчита на тяхната точност, нито да бъдат правени опити да бъдат възпроизведени, тъй като това може да доведе до наранявания.

Пролог

Мостът на Спасителя се извиваше над река Сторуей там, където тя течеше между Стийлхейвън и Стария град. Без съмнение бе наречен на почитаемия спасител на тевтонците, Арлор — героя от миналото, превърнал се в божество за невежите маси.

От средата на моста, обърнеш ли се на север, можеш да видиш как реката се простира в далечината, вие се през полета и гори. По пътя си към града тя носеше всякакви приношения от земята, плаващи отломки от Свободните държави и подути трупове от някой обречен народ.

Тя носеше и мишената на Гора.

Дъжд плющеше и мокреше наметалото му, отскачаше от моста и се стичаше на бърз порой в реката. От средата на моста Гора виждаше как към него се носи широка речна баржа, която газеше дълбоко във водата. Четирите гребла от всяка страна се потапяха в ритъм, дърпани плавно от силни гребци. На носа ѝ стоеше висок мъж със свалена качулка, въпреки лошото време. Гордата му осанка личеше отдалеч. Но това можеше да се очаква — той беше генерал на един от прочутите Свободни легиони, наемник, кален на бойното поле, майстор на меча и с остър ум — няма как иначе, щом още беше жив. Никой не можеше да оцелее начело на Свободен легион, ако не бе коварен и безмилостен. Никой не можеше да командва хора, които се бият за пари, без да е способен да надхитри онези, които ще се опитат да узурпират поста му.

Генералът беше обграден от хората си, все стари ветерани, готови да дадат живота си за него, макар че поне тук той не очакваше опасност. Това беше Стийлхейвън, центърът на властта в Свободните държави, и враговете му, свирепите хурти, бяха на стотици левги на север. Освен това те не бяха негови врагове — генералът още не беше предложил услугите на своя легион за защитата на Стийлхейвън.

А Гора трябваше да се погрижи това никога да не стане.

Баржата вече беше в обсега му и Гора посегна под наметалото за лъка от тисово дърво. В една кесийка на колана му имаше конопена тетива, намазана с пчелен восък, за да устоява на влагата. Дъждът накрая щеше да се просмуче в нея, но Гора нямаше да се бави толкова, че това да се отрази на изстрела му.

С едно бързо и плавно движение той опъна лъка и извади стрела от колчана. Никой не го видя, беше сам на моста в проливния дъжд. Портата в източния край бе охранявана от Зелени куртки, но те се бяха свили под навеса и не го виждаха. Долу в баржата генералът и хората му бяха заслепявани от дъжда, нямаше да го забележат, докато не станеше прекалено късно.

Гора се прицели през пороя в приближаващата баржа. Лекият вятър от Мидралско море духаше откъм гърба му и само щеше да ускори стрелата още повече.

Гора пое дъх, дъждът сякаш започна да се стича по-бавно. Той виждаше мишената си съвсем ясно, видя и пътя на стрелата в ума си. В този миг на неподвижност, в който времето сякаш спря в очакване, той отпусна тетивата.

Стрелата беше точна; генералът на наемниците дори не можеше да види през пороя как тя лети към главата му, носи се през въздуха и острието ѝ се върти към целта. Гора стаи дъх, очакваше с трепет убийството.

И точно тогава се вдигна щит. Един от наемниците бе скочил да защити своя генерал и стрелата прониза дървото, но не достигна целта си. На баржата избухна истински ад, когато останалите наемници се втурнаха към водача си, изградиха стена от щитове и закрещяха на гребците да се насочат към по-близкия бряг.

Нямаше време да съжалява за провала или да се чуди как охранителят бе успял да отбие така ловко стрелата. Гора скочи на парапета на моста и отметна наметалото си назад, за да достига по-лесно колчана. Баржата забави ход, гребците трескаво се нагласяха на местата си, за да я обърнат срещу течението. Веслата пляскаха във водата, мъже сумтяха, пара се вдигаше от потните им тела.

Стрелите жужаха една след друга от лъка на Гора, в бърза последователност. Гребец извика от болка, когато една от тях се заби в гърба му, други две вече летяха със свистене към жертвите си. Сякаш имаше цяла редица стрелци. Осем стрели, осмина мъртви мъже — последният гребец успя да се изправи и се извърна в напразен опит да избегне съдбата си, но не беше достатъчно бърз. Безжизненото му тяло се стовари във водата щом Гора изстреля и последната стрела.

Охранителите на генерала стояха пред него и го пазеха с щитовете си. Дори най-добре прицеленият изстрел нямаше да пробие защитата им, затова Гора чакаше. Без гребци баржата се носеше по водата и се приближаваше към моста с течението на Сторуей. Гора се взираше в нея, хората на генерала го гледаха предпазливо, извадили мечове и вдигнали щитовете си. Но той не направи нищо, позволи на баржата да мине под моста.

Още щом тя изчезна от погледа му, Гора хвърли лъка и колчана, стъпи на парапета и се хвана за колоната, за да може да се преметне под моста. Приземи се на кърмата на баржата, стиснал рапира и дълъг нож. Бързо преценяваше четиримата, които пазеха генерала, търсеше слабите им места. Не го беше планирал така, но Бащата бе категоричен: генералът трябваше да умре. Гора трябваше да се приспособи към ситуацията, да ги отвее като силен вятър през клоните. Той знаеше дълга си. Неговата жертва нямаше да се измъкне.

Трима от мъжете тръгнаха нестабилно по палубата на люлеещата се баржа, а четвъртият, онзи, който беше спрял стрелата, остана назад, като последна защитна линия. Тримата воини приближаваха с вдигнати щитове и сведени мечове. Гора бе впечатлен от дисциплината им — макар и пред един нападател, те оставаха нащрек. Тези мъже бяха опитни и той трябваше много да внимава, но това не означаваше, че ще ги чака да поемат инициативата.

Отскочи настрани, отблъсна се от планшира и се хвърли към първия боец. Наемникът вдигна щита си, за да отбие рапирата му, но Гора вече беше променил атаката си, изрита към него, преди да се приземи, и изби щита нагоре. Рапирата полетя към войника и той, осъзнал, че е свалил защитата си, отчаяно замахна с меча. Гора се извъртя, острието разпори само туниката му и ножът му се заби между ребрата на наемника. Веднага щом той политна назад, нападна втори. Гора вече се въртеше и отби удара с рапирата. Ножът му се стрелна напред и се заби във врата на войника. Той се ококори и изскърца със зъби от болка. Гора прочете в очите му, че знае, че е обречен и нищо не може да стори. Издърпа рязко ножа си от него и войникът падна назад, като притискаше с ръка раната си, за да спре шуртящата кръв.

Третият наемник налетя с яростен вик, но гласът му почти потъна в шума от пороя. Беше вдигнал щита, за да избута врага си във водата. Гора изчака до последния миг. Тогава приклекна, заби рапирата си под щита и остави наемника сам да се наниже на нея, воден от инерцията. Мъжът закова на място, мечът и щитът изтракаха на палубата, преди и той да се стовари след тях.

Гора видя как в очите на генерала проблесна страх, но знаеше, че последният от воините му е най-опасен.

Баржата вече излизаше изпод моста, надолу по реката, към морето, но без кормчия на руля се въртеше като попаднала във водовъртеж.

Последният охранител вече беше спасил своя генерал от стрела, която нямаше как да види, камо ли да отбие. Но това не безпокоеше Гора — не беше възможно този човек да е обучен така, както Бащата обучаваше своите убийци. Нямаше как да му е равен.

Баржата подскочи рязко и Гора нападна, искаше атаката му да изглежда прибързана, за да накара наемника да реагира. Но той остана на мястото си, приведен зад щита. Гора направи измамно движение наляво, надясно, после пак наляво и замахна с рапирата, но наемникът очакваше това и лесно я блокира с щита. Гора се отдръпна, готов за нов сблъсък, готов да посече с ножа ръката, с която наемникът държеше меча си, но сблъсък не последва.

— Убий го — изкрещя генералът. — Какво чакаш?

Но наемникът не помръдваше. Гора почти изпита съчувствие към него — явно беше много по-добър воин от командира си и безспорно лоялен. Въпреки всичко той стоеше на пътя му към мишената и трябваше да умре.

Гора скочи настрани, избегна меча на наемника и се прицели в генерала. Като видя опасността за командира си, последният защитник се хвърли да посрещне удара. Гора бе разчитал на неговата лоялност — и на решимостта му да защити водача си. Лоялност, която щеше да му струва скъпо.

Гора се извъртя насред скока и заби рапирата покрай щита право към сърцето на войника. В последно усилие да се спаси, мъжът вдигна меча си и острието на Гора го прониза в рамото. Наемникът изрева от болка, а Гора бързо измъкна рапирата си и се приготви за смъртоносния удар. Наемникът отстъпи назад, когато Гора замахна отново, но в този миг баржата се удари в огромната каменна стена покрай реката и се наклони силно. Наемникът изгуби равновесие и падна във водата в мига, в който дървените трупи се разцепиха с трясък.

Палубата бързо започна да се пълни с вода, а Гора се обърна към генерала. Той беше извадил меча си и лицето му бе разкривено от гняв, но в очите имаше страх.

Гора тръгна по покритата с вода палуба, а баржата отново се стовари в стената. Той чуваше как дървото се пропуква и цепи с трясък, който надделяваше над шуртенето на проливния дъжд. Генералът беше приклекнал на носа и стискаше меча си в отбранителна позиция. Това нямаше да възпре Гора.

Генералът изрева от гняв и се хвърли в атака, но беше стар и бавен, отдавна преминал разцвета си. Гора лесно отби непохватния удар. Остриетата се срещнаха със звън и мечът на генерала отлетя встрани, а Гора заби рапирата в гърдите му и после я издърпа окървавена. За миг генералът изглеждаше смаян, сякаш не можеше да повярва, че умира. След това светлината в очите му бавно угасна и тялото му се свлече на палубата.

Гора видя, че баржата се насочва право към каменната опора на порутения мост Карион. Изчака на наводнената баржа да се приближи до лобното си място и в мига преди сблъсъка скочи от носа, вкопчи се в порутената колона и се издърпа нагоре. Баржата се заби в остатъците от моста, разкъса се на две и реката бързо я погълна. Телата на генерала и хората му бяха понесени към коварната прегръдка на Мидралско море.

За Гора не беше трудно да изкачи стената на Стийлхейвън. Не беше трудно и да остане незабелязан от Зелените куртки, които бяха пренебрегнали задълженията си, за да се скрият от дъжда.

Улиците бяха пусти, прочистени от проливния дъжд. Гора бе доволен от това; предпочиташе студ и дъжд, отколкото да търпи многобройната тълпа, която пъплеше из града сякаш в ступор. Мразеше ги, мразеше този град, но беше обвързан с него заради предаността си към Бащата на убийците. Нищо никога нямаше да накърни тази преданост.

Не след дълго беше отново в светилището, където гъстият мрак на подземните тунели му предложи убежище от дъжда. На места те бяха наводнени, защото дъждовната вода ги беше превърнала в подземни реки, но Гора знаеше тайните пътища и скоро се озова в централната пещера.

Коленичи тихо в очакване на Бащата. Можеше да чака дълго; Бащата на убийците се появяваше когато реши и Гора понякога чакаше с дни. Този път обаче Бащата нямаше търпение да разбере дали синът му е успял.

— Генералът? — чу се дълбок глас от мрака.

— Е мъртъв — Гора не каза колко трудно му се удаде това убийство.

Бащата се приближи.

— Доволен съм — рече той и пристъпи на мигащата светлина на факлите. Лицето му беше изпито и угрижено. От дни скърбеше за загубата на Планина и дори повече — за загубата на Река, любимия му син. Гора мразеше Река заради това. А сега го мразеше повече от всякога заради неговото предателство и онова, което бе сторил на Баща им.

— Живея, за да служа, татко. Живея, за да убивам враговете…

— Зная, синко — прекъсна го Бащата. В гласа му се усещаше раздразнение и за миг Гора се запита дали няма да усети жилото на камшика, но Бащата само сложи длан на главата му. — Ти си най-преданият от всички, единственият син, който ми остана. И аз имам още една задача за теб.

— Каквото заповядаш, татко — отвърна нетърпеливо Гора, копнееше за още един шанс да го накара да се гордее с него. Видя, че Бащата държи два железни гвоздея и ги потърква с палец и показалец, сякаш това го успокояваше.

— Може да не си толкова готов, когато чуеш каква е задачата.

— Ще направя каквото поискаш.

Бащата се усмихна.

— Зная, синко.

Отстъпи крачка назад и му даде знак да се изправи. Гора се подчини, нетърпелив да научи какво се иска от него.

— Река е в залива Кеидро. Господарите на Змийския път вече са принудени да действат и задачата му е почти изпълнена. Ти ще тръгнеш към Алук Вадир. Когато Река завърши мисията си, ще отиде там, за да получи следващите си заповеди — Бащата се взираше в Гора. — И там ще го убиеш.

Гора разбра думите му, но не можа да повярва на ушите си. Друг път би се подчинил незабавно, вече щеше да е тръгнал да изпълни повелята на Бащата, но сега поклати глава.

— Но ние сключихме с него съглашение. Той изпълни своята част от сделката. Защо ще го…?

— Нима оспорваш заповедите ми, Гора?

Думите на Бащата го жилнаха по-страшно от камшик и Гора бързо сведе засрамено глава.

— Не, татко. Ще сторя каквото наредиш.

Бащата на убийците сложи ръка на рамото му и пак каза:

— Знам, че ще го сториш, синко — говореше спокойно, забравил за раздразнението си. — Разбирам тревогата ти; дадохме дума и трябва да я изпълним, защото без чест сме нищо. Но има по-важни неща, Гора. Неща, които ти още не можеш да разбереш.

Гора вярваше на Баща си, вярваше в думите му и можеше само да предполага, че тези „неща“ са свързани със съобщението и кожената кесия, доставена преди толкова време от чужденеца-вестител. Оттогава Бащата, който обикновено беше овладян, се държеше странно, настроението му рязко се променяше, ставаше почти тревожен и това безпокоеше Гора. Понякога виждаше как Бащата се взира в торбата и устните му се движат безмълвно, но никога не събра кураж да го попита какво има вътре.

За някои неща просто не биваше да пита.

— Не е нужно да разбирам, татко. Ще сторя каквото поискаш — и все пак се чудеше дали това е желание на Бащата, или на господаря Амон Туга, на когото Бащата, изглежда, беше задължен.

— Това ме радва, синко. Знам, че искам твърде много. Река е твой брат и е естествено да си запазил някакви чувства към него.

— Нищо не ме свързва с този предател.

Бащата на убийците се усмихна.

— Неговото предателство те изгаря, както изгаря и мен. Но не се бой. Ще получиш своето възмездие. И аз ще получа моето — той вдигна металните пирони към устните си, сякаш те му носеха утеха.

Гора сбърчи чело.

— Така ли, татко?

— Да. Любимата кралица на Река е още жива, но преди брат ти да умре, ти ще му кажеш, че нашето споразумение няма стойност, защото той е предател. Докато стигнеш до него, аз вече ще съм изтръгнал сърцето на любимата му и ще съм го положил в краката на Амон Туга.

— Тогава тръгвам веднага — каза Гора.

Докато излизаше от пещерата, той усещаше погледа на Бащата, усещаше и тежестта на тази задача в сърцето си.

Река ги беше предал, беше убил Планина и бе обърнал гръб на Бащата. Но беше ли редно да нарушават споразумението — дори то да бе сделка с предател?

Редно или не, Гора знаеше, че няма избор.

Река скоро щеше да умре. Неговата кралица — също.

Едно

Уейлиън не беше чувствал такъв студ. Той се промъкваше през наметалото и кожената туника чак до костите му и предизвикваше тръпки, които пък се превръщаха в скованост.

Разбира се, в Анкаверн също имаше сурови зими. Една година малкото градче Грофхам остана почти месец откъснато от света, но благодарение на благоразумното разпределение на запасите всички успяха да преживеят изолацията без други последствия, освен къркорещи кореми. Тогава Уейлиън беше малък, едва на седем лета, и не осъзнаваше опасността. Искаше само да си играе в преспите и да хвърля снежни топки по дърветата, за да чупи ледените висулки по клоните им. Беше добре опакован срещу студа и когато пръстите му започнеха да се сковават, можеше да се стопли пред огнището или да пийне гореща супа, за да си сгрее корема.

Е, сега няма гореща супа! Няма нищо друго, освен изгледи за смърт в студ и самота!

Вятърът виеше, шибаше лицето му със сняг, развяваше наметалото му и го караше да плющи като ято гневни гарвани. Понякога яростта му заплашваше да отнесе Уейлиън от планинската пътека и да го запрати към смъртта далеч долу. Уейлиън искаше да крещи, да плаче от отчаяние пред участта си, но сълзите замръзваха по бузите му. Ако бе успял да си спомни пътя за връщане от планината Криега към Силвъруол, щеше да тръгне по него, но вече се беше изгубил съвсем. Всички пътеки му изглеждаха еднакви и не виждаше нищо през снежните виелици, които го ослепяваха на всяка крачка. Разбира се, имаше карта — имаше проклета карта, — но точно сега от нея нямаше никаква полза.

Уейлиън се опита да намери подслон, сви се зад една скала, но вятърът пак пищеше в ушите му и го шибаше през дрехите. Той свали торбата от рамото си и я отвори. И без да поглежда, знаеше какво има вътре — мокра и безполезна карта, една ябълка и половин самун хляб. Беше изял сушеното телешко и сиренето. Сякаш да му напомни, че е пълен идиот, задето бе изплюскал всичко толкова бързо, стомахът му закъркори.

Уейлиън изхлипа. Втренчи се отново с надежда в торбата, сякаш можеше с магия да създаде още храна, но вътре все така се мъдреха само ябълката и мухлясалият хляб. О, и писмото, което тя му даде — малък свитък с восъчен печат с изображение на дракон. Поне още го пазеше. Добрата стара магистра Гелредида.

Шибаната кучка.

За всичко беше виновна тя. За всичко! Той щеше да умре тук от глад или от студ, и то по нейна вина. Защо се беше съгласил? Той не беше велик пътешественик, не беше герой. Но как да ѝ откаже? Това бе големият му шанс да се докаже. Единствената му възможност да ѝ покаже, че е нещо повече от чирак.

И ти провали всичко, нали?

Внезапно му домъчня за Грофхам. За спокойния живот, който можеше да води там, вместо да бъде застигнат сега от смъртта, която тихо и бавно пълзеше към него. Закопня за онази зима преди толкова време, когато снегът изглеждаше така безобиден, и прокле деня, в който го изпратиха в Кулата на магистрите. Собствената му амбиция щеше да го затрие: позорен край на самотен планински връх.

Е, всички си получаваме заслуженото. Нали, Уейлиън Грим?

Трябваше да се сети, че тази работа няма да свърши добре. Ами то бе изписано на звездите — предзнаменованията си бяха в небето. Пътуването от Стийлхейвън до Силвъруол мина без произшествия, ако не броим натъртения от седлото задник и проклетия кон, но те бяха нищо в сравнение с онова, което го чакаше в града. О, тогава му се стори много внушителен — високи кули и огромни стени под сянката на могъщата планина Криега, — но макар и внушителен, Силвъруол не можеше да се похвали с честно население. Или поне така реши Уейлиън, когато трима обирджии откачиха кесията от колана му, а после поискаха и сандалите му, за всеки случай. Бяха достатъчно любезни да му оставят робата, че да му спестят срама да броди гол из Силвъруол.

Можеше ли да стане още по-зле?

Ама разбира се.

Когато най-сетне хвана дирята на Крозиус Боуи, той се оказа не скован учен, за какъвто го мислеше, а луд, стар чудак, откачен като прилеп. На Уейлиън му отне половин ден да обясни на този достопочтен лунатик кой е и защо е дошъл в Силвъруол. Почти се изкуши да натъпче писмото с восъчния печат в носа му. Дори след като се реши да му повярва, Боуи пак дрънкаше пълни небивалици за някакви си древни споразумения и далечни планински укрепления.

Именно той му даде напълно безполезната карта и указания как да прекоси планината. Даде му и съвет за пътуването, но Уейлиън реши да го пренебрегне и тръгна към един дюкян, за да се снабди с нужната екипировка и някакви разумни насоки. Разбира се, „разумна насока“ бе да не пътува изобщо. Да тръгнеш през планината сам си беше равносилно на самоубийство, но Уейлиън имаше мисия и бе решен да я изпълни. И така, вирнал брадичка като някакъв легендарен герой, той се впусна в изпълнението на въпросната мисия.

Сега като се замислеше, тази упоритост беше глупава — дори самоубийствена. Но вече нищо не можеше да стори.

Сега клечеше на заледения, скален корниз и чакаше къркоренето в стомаха му да утихне. Беше се стигнало дотам, че ядеше само ако се почувстваше много зле или започваше да му се вие свят. Кой знае още колко време щеше да се скита из планинските проходи, преди да открие онова, което търсеше. Ако изобщо го откриеше. Вървеше вече от три дни, ставаше все по-слаб, чувстваше се все по-отпаднал и като че ли не се приближаваше към целта си.

Когато къркоренето най-сетне спря, той се изправи, уви се с наметалото и дръпна качулката над лицето си, за да го опази от ослепяващия сняг. Но без полза, защото снегът като че ли напираше отвсякъде, дори някак нагоре, за да ужили очите му и да нахлуе в ноздрите. Уейлиън вървеше на сляпо, свел очи към пътеката, за да не се подхлъзне от ръба. Вдигна поглед само по късмет. Чист късмет си беше, че забеляза звяра, който се беше свил на скалния ръб над него.

Уейлиън замръзна и се втренчи през виелицата. Едва различаваше създанието, но виждаше вперените в него очи — две черни дупки насред белотата.

Какво да стори? Да отстъпи бавно? Да се обърне и да бяга презглава? Да хукне с крясъци към звяра с надеждата да го изплаши?

Не, определено не и последното.

Колкото повече го гледаше, толкова повече неща различаваше. Първо му се стори подобен на северните планински леопарди, но сега му приличаше на нещо средно между вълк и мечка. Каквото и да беше, създанието бе приклекнало за скок, привело рамене и напрегнало мускули.

Уейлиън направи една крачица назад, без да откъсва очи от звяра. Протегна ръка и докосна стената, за да не се отдели твърде много от нея и да падне в пропастта. Звярът не помръдваше. Може би… може би все пак не се интересуваше от него.

И тогава звярът скочи.

Уейлиън не изчака да види какво ще се случи. Хукна с всички сили надолу, ботушите му шляпаха по планинската пътека, а тежкото наметало плющеше след него. Склонът се спускаше стръмно и той едва не се претърколи през глава. Хлъзгаше се по скалната пътека, вдигаше снежни вихри от ръба и дишаше дрезгаво и накъсано. Зад него имаше само тишина — никакъв гневен рев, никакво животинско пръхтене, нито шум от огромни лапи, — но той не възнамеряваше да спира и да проверява. Онова нещо сигурно беше по петите му, но Уейлиън не мислеше да му се дава.

Пътеката се виеше по планинския склон и той неведнъж се подхлъзва, но успяваше да запази равновесие и тичаше така, както не бе вярвал, че може да тича. Изглежда не беше чак толкова отслабнал, колкото си мислеше, или просто всеки се превръща в атлет, когато е преследван от див звяр?

Накрая пътеката излезе на равна земя и той рискува да се озърне през рамо, за да види дали създанието наближава.

Това му спаси живота.

Писъкът излезе като леден дъх от устата му, когато видя, че животното е почти отгоре му. В паниката си той се препъна и се стовари тежко на заледената пътека точно в мига, в който създанието скочи към него — с настръхнала бяла козина, оголени зъби и извадени нокти. Чудовището прелетя над главата му и се стовари в пряспа сняг. Надигна се, ръмжейки от раздразнение. Уейлиън седеше на изтръпналия си задник и го гледаше хипнотизиран от ужас. Ако не стореше нещо, го чакаше много неприятна смърт. Ноктите на звяра изглеждаха страховити, зъбите — още повече.

Почти без да се замисли, Уейлиън грабна торбата си; единственото оръжие, с което разполагаше. Тъкмо щеше да я хвърли, когато си спомни защо изобщо се забърка във всичко това. Изглеждаше пълна лудост, но докато звярът се прокрадваше към него, той бръкна в торбата за писмото с печата. Щом го извади, размята торбата пред себе си и закрещя през виелицата:

— Ела ми, де! Искаш да хапнеш, така ли?

Разбира се, че иска да яде, Грими, глупак такъв!

Звярът, от своя страна, наклони объркан глава настрани, преди да нададе гневен рев. Уейлиън хвърли с всички сили торбата, звярът я улови във въздуха, стисна я с огромните си челюсти и яростно се зае да я разкъсва.

Точно от това разсейване се нуждаеше Уейлиън. Той хукна обратно по склона с безумната надежда, че звярът ще се задоволи с торбата, макар много добре да знаеше, че хлябът и ябълката няма да го заситят.

Вятърът виеше свирепо, но Уейлиън не му обръщаше внимание, той беше последната му грижа. Докато тичаше, усети, че скимти, бълва ругатни и проклина късмета си, родителите си и най-вече гадната магистра Гелредида.

Бърз поглед през рамо му даде да разбере, че звярът все още не приближава, но продължи да тича, въпреки болките в ръцете и краката и студа в дробовете. Тича ли тича, докато не се изтощи напълно.

Стигна до по-широк скален корниз, където спря да си поеме дъх, опрял ръце на коленете си. Гълташе жадно редкия въздух и го издишаше на облак замръзваща мъгла. Позволи си мимолетен проблясък на надежда, че вероятно звярът се е отказал от преследването, но когато най-сетне вдигна поглед, гибелните очи отново се взираха в него през снега.

Този вълк му се подиграваше или пък беше мечка? Каквото и да беше, вече нямаше да му избяга.

Уейлиън отстъпи вяло назад, подхлъзна се и падна по задник, а победният рев на звяра отекна в планината. Уейлиън не успя да стори друго, освен да не се напикае от страх. Можеше само да се надява, че в него ще се намери някаква магия, с която да повали звяра, но той не беше проявявал подобни признаци от нощта в Параклиса на Таласъмите и не смяташе, че ще може да повтори онова представление в обозримо бъдеще.

Зачака. Зачака последния скок. Чакаше разкъсващите нокти. Чакаше острите зъби да се забият дълбоко в гърлото му и да откъснат буци от плътта му.

Звярът просто седеше и го гледаше.

Някъде зад Уейлиън се чу звън на метал, после сумтене. Той неохотно откъсна очи от чудовището, което бе само на десет крачки от него, извърна бавно глава и през снежната виелица успя да различи кон и ездач. Сърцето му подскочи при мисълта, че може би, само може би, е спасен. Помощта беше пристигнала и дори да не беше помощ, поне бе още една възможна плячка за звяра.

Ездачът носеше бронзова броня, каквато Уейлиън никога не беше виждал — всяка пластина по нея беше изкована във формата на драконово крило…

Уейлиън седя така сякаш цяла вечност, задникът му изстиваше все повече, а звярът и ездачът не помръдваха. Прииска му се свършва, да се бият или да бяга, едното или другото, само че не знаеше накъде да бяга.

Накрая звярът изрева. Това беше предизвикателство, дори Уейлиън го разбра. В отговор ездачът пришпори коня си и пое напред, несмутен от рева на животното, нито от ноктите и зъбите му. После слезе от седлото и стисна уверено щита и копието си.

И тогава се започна.

Воинът с лекота вдигна копието и го опря на рамото си, готов да го хвърли, докато звярът преместваше тежестта си на задните си лапи, за да приклекне отбранително, и зачака нападението. Уейлиън задрапа да се измъкне от пътя им, нагази дълбоко в снега и се сгуши до скалната стена.

Воинът хвърли копието през виелицата, но планинският звяр вече бе готов за скок. Копието прелетя покрай него и Уейлиън усети как и последната му надежда се стапя като снежинки в огън. Изглеждаше очевидно, че след миг спасителят му ще бъде разкъсан и изваден от бронята си като мида от черупката. Но рицарят имаше други идеи по въпроса — когато звярът скочи, той се завъртя невъзможно бързо под него и измъкна меча от ножницата със силен звън на метал.

Звярът се приземи пъргаво, извъртя се в снега и воинът приклекна насреща му зад щита си. След това притихнаха, Уейлиън чуваше единствено вятъра и тракането на зъбите си. После воин и звяр се задвижиха едновременно, ноктите на звяра задраха по леда, когато се втурна напред, а рицарят се хвърли насреща му през виелицата. Скочиха, откъснаха се заедно от земята, рицарят се отметна настрани, заби крак в скалния склон и удари, докато звярът прелиташе покрай него. Атаката бе мигновена, мечът се заби и излезе с мимолетен проблясък на стомана. Рицарят се приземи и направи една-две крачки почти небрежно. Зад него мечката или вълкът, или каквото беше там, се стовари на купчина и снегът под нея започна да поаленява.

Уейлиън за малко да се засмее при победата на рицаря. За малко. Успя само да се изправи, като се подпираше на скалата. Безброй благодарствени слова бяха готови да се изтъркалят от езика му, стига да успееше да го раздвижи. Вместо това нададе само благодарствен стон.

Рицарят прибра меча си и клекна до звяра, сякаш да прецени дали струва нещо. Уейлиън се запрепъва към него, но воинът не му обръщаше внимание.

— Бих искал… — започна Уейлиън, раменете му трепереха неудържимо. Дори да го чу, рицарят с бронзовата броня не реагира. — Бих искал… да ви изкажа… безкрайните си благодарности.

Рицарят се обърна, огледа го от глава до пети, после кимна.

Явно беше човек на действието, не на приказките.

— Аз… аз търся Укреплението — каза Уейлиън. — Предполагам, че вие сте…

— Това не ме засяга — каза рицарят и тръгна към коня си. Започна да рови в едната торба на седлото, а Уейлиън се запъти към него.

— Моля ви… изпращат ме от Стийлхейвън. Аз трябва…

Рицарят не му обърна внимание и мина покрай него, стиснал две намотки въже. Клекна до звяра, върза предните и задните му крака, а после с невероятна сила го вдигна на раменете си.

Уейлиън гледаше и усещаше как студът пропълзява в костите му, защото му се струваше, че ще го оставят тук да умре съвсем сам.

— Моля ви… — започна той и изхлипа. — Моля ви, трябва да ме заведете в Укреплението. Нося важно съобщение. Ако не ми помогнете… ще умра тук.

— Това не ме засяга — повтори рицарят.

Уейлиън усети как в стомаха му се разгаря гняв. Не успя да го сгрее, но пък му стана по-лесно да говори в студа.

— Ако ще ме оставиш тук, тогава защо ме спаси?

Рицарят се обърна и го изгледа без капка жал изпод шлема си.

— Не го направих заради теб. Този звяр вилнее от дни.

Уейлиън внезапно изпита вина и се почувства малко глупаво.

— Извинявай. Сигурно това създание е нападнало много невинни местни хора.

Рицарят се усмихна накриво.

— Местни ли? Кого го е грижа за тях? Разкъса шест кози на лорд-маршала. Затова го убих.

Уейлиън разбра, че няма да получи милост от него, но опита отново:

— Моля те. Трябва да ме заведеш при него. Трябва да говоря с лорд-маршала.

— Това не ме засяга — отговори рицарят и се обърна да си върви.

— Но аз трябва да му занеса това — извика Уейлиън и вдигна пергамента с вкочанените си пръсти.

Рицарят го погледна за миг, видя печата, който, също като нагръдника му, имаше формата на крилат дракон, и сви рамене.

— Защо не каза още отначало?

Върна се при коня си, натовари трупа на седлото, после тръгна да си прибере копието. Уейлиън го гледаше и се чудеше дали това е краят на разговора.

Рицарят хвана юздите на коня и го поведе през планината. След три крачки се озърна назад.

— Е? Какво чакаш?

Уейлиън нямаше нужда от допълнителна подкана и се запрепъва след него през снега.

— Ето, свърши нещо полезно — добави рицарят и му подаде копието.

Уейлиън го хвана с две ръце и едва не се катурна назад под тежестта му. Все пак с благодарност тръгна след рицаря и коня с тежкия товар. Надяваше се само Укреплението да не е далеч.

И там да има огън.

Много голям огън.

Две

Епиак беше умрял през нощта. Умря тихо и кротко. Спокойно. Регулус Гор знаеше, че не така е искал да умре младият воин.

Никой затани не искаше да умре спокойно. Те бяха воини. Горди. Яростни. А гортана бяха най-яростните. Да избягаш от враговете пред лицето на смъртта е най-големият позор. Затова и срамът от бягството бе ужилил Регулус до живеца. Да, той се утешаваше, че има достатъчно време да си върне честта и мястото сред племената на Екуун. Достатъчно време да отмъсти. Засега просто щеше да понася безчестието и да оцелее достатъчно дълго, за да планира завръщането си.

Регулус продължи бдението си, докато слънцето се издигаше над планината. Беше висок повече от седем стъпки, мощното му мускулесто тяло се очертаваше на златната утринна светлина, гривата от гъсти кичури, увенчаваща главата му, се спускаше по гърба. Ръката му си играеше с дръжката на меча: дълга пет стъпки черна стомана, дар от баща му, който бе получил на церемонията по посвещаването му. Това бе единственото му притежание — но не се нуждаеше от нищо друго.

Нямаше време да правят клада за Епиак, наложи се да го положат на земята. Леандран, най-старият и най-мъдрият сред тях, коленичи до младия воин и изрече думите, които щяха да го отпратят по пътя му, хвалебствия към Кага Създателя и Хама Търсача. С малко късмет, Епиак щеше да успее да стигне до звездите, преди Мрачният бродник да го пресрещне. Стигнеше ли там, Древният Горм щеше да го оцени по достойнство и да го изпрати отново на земята като воин или като роб. Регулус не знаеше каква ще е присъдата. Епиак се беше сражавал храбро с дни, но след като го раниха, умря тихо в съня си. Само Горм можеше да реши дали той заслужава да се завърне като воин.

Другите от бойната му дружина, която вече наброяваше едва деветима души, бдяха заедно с Регулус. Само деветима бойци бяха останали, за да се сражават за племето гортана. Наследството на баща му наистина беше унищожено. Но Регулус щеше да се въздигне отново; щеше да поведе още воини под знамето си. Той беше непреклонен. Славните победи, които щеше да пожъне на север, щяха да възстановят репутацията му.

Леандран спря да нарежда думите и се изправи. При знака на Регулус всички се раздвижиха. Нямаше да има повече церемонии — нямаше да има оплакване, нито скръб. Епиак вече бе потеглил към съда на Древния Горм. Никой от тях не можеше да промени това. Но ако някой желаеше да отмъсти за смъртта му, щеше да има много възможности.

Тръгнаха бързо на север. Бяха напуснали тревистите равнини на Екуун преди два дни и навлязоха сред ничията земя на планините, които отделяха южния континент Екуун от Студените земи на севера. Земите на Безноктестите племена.

Регулус бе още момче, когато Стоманеният крал се спусна от тези земи и победи аеслантите. Неговата победа донесе свобода за всички племена на затани и тази победа, тази дарена свобода, беше причината Регулус и воините му сега да се отправят на север. Той се надяваше, че пътуването им ще има смисъл.

Докато напредваха, Леандран се приближи до него, обветреното му лице изглеждаше тревожно. Той имаше бръсната глава и тънки крайници, някога мощните мускули се бяха стопили до сухожилия, но сетивата му бяха все така остри и се сражаваше не по-зле от всеки по-млад воин в племето. На места абаносовата му кожа беше избеляла и това би засрамило друг, но не и воин, който бе така умел с копието и ноктите, като Леандран.

— Едва ли са далеч — каза Леандран. Имаше навика да изрича очевидното.

Регулус се озърна към воините си. Бягаха от дни и повечето бяха ранени. Засега успяваха да поддържат темпо, но скоро щяха да забавят. За разлика от преследвачите им.

— Тогава ще трябва да се бием с тях, Леандран — отговори Регулус с едва скрито облекчение в гласа.

Леандран кимна, но Регулус усещаше тревогата му. Старият воин не беше страхливец, но и не изгаряше от желание да бъде убит в планините, така далеч от дома. Регулус също не го искаше, но ако това бяха решили боговете, той щеше да посрещне съдбата си.

Регулус прокле наум Фаро, задето ги доведе до това, прокле и племето келтана, които му помагаха. Фаро бе един от най-почитаните воини на гортана и се радваше на голямо доверие. По племенния обичай Регулус бе наследник на вожда, но баща му не криеше, че ако Фаро се докаже достоен, той ще поеме властта, когато му дойде времето. Фаро обаче беше нетърпелив и сключи тайно съглашение с воините на келтана. Кърваво съглашение.

Гортана и келтана бяха смъртни врагове още отпреди Робските въстания и на Фаро не му се наложи дълго да убеждава келтана, че този преврат е в тяхна полза.

Те нападнаха в безлунна нощ. Фаро и келтана изколиха мнозина от гортана и откраднаха племето от бащата на Регулус. Най-безсрамно изтръгнаха зъбите и ноктите на стария вожд и ги заровиха в пръстта, за да не може той да стане воин в следващия си живот.

Регулус беше на лов с воините си, когато му направиха засада. Щом научи за смъртта на баща си, той разбра какво ще последва. Фаро щеше да протегне ръка, за да се свържат с кръв и да поиска вярност от Регулус и хората му. А после, когато най-малко очаква, Регулус щеше да последва съдбата на баща си. Фаро не би рискувал да го остави жив, за да не може да му отмъсти. Но Регулус не можеше да нападне Фаро, докато той бе вожд на гортана и съюзник на келтана. Нямаше друг избор, освен да избяга. И — неизбежно — преследвачите на Фаро се втурнаха след него.

Бяха ги открили бързо — толкова бързо, че свариха Регулус и воините му неподготвени. Повечето паднаха в битката, макар че се биха добре, само малцина успяха да избягат. Сега, далеч от дома и все още преследвани от неуморен враг, те бяха изтощени. Съюзниците на Фаро нямаше да спрат, докато не видят Регулус и верните му воини мъртви.

Регулус спря на върха на едно възвишение и огледа неколцината оцелели воини. Вероятно трябваше да спрат тук и да заемат позиции, но тогава всички щяха да загинат, а той никога нямаше да има шанс да отмъсти. И това със сигурност щеше да е касапница, а не славна битка. Дали неговите воини искаха да останат и да се бият? Дали предпочитаха да умрат геройски тук, отколкото да бягат в безчестие? Гортана бяха негово племе, негови воини. Те щяха да го следват и в смъртта. Но той бе решен да им осигури друг, по-славен край от това да бъдат посечени тук.

— Портата не е далеч — каза Леандран, дишаше тежко. — Ако успеем да стигнем дотам, сигурно ще спрат да ни следват.

— Сигурно — отговори Регулус. Знаеше, че има някаква вероятност келтана да се откажат от преследването, но тя не беше голяма.

— Може би трябва да намерим някое възвишение и да установим позиции?

— Тогава те ще ни надвият. Смела смърт, но все пак смърт. Може да се получи добра битка, Леандран, и аз го желая повече от всичко, но ние заслужаваме героична смърт. Заслужаваме да се носят легенди за последния ни отпор.

— Нима ще разказват легенди за нас в Севера? — погледна го със съмнение Леандран.

— По-вероятно там, отколкото в тези планини. Ако умрем тук, ще ни помни ли някой? Чувал съм, че разказвачите в Студените земи пътуват нашир и надлъж, за да разнасят волята на своя крал и да повтарят древните легенди. Аз ще им осигуря още една, която да разказват хиляди години.

— Аз никога не съм харесвал легендите — промърмори Леандран и препусна напред.

Регулус се усмихна уморено. Старият воин беше сприхав, но верен докрай и той беше готов да му прости много неща.

Те тичаха целия ден и постепенно забавяха ход, заедно с напредъка на слънцето по небето. Щом превалиха един висок хребет, Регулус видя нещо, което го изпълни с надежда. Надежда, че все пак могат да увенчаят бягството си със слава.

Под тях се простираше дълбока долина, която прорязваше планината като изсечена с божествена секира. В центъра ѝ се издигаше огромна арка от обсидиан, поддържана от две масивни наклонени кули. Те изобразяваха гигантски воини, вкопчени във вечна битка за надмощие, а мечовете им се сключваха на върха. Не личеше от коя раса са каменните воини, защото бяха с тежки ризници и шлемове със забрала.

Безноктестите племена наричаха това място Портата на Бакхаус, вероятно по името на някой древен герой, както правеха винаги. Тук бяха победени аеслантите, тук беше посято семето на свободата на затани. Регулус се взираше в огромния монолит и се питаше що за могъщи ръце са го построили.

Той и воините му тръгнаха с подновени сили към огромната арка. Това беше портата към Севера, която бележеше границата със Студените земи. Минеха ли през нея, може би преследвачите им щяха да се откажат. Може би щяха да оцелеят.

Докато минаваха през арката, Регулус я оглеждаше с възхита. Тя беше широка поне петстотин стъпки, а каменните воини бяха широки петдесет стъпки в основата. Самата долина се простираше права като стрела, докъдето поглед стигаше. Тук се беше провела битката между аеслантите и Безноктестите племена. Тук хората-зверове, които държаха затани в робство от векове, най-сетне бяха победени.

Аеслантите бяха дошли на север в търсене на роби и за да плячкосат Студените земи, но Стоманеният крал реши друго. Той събра воини не само от своите Безноктести племена, но и от Екуун.

Аеслантите бяха напредвали през долината, за да се бият под портата, защото това щяло да им донесе сила. Говореше се, че бойните им викове разкъсвали планината и отеквали чак над равнината на Екуун. Десет хиляди воини, въоръжени със стомана, непобедими, обединени.

Но се оказаха недостатъчно.

Когато аеслантите нападали, били отблъсквани отново и отново. Северняците били дребни в сравнение с тях, но не по-малко яростни и се биели със страст и чест. Все пак броят им намалявал, а долината била залята с река от кръв и изглеждало, че аеслантите ще победят. Но те не знаели каква е мощта на северните магьосници и когато победата им изглеждала сигурна, спрели насред устрема си, броните се затворили над телата им, дъхът им секнал в дробовете им и кръвта замръзнала във вените.

Тогава северният крал повел своите огромни жребци към редиците на аеслантите и посякъл всички, които още били живи.

Докато Регулус минаваше под гигантската арка, копнееше да е бил там, да можеше да види битка от такъв мащаб, но затани не бяха успели да се присъединят към другите племена от Екуун. Тогава те бяха робски народ, от векове под игото на аеслантите, развъждани, за да се сражават в бойните ями, където ръстът и яростта им бяха много ценени. Макар и безспорно човеци, те имаха огромни зъби и нокти, за които се говореше, че са дело на магьосниците на аеслантите и скверни кръвни смешения. Те не познаваха свободата, бяха живели само в окови, но след поражението на аеслантите всичко се промени.

Метежът започна още щом вестта за победата на Стоманения крал достигна робските ями на Екуун. Затани видяха своя шанс и го сграбчиха, яростта, на която бяха учени с години, за да се бият за удоволствие на господарите си, осигури победата им над изтощените хора-лъвове, които се завърнаха от Портата на Бакхаус. Това беше славен метеж и затани извоюваха свободата си, като посякоха предишните си господари.

Регулус бе решен да покаже на хората от Безноктестите племена какво може да стори един истински воин затани. Беше решен да извоюва слава и чест за гортана и за своя баща. Ако успееха да стигнат до Севера, ако оцелееха, щяха да коленичат пред Стоманения крал на Безноктестите племена. Регулус щеше да му предложи меча си и да покаже на вожда на Студените земи какво е истинска мощ и ярост. Щеше да се бие за него, да унищожи враговете му, да го направи най-великия крал, който Безноктестите някога са имали. А после, когато вестта за делата му достигне до Екуун, той щеше да се завърне в родните равнини и да заеме пак мястото си като вожд на гортана. Ако Фаро още беше жив, Регулус щеше да го предизвика и двамата щяха да се изправят един срещу друг само със зъби и нокти.

Ако Фаро беше дал такъв шанс на баща му, вероятно сега всичко щеше да е различно. Вероятно Регулус щеше да го направи свой васал. Но вече не. Вече не.

Сега Фаро щеше да получи само мъчителна смърт.

Те оставиха Портата на Бакхаус след себе си и поеха на север през долината. Нямаше време да ловуват, нито да ядат. Регулус знаеше, че хората му са много гладни, но въпреки това продължиха. Стигнеха ли до Студените земи, щяха да имат предостатъчно време за лов.

Пътуването не беше леко и слънцето беше прекосило небето, докато стигнаха до края на долината, където ги посрещна студен северен вятър. Долината ги изведе в тревисто поле с гора в далечината. Те наближаваха целта си и вероятно щяха да успеят да я достигнат, преди келтана да ги догонят. Регулус най-сетне си позволи усмивка.

Като видя колко изтощени са воините му, той даде заповед да устроят лагер. Леандран започна да крещи команди, изпрати един съгледвач да улови дивеч, а друг — да намери дърва. Регулус искаше да помогне, но не подобаваше на вожд да се захваща с такава работа, затова приклекна, откачи меча си и го положи на коленете си.

Докато хората му устройваха лагера, Регулус усети нечие присъствие зад рамото си. Обърна се и видя огромния Джанто Шо в сенките. Заради тъмната си кожа той беше почти невидим в сумрака. Косата му беше обръсната над слепоочията и останалите кичури бяха пристегнати на възел. Пронизващите му очи сияеха в мрака, небесносини, в ярък контраст с яркозелените очи на другите гортана. За миг двамата мъже се взираха един в друг, после Джанто се приближи и клекна до Регулус.

— Ти мислиш, че те ще ни приемат, тези слаби, безноктести глупаци? — попита воинът, като докосваше дръжките на секирите си.

— Те не бяха слаби, когато победиха аеслантите при портата. А крал, който отпраща готови да се бият воини, е глупак — отвърна Регулус.

— Но какво знаем за тях и обичаите им? Може да са наши врагове.

Регулус вдигна вежда.

— Както навремето ти ми беше враг, Джанто от шотана.

Тъмнокожият воин не отговори.

Докато бе ловувал в равнините, Джанто Шо бе преследван от трима аесланти. Зверовете бяха по петите му половин ден и го завардиха, когато той беше твърде уморен, за да бяга повече. Ако Регулус не му се беше притекъл на помощ, сигурно щяха да го разкъсат. Те се биха рамо до рамо, посякоха двама от аеслантите, а третият избяга. Онази нощ се нахраниха добре с враговете си и Джанто се зарече да върне дълга си на Регулус, въпреки че бяха от различни племена. Оттогава той остана с него и чакаше възможност да изплати дълга си. Досега не беше имал такава и Регулус знаеше, че Джанто вече негодува срещу своята клетва. Платеше ли дълга си, надали щеше да остане предан, затова Регулус винаги беше нащрек с него.

— Хората от Безноктестите племена се нуждаят от воини, кралят им също — продължи Регулус. — Не можеш да царуваш толкова дълго, без да си спечелиш много врагове. Ако успеем да му докажем верността си, той ще ни приеме.

— Сигурен ли си?

Регулус поклати глава.

— Не, но какво друго да сторим?

Сините очи на Джанто внезапно светнаха.

— Да останем тук и да се бием. Да умрем с чест.

— И кой ще разкаже за това, Джанто? Кой ще възпява славното ни поражение? Нима няма да бъдем забравени? Не такова наследство искам да оставя.

Регулус усети, че е стиснал яростно меча, който лежеше на коленете му. Макар че не беше съгласен с Джанто, част от него копнееше да приеме съвета му — да остане тук и да се бие. Това обаче щеше да доведе само до прехода му към звездите и друг живот, а той искаше да постигне още много в този.

Трябваше да отмъсти, преди да се изправи пред Древния Горм.

Съгледвачът им, Аккула, дотича от поста си в края на долината и двамата воини се изправиха при приближаването му.

— Те идват — рече задъхано Аккула. — Преследвачите келтана приближават. На по-малко от две левги са отвъд долината.

Регулус се обърна към хората си, които вече бяха спрели да се занимават с лагера. Видя изтощението им и почувства болката им и желанието им това бягство да свърши. Да, те можеха да дадат отпор тук, можеха дори да устроят засада, но почти със сигурност щяха да бъдат победени. Нямаше да е героичен край. А ако продължат да бягат, вероятно щеше да изникне някоя възможност за слава, шанс да спасят искрица чест и гордост.

— Ще вървим през нощта — каза Регулус.

Неколцина от воините показаха неохотата си, но всички събраха оръжията си. Леандран ги поведе отново — най-старият сред тях като че ли бе запазил най-много сили.

— Не можем да бягаме вечно — каза Джанто, преди Регулус да тръгне след воините си. — Накрая ще ни хванат.

Регулус се обърна към него със студени зелени очи.

— Тогава ти ще получиш каквото желаеш, Джанто Шо. А всички ще бъдем застигнати от смъртта, която заслужаваме.

Джанто издържа на погледа му, преди да сведе очи и да се затича след останалите. Регулус се озърна за последно към планината и неуморните им преследвачи и последва воините си.

Три

Бяха казали на Джанеса, че никоя власт не е създадена за удобство. След толкова много дни на трона на Скайхелм тя вече вярваше в това. Вече беше кралица Джанеса, суверен на Стийлхейвън и Свободните държави, Защитник на Тевтония и Пазител на Вярата в Арлор. Но не се чувстваше много по-различно. Как така внезапно да стане по-царствена, с по-величествено поведение, мъдра като баща си? Хората очакваха твърде много от нея. Джанеса се надяваше единствено да открие в себе си част от бащината мъдрост.

От седмици тя се бореше с отговорностите на държавник и монарх и с молбите на важни хора, които сякаш не искаха да вземат сами решения. Струваше ѝ се иронично, че тези мъже, които цял живот се бяха стремили към власт, сега като че ли изнемогваха под тежестта ѝ и искаха да прехвърлят трудните решения на по-висша инстанция. Предполагаше, че са копнели не толкова за отговорностите на властта, колкото за облагите, които тя носеше.

Джанеса също не бе искала тази огромна отговорност, но нямаше избор.

Идваха молби от всички краища на Свободните държави: от лорд-губернатор Аргус от Копъргейт и от Върховния абат в Айрънхолд, и двамата бяха ужасени, че хуртите ще обсадят градовете им; лорд Кадран от Браега, или по-скоро от лелите му, които държаха властта там, искаха още воини, за да защитят земите си от хуртите. Но тя нямаше кого да им изпрати — васалите на Стийлхейвън трябваше да се сражават в ариергарда, като само частично успяваха да отблъснат прилива от диваци, които опустошаваха земите им. Дори Анкаверн и Силвъруол, които бяха далеч от касапницата, я бяха молили за хора и провизии. Защо не организираха сами защитата си? Нима не съзнаваха, че тази огромна вълна от смърт и опустошение не се е насочила към техните градове? Тя се беше устремила към сърцето на Свободните държави — за да унищожи самия Стийлхейвън.

Бремето на всичко това почти я прекършваше, но Джанеса бе решена да го изтърпи. Засега тя беше в безопасност в Скайхелм, докато хората в Свободните държави, отвъд стените на столицата, бяха избивани от безмилостен враг. Смелите ѝ воини жертваха живота си, за да дадат време на града да укрепи защитите си преди неизбежното нападение.

И всяко нейно действие беше оценявано от приближените ѝ. От триста години монархът вземаше решенията си публично — или поне пред публиката, която успяваше да се събере в тронната зала. Там винаги бе пълно с придворни, висши и нисши благородници и безкраен низ от съветници, шамбелани и управители, повечето от които Джанеса дори не познаваше.

Едно лице обаче познаваше. Лице на жена, която сякаш все се спотайваше, преценяваше всяко нейно решение, съдеше я и откриваше слабостите ѝ. Баронеса Изабел Магрида.

О, къде бяха дните на Кралете Мечоносци, когато те са можели безнаказано да екзекутират враговете си, а понякога дори приятели.

Джанеса седеше търпеливо и се опитваше да изглежда царствено. Беше относително уверена, че влиза в ролята, и не очакваше някой да го оспори. За краткото време на престола тя бе опознала дълбините на лицемерието, до които всеки може да падне, и бе наблюдавала промените в поведението на мнозина. Само Одака Дуур си остана същият; строг и верен, нейната непоклатима скала. Едва ли щеше да се справи без него. Но сега Одака го нямаше, единственият ѝ съветник беше Роган, Сенешалът на Инквизицията, който стоеше до нея и се издигаше над тронната зала като лешояд над гниещ труп.

Роган обикновено си държеше езика зад зъбите. Той имаше мрачната задача да събира информация за враговете в Свободните държави и да действа според нея. Джанеса не хранеше илюзии как се събира тази информация. Носеха се слухове за тайни помещения из целия град и навсякъде из Свободните държави, посветени на изкуството на разпита. За сенешал Роган пък се твърдеше, че знае повече от всеки друг за историята и техниките на мъченията. Джанеса не можеше да го понася, но баща ѝ бе решил, че има нужда от него и неговата Инквизиция по причини, които ставаха все по-очевидни.

Един сивокос мъж влезе през арката в тронната зала. Куртката му беше зелена, украсена с короната и мечовете на Стийлхейвън, а под едната си ръка стискаше очукан шлем. Въпреки напредналата си възраст, той вървеше изправен и с гордо вирната брадичка.

Сенешал Роган се наведе, когато той приближи, и прошепна на Джанеса:

— Върховният командващ на Зелените куртки, Ваше Величество.

Джанеса не реагира. Беше ѝ неприятно да разчита на инквизитора за подобна информация, но все пак му бе благодарна. Щом Върховният командващ коленичи пред трона, тя му даде знак да се изправи.

— Ваше Величество — започна той със загрубял от крещенето на заповеди глас, — вече трети ден има сериозно брожение в Квартала на складовете. Запасите от зърно още са непокътнати, но тълпата явно смята да ги нападне и плячкоса. Като се има предвид и скорошният прилив от наемници в града, трудно овладяваме хаоса. Дванайсетима от хората ми бяха ранени, докато се опитваха да прекратят улични сбивания, а щетите върху имуществото възлизат на хиляди корони. Имаме нужда от още хора, Ваше Величество.

Имаме нужда от още хора. Все едни и същи думи. Имаме нужда от още хора. Имаме нужда от още провизии. Гладуваме. Умираме.

— Както знаете, Върховни командире, не мога да отделя повече хора — отговори тя. Беше свикнала да изрича това през последните дни и седмици. — Не мога да върна воини от бойното поле.

— Тогава трябва да обявим военно положение, Ваше Величество. Трябва да дадете на хората ми властта да наказват метежниците и да потушават безчинствата на наемниците с цялата ярост на Арлор. Иначе складовете с жито ще бъдат изпразнени до няколко дни и няма да остане и една безопасна кръчма в града.

Джанеса очакваше това — Одака я предупреди. Беше се надявала да избегне военното положение, което щеше да позволи на Зелените куртки да стегнат града в желязната си хватка. В града вече бе обявявано военно положение, при царуването на Каркан Узурпатора и след това, по време на Дългата суша. И в двата случая не беше свършило добре за кралете, чиито глави се бяха озовавали забодени на копия над градските стени. Но Джанеса не се страхуваше за своята глава. Позволеше ли на Зелените куртки да предприемат нужните мерки, спасените животи нямаше да са повече от погубените. Ако тълпата нападнеше складовете с жито и провизиите бъдеха плячкосани, сигурно щеше да настане страшен глад, но нямаше ли мъртвите да са пак толкова, ако позволи на Зелените куртки да избият мнозина от метежниците? Що за владетел щеше да е, ако разреши това? Дали щяха да я нарекат кралицата тиранин? Щяха да я нарекат Червената кралица, която удави в кръв собствения си народ. И преди знаеше, че Стоманената корона ще тежи, че първата ѝ задача е да даде отпор на безмилостния нашественик, но не си беше представяла, че ще избива хората, които се надяваше да опази.

— Не — отговори тя. — Трябва да намерите друг начин, командире.

Сивите вежди на мъжа се събраха в смръщване, сякаш искаше да възрази на решението ѝ, но предаността към Короната го удържаше. Тя се възхити на верността му, дори изпита съчувствие към него, но нямаше да се откаже от решението си.

— Моля за извинение, Ваше Величество — сенешал Роган се наведе страховито над нея и Джанеса внезапно осъзна колко много ѝ липсва внушителната осанка на Одака Дуур, нейния някогашен регент и предпочитан съветник. — Вероятно има начин да осигурим още хора на Върховния командващ. Ако отворим областните затвори и настаним там наемниците, ще можем да овладеем насилието, като позволим на Зелените куртки да се съсредоточат върху охраняването на Квартала на складовете.

— Предлагате да хвърлим в затвора мъжете, които са дошли да защитават града?

Роган се усмихна за миг като змия, която се готви да глътне плъх.

— Не да ги затворим, Ваше Величество. Само да ги настаним. Там могат да безчинстват колкото си искат. Ще са опасни само за себе си, но не и за населението. И така ще дадем възможност на Зелените куртки да изпълнят задълженията си в града.

Джанеса погледна инквизитора, опитваше се да намери уловката в този план. Изобщо не му вярваше и знаеше, че вероятно има някакъв потаен мотив да предлага тъмниците, които бяха предимно във властта на Инквизицията. Накрая обаче не можа да измисли по-добър вариант.

— Добре — каза тя. — Такова решение устройва ли ви, Върховни командире?

Сивокосият мъж я гледаше с отворена уста — изражение, което Джанеса беше виждала много пъти, — но той знаеше, че това е добра сделка и трябва да я приеме. Откакто се качи на трона, Джанеса неведнъж бе изпадала в такова положение, но ако не друго, досега беше станало ясно, че вземе ли решение, не отстъпва от него.

— Ще се наложи, Ваше Величество — каза той и бързо прикри разочарованието си с елегантен поклон. После, без да чака да го освободят, се обърна и излезе от тронната зала.

— Много дипломатично, Ваше Величество — прошепна Роган. — Държавническите ви умения разцъфват с всеки изминал ден.

Джанеса кимна, но се чувстваше манипулирана. Роган първо я съветваше, а после я караше да мисли, че сама е взела правилното решение. Той очевидно упражняваше влиянието си върху нея, но засега тя не смяташе, че я е насочил погрешно. Вероятно това бе част от коварството му. Джанеса знаеше, че трябва да наблюдава добре сенешала, вероятно дори да накара да го следят, макар че нямаше представа кой би могъл да следи нейния най-добър шпионин.

Щом Върховният командващ напусна тронната зала, Джанеса чу приближаването на тежки стъпки и с огромно облекчение видя Одака Дуур да влиза начело на почетна стража — четирима Рицари на Кръвта с техните алени брони, по които всяка плочка бе поръбена със злато и те сякаш бяха оплетени с бодливи златни клони. От коронацията ѝ насам тя не беше виждала Одака без сивата му ризница. С всеки изминал ден лицето му ставаше все по-угрижено и той вече приличаше на човек, който изнемогва под бремето на отговорностите си.

— Ваше Величество — каза Одака, коленичи и склони глава, — бих искал да говоря с вас… насаме.

Джанеса му даде знак да се изправи и тъкмо щеше да отпрати царедворците от тронната зала, когато Роган сложи хищната си ръка на рамото ѝ. Отдръпна я бързо, когато тя погледна към мястото, където бе дръзнал да я докосне.

— Ваше Величество, трябва да се спази протоколът. За държавни дела не бива да се разпуска…

— Вън! — изрева Одака, преди сенешалът да довърши.

Всички придворни се подчиниха на заповедта и се изнизаха бързо през арката. Никой не искаше да събужда гнева му.

Роган вдигна неодобрително вежда.

— Вие също, сенешале — каза Одака, без да крие отвращението си. — Вече нямаме нужда от присъствието ви.

Дори да се засегна или да искаше да възрази, Роган остана безизразен. Сведе глава към Джанеса в поклон и тръгна спокойно през залата. Одака стоеше и чакаше, като дори не благоволи да погледне към него. Когато Роган излезе, той се приближи към Джанеса, сниши глас и заговори като предишния Одака:

— Моля да ме извините, че трябваше да изтърпите сенешала заради отсъствието ми, Ваше Величество.

— Няма защо. Способна съм да се справя с Роган — Джанеса се надяваше, че звучи по-уверено, отколкото се чувстваше. — Какви са новините от север?

Одака изглеждаше дори по-мрачен от обичайно.

— Армиите на Свободните държави са под огромен натиск. Генерал Хоуки предвожда останките от войската на Стийлхейвън. Само херцог Логар е повел воините си от Валдор, останалите благородници не са се включили в битката, избрали са да укрепят защитите си, вместо да се притекат на помощ на столицата. Сражаваме се смело в ариергарда, но накрая ще претърпим поражение.

— Колко време имаме?

Одака стана още по-мрачен.

— Десет дни. Вероятно дори по-малко, зависи колко храбро се сражават бойците ни. Няма съмнение каква е целта на Амон Туга — той иска да обсади столицата и да я превземе.

Джанеса винаги бе знаела какво иска елхаримът след всички опити да я убие, макар че бе успял да убие само придворната ѝ дама и лорд Рейлан Логар. Джанеса знаеше, че той ще нападне нейния град, но не искаше да го повярва. Сега Одака я принуждаваше да се изправи пред истината.

— Тогава трябва да планираме защитата на града — каза тя, като се опита да вложи жар в думите си.

— Ще го направим, Ваше Величество. Ще свикам спешния съвет да обсъдим въпроса. Междувременно маршал Фарен изпраща тези рицари, за да се грижат за сигурността ви.

Джанеса погледна четиримата рицари. Те бяха част от елитната гвардия на баща ѝ, воини, който бяха готови да дадат живота си за своя крал. Запита се дали и тя е способна да вдъхнови подобна преданост, дали ще сторят същото за нея.

— Не — каза Джанеса. — Аз си имам Стражата. Тези мъже трябва да са на север, при другарите си, за да се бият с врага.

— Но, Ваше Величество, нуждаете се от лична охрана. А и тези са най-добрите ни рицари.

— Не се съмнявам в това, Одака. Още една причина да са на север и да се сражават с враговете, а не да пазят мен. В Скайхелм е безопасно.

Одака тръсна глава.

— И двамата знаем, че не е така — погледна я, сякаш готов да настоява, но размисли. — Добре. Ще ги изпратя пак на север — Джанеса беше сигурна, че видя облекчение на лицата на рицарите, те искаха да се върнат на бойното поле. — Обаче ще кажа на Гарет да избере най-добрите си хора, които няма да се отделят от вас — тя отвори уста да възрази, но Одака се наведе, в очите му имаше стоманена решителност. — Най-добрите, Ваше Величество. Неотлъчно.

Тя разбра, че няма да спечели тази битка.

— Добре тогава. Благодаря ти, Одака.

— Няма нужда от благодарности, Ваше Величество. Аз служа на вас, както служих на баща ви.

Джанеса се изправи. За един съвсем кратък миг ѝ се прииска да прегърне Одака — да се почувства в безопасност поне за малко. Беше почти сигурна, че той ще отвърне на прегръдката, но тя мина покрай него, слезе по каменните стъпала на трона и прекоси залата.

Докато вървеше по осветените от факли коридори на Скайхелм, в стомаха ѝ започна да се заражда странно усещане. Не я навестяваше за първи път. Напоследък се будеше от силно гадене и повръщаше в нощното гърне.

Сигурно беше от напрежението, от тежестта на толкова много отговорности, но засега успяваше да го скрива. Трябваше да бъде силна, да управлява като баща си и да понася бремето си мълчаливо.

Стените на двореца сякаш започнаха да я притискат, по челото ѝ изби пот, роклята ѝ внезапно отесня и започна да я задушава. Тя едва успя да стигне до покоите си и я заля облекчение, когато видя, че гувернантката Нордейн я чака търпеливо. Джанеса тръгна към леглото, но коленете ѝ се подкосиха, тя се напъна веднъж, после отново и от устата ѝ се стече струйка повръщано. Нордейн веднага хукна към нея, свали тежката стоманена корона от главата ѝ и прокара нежно ръка през косата ѝ.

Само преди няколко седмици Джанеса и Грайе си разказваха жестоки и подигравателни истории за Нордейн, а сега тя беше единственото близко същество на младата кралица. Грайе още ѝ липсваше, понякога лицето ѝ изникваше пред очите ѝ, понякога чуваше последния ѝ писък в ръцете на огромния Планина… Джанеса пак повърна и накрая изхлипа силно.

— Ела — каза Нордейн и я поведе към леглото. Джанеса седна на него и се вгледа в очите ѝ; те бяха изпълнени с доброта. При вида на това състрадание тя се почувства по-виновна от всякога, задето беше говорила така непочтително за тази жена.

— Какво ми има? Трябва да съм силна.

— Ти си силна — отговори Нордейн и устните ѝ се извиха в лека усмивка. Посегна зад гърба ѝ, развърза и разхлаби бюстието на роклята ѝ и Джанеса започна да диша по-леко. През последните дни роклите като че ли ѝ отесняваха все повече, въпреки че тя се хранеше все по-малко.

— Не, не съм. Аз съм слаба и болна. Вероятно трябва да извикаме лекар.

Усмивката на Нордейн стана още по-широка.

— Никой лекар не може да ти помогне, скъпа.

— Какво говориш?

— Не исках дори да си го помислям, но вече е очевидно — каза Нордейн и сложи нежно ръка на корема ѝ.

— Кое е очевидно?

Нордейн я погледна със съчувствие.

— Ваше Величество носи дете.

Джанеса се взира в нея сякаш цяла вечност.

После се преви и повърна върху полите си.

Четири

Стражата на Скайхелм беше военен орден, стар колкото самия палат. Каира беше изучавала богатата ѝ история дълги часове и добре познаваше догмите и традициите, които ги бяха превърнали в почетна рицарска каста. Основана само четиридесет години след смъртта на самия Арлор, Стражата беше служила в Скайхелм на крал Бурфайн Синия, след като синът му се беше опитал да узурпира трона. Оттогава всеки, който имаше намерения към трона на Стийлхейвън, трябваше да вземе предвид непоклатимата лоялност на Стражата и способността ѝ да въздава справедливост.

Разбира се, историята показваше, че Стражата невинаги е успявала да гарантира дълго и безпроблемно царуване, макар че бяха минали почти хиляда години, преди Стоманената корона да бъде узурпирана отново и властта на крал Конрик Втори да стигне до внезапния си край. Брат му Седрик беше основал свой орден — Рицарите на Кръвта, които бяха нападнали Скайхелм през нощта, бяха убили Конрик и отблъснали Стражата. След това се беше разразила кървава гражданска война, когато синът на Конрик, Хадрик, повел Стражата и започнал дълга обсада. След много кръвопролития се стигнало до съглашение и Седрик и Хадрик управлявали заедно Стийлхейвън, като започнал относително мирен период. Когато двамата крале били убити в един и същи ден, наследникът на Хадрик, Конор, отново поверил охраната на двореца на Стражата, но запазил и Рицарите на Кръвта като своя лична почетна гвардия — съглашение, което бе спазвано и до днес.

Каира бе установила, че Стражата не е така ревностна в почитането на Арлор и Ворена като щитоноските, но и самата тя отдавна беше обърнала гръб на благочестието и богослуженията. Тя вече не беше жрица-воин. Сега служеше на своята кралица и на своя град. Ворена щеше да остане завинаги в сърцето ѝ, щеше да ѝ дава сили и подкрепа, но Храмът на Есента вече бе в миналото. Още я болеше заради раздялата със сестрите ѝ, жените, с които бе израснала, с които се беше сражавала рамо до рамо, но вече имаше други бойни другари.

Отначало ѝ беше странно, защото в храма бе живяла само със сестрите си, но не ѝ отне много време да извоюва от мъжете уважението, което беше получавала и от щитоноските. Но Стражата беше горд орден, кален в дълги и усилени тренировки, всеки мъж в нея бе избран заради уменията си с меча и щита, всеки беше отдаден на мисията си. Беше съвсем естествено да се възхищават на уменията ѝ и да ги ценят. Каира се възхищаваше на предаността им към Стоманената корона и нейния град и се вдъхновяваше от тази отдаденост.

Въпреки че беше единствената жена в казармите, тя беше настанена при мъжете. Всякакви съмнения, които капитан Гарет бе хранил по отношение на това решение, скоро бяха изличени. Убедили се в способностите ѝ, мъжете от Стражата скоро започнаха да се отнасят с нея като една от тях.

Де да можеше същото да се кажеше и за Мерик.

Каира се озърна през малката стая, която служеше като трапезария и стая за почивка на Стражата. Мерик седеше в обичайната си поза, взираше се през прозорчето, стискаше и отпускаше челюст и потропваше в ритъм с пета.

— Трябва да излезем на двора — каза Каира и се изправи.

Той се обърна към нея, извил вежда.

— Това ли е твоето решение на всичко? Още тренировки?

— Силно тяло, силен дух — отвърна тя.

— Просто искаш отново да ме предизвикаш. Мисля, че изпитваш някакво жестоко удоволствие от това.

Тя му се усмихна.

— Признавам, че ми мина през ума, но вече ми омръзна да те бия — напоследък бе установила, че опитите ѝ за шеги стават все по-успешни. Извън стените на храма тя постоянно се сдобиваше с нови умения, но за Мерик относително лекият режим в казармите на Скайхелм беше истински затвор.

Разбира се, първите дни бяха трудни и за него, защото той също трябваше да се доказва, и се посвети на тренировките с не по-малко усърдие от нея. Напоследък обаче ставаше все по-неспокоен, вероятно му липсваха старият живот и свободата, която той му даваше, и жените… и пиенето. Мерик обаче устояваше и тя му се възхищаваше за това. От ден на ден физическата му форма се подобряваше, майсторството му с меча беше почти несравнимо, но умът му беше другаде.

Той ѝ се усмихна, но това не я заблуди. Онази нехайна увереност, арогантността, която излъчваше, когато го срещна за първи път, вече ги нямаше. Сега тя усещаше уязвимото, самотно дете, изоставено от баща си, което бе гледало как майка му умира от сладката мор и накрая беше пропиляло цялото семейно богатство.

Понякога той сякаш намираше утеха единствено на тренировъчния плац.

— Е, да вървим тогава — рече Мерик, явно ободрен от тази перспектива.

Тя го последва на двора, където неколцина от стражата вече се сражаваха под зоркия поглед на капитан Гарет.

Бремето беше взело своето от капитана. Каира никак не му завиждаше. Той трябваше да охранява двореца Скайхелм и кралицата и скоро щеше да бъде призован да защитава града от армията на нашествениците. Стражата щеше да е начело на отбраната. Още една причина да посвещават цялото си време в усъвършенстване на уменията си.

Когато излязоха на двора, Каира разпозна двамата от Стражата, които се сражаваха пред другарите си. Статон беше млад, красив и вероятно най-добрият с меча след Мерик и нея самата. Когато Мерик я доведе тук, тя се би със Статон и още един воин, на име Уалдин. Успя да ги надвие, но не ѝ се удаде лесно.

Статон се биеше с Леофрик, обещаващ новак, който беше постъпил в Стражата скоро след тях. Макар че имаше дарба да върти меча, той не можеше да се мери с по-опитния Статон.

Статон отново и отново пробиваше защитата на Леофрик, играеше си с него, вместо да нанесе последния удар. Това не ѝ се стори честно; Леофрик нямаше да напредне, ако не му показваха как да преодолее слабостите си, но тя не смееше да оспорва обучението на Гарет.

— Достатъчно — извика Гарет, след като Статон лесно парира за пореден път удара на Леофрик. — Виждам, че нашите майстори на меча са решили да се присъединят към нас — посочи към нея.

Останалите от Стражата се обърнаха към Мерик и Каира. От известно време бяха започнали да ги наричат „майстори на меча“ и Каира всеки път потръпваше от неудобство, но Мерик оставаше невъзмутим.

— По всичко личи, че нашите братя имат нужда от още инструкции — каза ѝ той с усмивка, взе един дървен меч за тренировки от стойката и ловко го завъртя в ръката си. — Не бива да ги разочароваме.

Гарет се усмихна и посочи към тренировъчния плац, сякаш в съгласие с думите му. Каира не спираше да се изненадва колко много неща се разминават на Мерик — Гарет не би търпял подобна арогантност от никой друг в Стражата. Той беше суров командир, но като че ли имаше специално отношение към Мерик и тя предполагаше, че вероятно се чувства отчасти отговорен за пропадането на Мерик след заминаването на баща му.

Мерик тръгна към центъра на двора, като се озърташе, сякаш предизвикваше някого, когото и да е, да излезе срещу него. Тази шарада вече беше започнала да додява на Каира. Тя погледна към Леофрик и той ѝ подаде дървения меч, на устните му потрепваше усмивка. Вече няколко пъти беше унижаван от Мерик и нямаше търпение да бъде отмъстен.

Каира тръгна към Мерик, който се хилеше самодоволно. Но тя го познаваше достатъчно добре, за да вижда отвъд самоуверената маска. В Мерик Райдър всъщност нямаше никаква увереност. Да, той беше умел с меча, да, имаше чар и красиво лице, което за някои може би беше привлекателно, но за нея той беше само едно самотно момче в тяло на мъж. Не че това щеше да я спре.

— Когато сте готови — каза Гарет, щом те застанаха един срещу друг.

Каира просто стоеше и чакаше. Мерик, свалил гарда си, я подмамваше да нападне, но тя добре знаеше, че скоро нетърпението ще го принуди да се задейства първи. Нямаше да го чака дълго.

Той пристъпи напред, но тя пак не помръдна, държеше хлабаво дървения меч на нивото на кръста си.

Както и очакваше Каира, той нападна. Престори се, че ще удари ниско, но замахна високо. Това беше пробен удар, който тя лесно отби, но знаеше, че срещу Мерик не бива да се отпуска. Макар и да започваше предвидимо, в хода на схватката той можеше да промени похвата си за миг и тя не го подценяваше.

Мерик отстъпи назад, все така усмихнат. Каира не поместваше крака, не направи крачка, дори когато той налетя отново, този път с четири бързи удара отляво и отдясно. Мечът на Каира отби всеки от тях, макар че едва не пропусна последния. Възможно ли беше неговите умения да се подобряваха, а нейните — не? Тя веднага прогони тази мисъл. Не биваше да таи съмнения, не и в битка. Този път водеше единствено към поражение.

Останалите от Стражата започнаха да подвикват окуражително, някои на нея, други на Мерик. Въпреки високомерието си, той беше обичан от другарите си, винаги готов да се пошегува, винаги способен да ги накара да се усмихнат. Каира неохотно му завиждаше за това. Макар вече да свикваше с лековатото веселие, тя криеше чувствата и мислите си по-ревностно. И все пак не беше лишена от поддръжници. По-старите воини в Стражата уважаваха уменията и дисциплината ѝ, но Каира знаеше, че няма да получи повече от уважение. Въпреки всичко те харесваха Мерик.

Той пак налетя, този път решен да я принуди да отстъпи назад. Тя парира лесно първата серия от удари, после се извъртя и замахна така, че мечът ѝ да се насочи към ребрата му. Мерик успя да отскочи навреме, за огромно удоволствие на другите от Стражата. Те вече се смееха, развълнувани от зрелището.

Когато Мерик отскочи настрани, Каира пое инициативата и го последва, отприщвайки цял порой от удари. Сега беше негов ред да отбива и отстъпва, а тракането на дървените мечове изпълваше двора с трескаво стакато.

Те продължиха да си разменят удари; да отскачат, да се отдръпват и въртят. Тракането на мечовете ставаше все по-бързо. И двамата се потяха, а студеният въздух не успяваше да охлади плътта им. Арогантната усмивка на Мерик си беше отишла и сега той бърчеше чело и стискаше зъби. Каира го гледаше със стоманена решителност, надяваше се той да направи грешката, която щеше да доведе до победата ѝ.

Спряха за миг да си поемат дъх, взираха се напрегнато един в друг, наслаждавайки се на играта. Точно тези моменти обичаше Каира — когато виждаше Мерик истински жив, когато споделяше тръпката от битката с истински майстор.

После отново нападнаха. Този път, докато си разменяха бързо удари, тя видя пролука, малка пробойна в защитата му, и се възползва. Това беше безразсъден ход, който отвори нейната защита, но за щастие той го забеляза твърде късно. Дървеният ѝ меч профуча над ръката му и се притисна в гърлото. Ако беше истинско острие, щеше да го посече и да го убие. Тя си позволи усмивка, но краткото въодушевление изчезна в мига, когато усети натиска на неговия меч в корема си. Защото ако тя му беше посякла гърлото, той ѝ беше разпорил червата. И двамата бяха мъртви.

Мерик се ухили, когато воините от Стражата избухнаха в смях и започнаха да подвикват одобрително, някои дори ръкопляскаха.

— Няма как да излъчим победител, нали? — каза Гарет.

Мерик вдигна питащо вежда, но Каира тръсна глава.

Останаха да гледат тренировките, Мерик разговаряше с другите от Стражата, а Каира стоеше тихо встрани. До нея беше Леофрик, той явно предпочиташе нейното мълчание пред нахаканата общителност на Мерик и някои от останалите. Не се случваше за първи път и тя изпита гордост, че момчето очевидно уважава нейните умения и иска да следва примера ѝ. Имаше още много път да извърви, но отношението му беше обещаващо.

Когато приключиха, Гарет ги събра.

— Добра работа днес — виждам подобрение. Починете си, после искам всички да се съберете тук, когато камбаната удари осем, в пълно снаряжение.

Обикновено до осем те вече обикаляха коридорите и двора на Скайхелм, но сега кимнаха в съгласие и се оттеглиха.

Каира се изми и си каза молитвата, както винаги. Малцина от другите почитаха ревностно Арлор, но тя беше педантична във вярата си. Вече не бе щитоноска, но все още беше копие в ръката на Ворена; все още беше защитник на слабите и оръжие на божествената ѝ справедливост.

Стражата се събра на плаца доста преди камбаната да удари осем. Гарет вече ги чакаше.

— Добре — каза той, когато застана сред тях. — Всички знаем как става — не правим голяма церемония. Не каканижем безкрайни клетви. Каира, Мерик, излезте напред.

Каира пристъпи към него заедно с Мерик. Гарет извади два медальона, които заблестяха на светлината на факлите, и тя разбра какво ще се случи.

— Коленичете — каза Гарет. — Не разполагаме с цялата нощ.

Каира веднага падна на коляно, но Мерик се позабави и тя се запита за миг дали той не таи съмнения, но когато го погледна, видя, че се усмихва.

Не може да не направи театър. Типично.

Гарет се насочи първо към Мерик и дори да беше подразнен от привидния му отпор, не го показа.

— Мерик Райдър, заклеваш ли се да защитаваш до смърт носителя на Стоманената корона? — изрече той думите, сякаш го бе правил хиляди пъти и вече страшно са му омръзнали.

— Ами да — каза Мерик, все още ухилен.

Каира знаеше, че това не е правилният отговор, но Гарет сложи медальона на врата му.

— Каира Стормфал, заклеваш ли се да защитаваш до смърт носителя на Стоманената корона?

Тя не отговори веднага.

Стормфал? Можеше ли да стане една от Стражата под това име? Имаше ли право да продължи да го носи?

Гарет се размърда смутено. Каира знаеше, че трябва да отговори и не е времето да умува за някакво си име.

— Заклевам се — каза тя със сведена глава.

Когато медальонът бе сложен на шията ѝ, останалите от Стражата изрекоха в един глас:

— За Скайхелм и кралицата.

И това беше. Мерик и Каира станаха членове на Стражата.

Не последваха празненства, нито пък поздравления. Каира сметна тази простота за странно успокояваща. Тя беше водила живот, изпълнен с церемонии и религиозен плам, и сега беше освобождаващо да е сред воини, които бяха отдадени на мисията си като щитоноските, но без постоянното бреме на догмата.

Тя взе меча и щита си и заедно с Мерик тръгна към стената на двореца, за да патрулира по външния ѝ периметър. Мерик беше странно мълчалив, когато се заеха със задачата си, и Каира се запита за какво ли мисли. Въпреки всичко усещаше, че той е горд от оказаната чест. Тя самата изпитваше облекчение, че отново е част от нещо.

И все пак, когато погледна на юг, към статуите на Ворена и Арлор, усети пробождането на съжаление. Малка частица от нея все още копнееше да бъде там, да тренира със сестрите си, за да се изправи пред Амон Туга сега, когато сякаш вече нищо не можеше да го спре.

Дали когато елхаримът стигнеше до тези стени, щяха да успеят да го победят?

Каира Стормфал предполагаше, че много скоро ще разбере.

Пет

Всички бяха изтощени, с намръщени лица и здраво стиснати челюсти. Никой от тях не беше очаквал да се сражава със своите, да потушава метеж с щитове и тояги, сякаш е изправен пред вражеска орда. Може би нямаше да е чак толкова зле, ако към тях налитаха само мъже, но имаше и жени и деца, озверели от глад. Всеки с очи на главата можеше да види, че тези хора са отчаяни, че имат нужда от помощ, но помощ нямаше да получат. Складовете със зърно трябваше да бъдат защитени и това беше работа на Зелените куртки.

Нобул Джакс нямаше възражения по този въпрос — той беше сключил договора и трябваше да изпълни задълженията си. И преди беше вършил гадна работа; мръсна, кървава работа в името на краля и Свободните държави. Така беше преди, така беше и сега. Най-добре просто да си свършиш работата и да се надяваш тя да не те навестява насън.

Останалите момчета обаче не се справяха толкова добре. Докато седеше до огромния склад сред другарите си, Нобул виждаше колко са нервни те. Окото на Хек потрепваше толкова силно, сякаш едната страна на лицето му водеше самостоятелен живот. Възрастният мъж се беше състарил още повече през последните дни и Нобул предполагаше, че предстоящото със сигурност няма да му се отрази по-добре.

Билгот се опитваше да го скрие, но дебелото копеле бе изплашено като всички останали. Вероятно дори повече. Очите му се стрелкаха насам-натам, сякаш очакваше всеки миг нещо да му се нахвърли — нещо, с което не може да се справи. Въпреки цялото перчене, той беше жалък страхливец, но нима Нобул не беше разбрал това още в началото? Най-шумните обикновено са най-жалки.

Дъстин и Едрик по-успешно се правеха на смели. Те бяха едри момчета и братската им връзка беше силна. И все пак личеше, че са изплашени.

Най-добре от всички се справяше Антон. Мрачното му лице не беше потрепнало от самото начало на тази гадост. Ако не друго, последните няколко дни като че ли бяха засилили решимостта му. Нобул смяташе, че от всички тях единствено на Антон би разчитал да му пази гърба — след като Дени вече го нямаше.

Само от мисълта за него го заболя. Опитваше се да я пропъди от съзнанието си, но още я усещаше някъде дълбоко. Но той заслужаваше да страда за стореното. Момчето бе умряло по негова вина. Все едно той го хвърли към смъртта и от тази мисъл болеше. Това обаче не беше единствената болка, с която трябваше да се справя, не беше единственият демон, който тормозеше съзнанието му.

Ами просто го натрупай на купчината при останалите.

Сержант Килгар ги гледаше с пронизващото си око, държеше ги в готовност и при нужда повдигаше духа им. Вече бяха заедно от много време и всеки си знаеше работата. Прави каквото казва сержантът и не възразявай. Досега се получаваше и се бяха разминали без жертви. И все пак бяха изплашени.

Нобул знаеше, че това дори няма да е истинската битка. Хуртите идваха от юг и щяха да връхлетят с викове, рев и острите си мечове. Не това безпокоеше Нобул Джакс. Нека дойдат. Нека обсадят града, нека се опитат да го изравнят със земята. Щяха да заварят тук неколцина, готови да се изправят срещу тях, готови да прокарат червена пътека през множеството им и Нобул щеше да е най-отпред.

Част от него даже нямаше търпение. Но друга част помнеше, че първо трябва да се справят с много други проблеми.

— Май ще вали — каза Антон, който се взираше в сивите облаци. Казваше го вече четвърти ден, но още не беше заваляло, само мрачното небе се мръщеше над тях.

— Това ти е най-малкият проблем, нещастно копеле такова — каза Билгот с подигравателната усмивка, с която се опитваше да крие страха си. На никого не му беше смешно, но той продължаваше да се прави на шут. Може би накрая щеше да се усети. А може би не.

— Нищо няма значение — каза Хек, изправи се колебливо и посочи със съсухрената си ръка. Нобул видя един кльощав младеж от Зелените куртки да изскача от една уличка и да тича към тях.

— Идват — крещеше момчето.

Мъжете се изправиха, бяха изморени от четирите дни на пост. Килгар излезе напред и другият сержант, Бодлин, застана до него. Младежът спря пред тях задъхан и се опря на коленете си.

— Е? — изрева Килгар.

— Те идват… през Саловете…

— Колко са?

Момчето поклати глава.

— Май че са стотици.

Килгар изпсува под нос. Нобул напълно го разбираше. Мостът Олдуарк беше затворен, за да не могат бежанците от Града да прекосят Сторуей към новия град, но нямаше как да ги спрат при Саловете. Това беше цял квартал, флотилия, пръсната из устието на реката, която свързваше стария град с новия. Нямаше как да ги спрат, освен ако не подпалят всичко.

— Добре, момчета — рече Килгар и се обърна към двайсетината си подчинени, които трябваше да охраняват склада. — Трябва да се строим — те вече се нареждаха в груби редици, но просто не бяха достатъчно, за да опазят цялата сграда. Можеха единствено да се съберат пред огромните дървени врати и да се надяват на чудо.

Бодлин крещеше на хората си, изпращаше ги да блокират две от уличките, по които се стигаше до предната част на склада. Те бяха тесни, затова неколцина мъже с щитове можеха да ги удържат цял ден, но проблемът беше главният път. Нямаше как да спрат многочислена тълпа.

Това беше работа за кавалерия. Неколцина ездачи лесно биха могли да контролират тълпа — достатъчно беше само да препуснат към множеството, — но всички конници бяха изпратени на север. Никой не беше очаквал да се случи подобно нещо, затова Зелените куртки трябваше да се справят по старомодния начин.

Нобул зае мястото си в строя, най-отпред. Точно в средата. Там трябваше да бъде; защото всички знаеха на какво е способен. Нобул не би застанал никъде другаде, освен в сърцето на битката, където е най-жестоко. Там, където имаше най-голяма вероятност да го убият. Там, където му беше мястото.

Антон беше отляво, Килгар отдясно, а до него стоеше Бодлин. Нобул вече започваше да харесва другия сержант почти колкото Килгар. И двамата бяха добри мъже, които водеха чрез примера си. Нобул бе виждал достатъчно офицери, които командваха от тила, и можеше да разпознае способния. Но никой сержант, колкото и добър да беше, няма да те спаси, ако ти е дошло времето.

През последните няколко дни към склада бяха прииждали тълпи и те успяваха да ги отблъснат, но не и стотици хора. Неколцина способни войници не можеха да се справят с подобно множество. Нобул се надяваше младежът да преувеличава. Иначе… е, скоро щяха да разберат.

След дрънченето на метал, докато мъжете се приготвяха — взимаха копията и тоягите си и нагласяха броните — настъпи тишина. Сякаш целият град бе опустял. Всичко беше спокойно. Мирно. Това събуди спомени у Нобул, стари, мрачни и черни. Винаги беше все същото. Винаги имаше затишие преди касапницата. Миг, в който да помислиш какво си сторил с живота си, за какво ти остава да живееш и какво ще ти липсва най-много. Може би някои мъже намираха утеха в тези последни мисли. Не и Нобул Джакс.

Докато чакаха, една чайка се спусна от небето и кацна точно пред тях. Огледа ги с едното си око, което се стрелкаше от човек на човек, докато не стигна до Нобул, сякаш му отправяше предизвикателство. Взираше се в него нахално… гибелно. Едно момче надолу по редицата се изплю към птицата и храчката му пльосна на земята на крачка от нея. Чайката не потрепна.

— От това ли се страхувахме? — извика един от тях. — Ами че аз мога да ѝ видя сметката и сам.

Всички се засмяха, някои твърде гръмко, по-скоро за да се преборят със страха, отколкото от веселие. Напрежението не си отиде.

Нобул само гледаше. И чакаше.

Чайката размаха белите си криле и отлетя, точно когато се чу ревът. Той се носеше нагоре по улицата и не след дълго видяха и източника му. Те бяха въоръжени, носеха пръчки, тухли, каквото бяха докопали. Голяма тълпа, по-голяма от предишните, която крещеше оглушително.

— Идват — извика Килгар, когато множеството изпълни улицата пред тях, прииждаше като смърдяща вълна. — Пригответе се. Не се отделяйте от човека до вас.

Той продължи да крещи, но глъчката на тълпата го заглуши. Дори точно до него, Нобул вече не различаваше думите му заради врясъците на гладните копелета, които идваха да си вземат сами храната. Те умираха от глад. Бяха отчаяни. Но това не беше проблем на Нобул. Неговата работа беше да ги спре. О… и може би да оцелее — нямаше да е зле.

Те спряха на около пет ярда пред Зелените куртки. Всички крещяха, изливаха глада и яростта си срещу тях. Щеше да продължи така известно време, докато някой събере кураж да нападне. Този някой щеше да пострада най-зле.

Нобул се опитваше да не ги гледа, опитваше се да не се фокусира върху лицата. Ако зърнеше дори едно измършавяло, нещастно дете сред тази човешка вълна, щеше да се поколебае, щеше да се разсее достатъчно, за да получи острие във врата. Не мисли за тях като за хора. Те са тълпа. Тълпа, която идва да убива и краде.

Нобул усети, че Антон се размърдва до него. Момчето сигурно беше готово да напълни гащите. С такива неща не се свиква, не можеш да се научиш да контролираш страха, трябва само да го преглътнеш и да го изплюеш веднага под формата на пламтящ гняв.

Някой от края на тълпата хвърли нещо във въздуха. То профуча покрай Нобул и изтрака в шлема на едно от момчетата от задната редица. След него полетяха пръчки, камъни и нещо като кални буци, вероятно лайна. Една бутилка се разби в краката му и съдържанието ѝ плисна по ботушите му. Вероятно пикня.

Двама от тълпата се втурнаха напред, размахали импровизираните си оръжия и ръмжащи като кучета, преди да се върнат пак сред другите. Все пак Зелените куртки устояха и Нобул се възхити на дисциплината им. Те бяха стабилни момчета, но положението още не беше загрубяло.

Някой се стрелна напред и опита да забие кирката си в шлема на войник по-надолу в редицата. Преди да достигне целта си обаче, един от Зелените куртки го прониза с копие и острието щръкна от рамото на нападателя. Той изпищя и заотстъпва, притиснал с ръце раната си. Нобул знаеше, че сега има само два варианта — тълпата да се изплаши и да побегне или да се разяри и да нападне.

И нали беше голям късметлия, те избраха второто.

Заваляха всякакви снаряди, вече не толкова гнусни и по-солидни, а след тях заприиждаха още хора от тълпата. Те бяха отблъсквани от Зелените куртки, но внезапно множеството се понесе напред като прилив.

Нобул държеше стара и очукана тояга, опасана със стоманени ивици, и я размаха около себе си. Тя не беше предвидена за смъртоносно оръжие, но можеше да се превърне в такова, ако той пожелаеше. Множеството прииждаше, безброй оцъклени, оголили изгнили зъби хора, и Нобул избра първата си цел. Няма смисъл да размахваш оръжие сред тълпа врагове и да се надяваш да удариш някого — има вероятност да не уцелиш никого. Трябва да си избереш мишена, да чакаш да влезе в обхвата ти, после да ѝ видиш сметката.

Вляво и вдясно от него Антон и Килгар удряха по гневната тълпа. Нобул направи същото, когато пред очите му изникнаха три озъбени лица. Завъртя бързо и мощно ръка и лицата политнаха назад окървавени и обезобразени. После тълпата ги заля. Нобул вдигна високо ръка, за да може да използва оръжието си. Повечето от другите момчета бяха в капана на прилива, притиснати до стената на склада, без път за отстъпление.

Нямаше място за размахване на юмруци, хората крещяха обиди, викаха, че са гладни и им трябва храна, че Зелените куртки трябва да се засрамят, защото искат да ги уморят от глад. Смърдящите тела напираха напред, но Зелените куртки препречваха входа. Тълпата се притискаше към тях, люлееше се и крещеше.

След малко, след няколко безумни секунди на блъскане и писъци, тълпата отстъпи, осъзнала, че няма да стигне доникъде. Някои от Зелените куртки нанесоха още няколко удара и Нобул чу вик надолу по редицата. Докато отстъпваха, метежниците бяха успели да сграбчат сержант Бодлин и го влачеха с тях.

Нобул се втурна напред заедно със сержант Килгар. Един от тълпата риташе Бодлин в главата и Нобул стигна до него първи, стовари сопата си върху раменете му и го повали. Това не обезкуражи останалите, които вече бяха решени да си вземат своето. Щом не можеха да докопат зърното, поне щяха да отнесат скалпа на някоя Зелена куртка. Нобул не възнамеряваше да им го позволи.

Бодлин посегна нагоре, лицето му беше обезобразено, кръв се стичаше между оцелелите зъби в устата му. Нобул го хвана за ръката и тогава нападнаха него. Видя как един мъж замахна с тояга, но преди да я стовари на главата му, Килгар го удари в гръб. Сержантът се развилня, размахал тоягата си, а Нобул сграбчи Бодлин и го издърпа на сигурно място. Част от другарите му хукнаха към тях. Щом видяха, че тълпата отстъпва, те бяха решили да ѝ дадат още малко скорост.

Нобул вече беше извлякъл Бодлин до вратите на склада, а тълпата бягаше обратно към Стария град.

Зелените куртки седнаха тежко на земята и се опитваха да си поемат дъх. Двама имаха порезни рани и натъртвания, един бе получил кървава драскотина на главата, но раните по главата винаги изглеждаха по-страшни, отколкото бяха. Бодлин беше изгубил няколко зъба, но не беше чак толкова зле, въпреки кръвта по предницата на куртката му. Той скоро се върна към командването на хората си и това почти накара Нобул да се усмихне.

— Май си върнахме дълга към теб, сержант Бодлин — каза Килгар.

— И отгоре — отговори Бодлин и смигна на Нобул. Именно той и стрелците му ги бяха спасили, докато прочистваха Стария град преди няколко седмици. Имаше известна ирония във факта, че хората, заради които го прочистваха тогава, сега се опитваха да ги убият.

Двама от метежниците лежаха на земята и момчетата ги извлякоха настрани, без да ги е грижа дали са живи, или мъртви. Нобул обаче не можеше да ги мрази. Те бяха гладни, искаха само да нахранят семействата си. Кой знае дали той нямаше да е сред тях, ако нещата се бяха развили другояче? Единствената разлика бе, че той беше свършил много по-добра работа.

Когато седна, видя едно от момчетата да се взира с гладно изражение през процеп във вратите на склада.

— Дори не си го помисляй — каза Бодлин и войникът се извърна виновно.

— Нищо нямаше да направя, сержант — каза той, макар да бе очевидно, че щеше да направи. След като помисли малко, добави: — Но кой ще забележи, ако си вземем по малко? Заради усилената ни работа?

Бодлин поклати глава, но после се ухили и рече:

— Отваряй тогава, момче.

При тези думи останалите Зелени куртки се надигнаха и тръгнаха бързо към вратите, а младежът вдигна резето и отвори. Всички се развикаха от радост, когато нахлуха вътре, но щом следобедната светлина озари склада, се смълчаха.

Складът беше празен.

— Изглежда, не сме охранявали истинския склад, а? — рече Бодлин. — Било е само примамка — после излезе навън с крива усмивка и ги остави да се взират в нищото.

Нобул вероятно също щеше да се усмихне. Вероятно. Само че стоеше там и се питаше това ли ще пази през следващите дни. Ще рискува ли живота си за някакво си нищо.

В този миг по главата му покапаха дъждовни капки.

— Видяхте ли — извика Антон. — Нали ви казах, че ще завали.

Нобул не го беше виждал по-щастлив.

Шест

Рицар от Стражата на Скайхелм. Това почти накара Мерик Райдър да се засмее.

Чест. Дълг. Униформа.

Какво го беше прихванало?

Сега на врата му висеше малък медальон с корона и кръстосани мечове — също като онзи, който носеше баща му. Какво повече може да иска едно момче?

Каира, разбира се, беше възхитена. Изглеждаше спокойна и замислена, както обикновено, но той знаеше, че ще се пръсне от гордост. И защо да не е щастлива? Тя беше отгледана в Храма на Есента. Беше живяла заключена в онази крепост в компанията на също толкова мълчаливи воини, така че тук вероятно се чувстваше у дома си.

Той погледна към нея, тя седеше на койката си и се взираше в медальона на врата си.

— Доволна ли си от себе си?

Каира вдигна очи, сякаш не го беше чула добре.

— Какво?

— Ами вече сме посветени? Щастлива ли си?

— Щастието няма нищо общо с това.

— Тогава горда? Готова да изпълниш дълга си?

Каира се намръщи.

— Готова съм да служа на моята кралица и на моя град. Да бъда ръката на…

— О, я стига глупости — прекъсна я той. — Ние сме в шибан капан. Ние сме доброволни затворници в тази тъмница. Това беше лоша идея.

Тя стана и се втренчи в него, сякаш ѝ се искаше да го стисне за гърлото, но се сдържа и рече спокойно:

— Каквото — такова, Мерик. Свиквай — обърна се да излезе, но размисли. — Не забравяй, че беше твоя идея. Направихме го, за да оцелеем и да служим.

Той знаеше, че е права.

— И оцеляхме — описа с жест аскетичното помещение. — И виж как добре се устроихме.

— Все още мислиш само за себе си, нали? Бях решила, че може да си се променил, че си приел шанса си за изкупление.

Това го накара да се усмихне.

— А да ти е хрумвало, че не искам изкупление? Не всички се измъчват от вина, Каира.

— Продължавай да си го повтаряш.

Тя се взираше в него с неизречен укор, осъждане и обвинение едновременно.

Майната ти — би била естествената му реакция. — Заври си осъждането в набожния задник!

Но, разбира се, не го изрече. Не защото я уважаваше. Не защото тя можеше да го рита от единия до другия край на града. А защото беше права.

Мерик Райдър мразеше много неща: баща си, Гилдията, властта, празната чаша и липсата на монети. Но омразата към тях бе нищо в сравнение с ненавистта, която хранеше към самия себе си; заради прахосаните пари; заради погубените дарби и възможности. Сега имаше шанс за спасение, а се отнасяше към него с обичайното си презрение.

Голям мерзавец си, Райдър.

Преди да каже нещо, преди да заяви, че наистина се е променил, на вратата се появи младият Леофрик.

— Капитан Гарет иска да ви види.

Мерик погледна Каира, но тя само сви рамене.

— Защо? — попита Мерик.

— Не каза и аз не питах — отвърна Леофрик.

Момчето очевидно не го харесваше, но Мерик щеше някак да преживее това. Леофрик не беше по-интересен от селски свинар, така че не бе голяма загуба.

— Тогава да отиваме — каза Мерик, стана и изпъна туниката си.

Този престорен жест на благоприличие беше посрещнат с мълчание, което продължи чак докато стигнаха до Гарет, който ги чакаше в двора и пиеше чая си. Двама от Стражата стояха на пост до него и когато се приближи, Мерик видя, че са Уалдин и Статон.

Гарет остави чашката и огледа преценяващо Мерик и Каира.

— Имам задача за вас.

За миг Мерик си спомни склада, в който го бяха вкарали насила преди време. В който му беше възложена друга задача, но от Фридрик и Бастиян. Задача, заради която едва не продаде хиляди нещастници в робство и накрая за малко да го убият. Направо нямаше търпение да чуе тази.

— За нея са необходими най-добрите ми бойци, защото е от първостепенна важност — продължи Гарет. — Вероятно ще е и много опасна — замълча, гледаше четиримата си подчинени. Очевидно чакаше да зададат въпрос, да попитат какво може да е толкова опасно. Мерик знаеше, че Каира няма да продума — тя би скочила от Кулата на Магистрите, без да се замисли, ако Гарет ѝ нареди. Уалдин и Статон също не биха заговорили и проклет да беше, ако и той си отвореше устата.

— Нашата кралица има нужда от лична охрана. Постоянна стража, която да я пази ден и нощ. Където и да иде, вие ще сте там. Не мисля, че е необходимо да ви обяснявам колко важно е това.

— Не, капитане — каза Каира, преди Мерик дори да си помисли да възрази. — За нас ще бъде чест.

Богове, защо просто не се наведе да му целуне задника, така и така беше тук.

Статон и Уалдин също изсумтяха в съгласие, изгаряха от нетърпение да служат.

— А ти? — попита го Гарет, защото Мерик продължаваше да мълчи.

Той се усмихна.

— Живея, за да служа.

Това не се стори много смешно на Гарет.

— Вече два пъти убийци проникват зад стените на Скайхелм, за да погубят нашата кралица. Сигурно ще последват още опити. Вероятно ще се наложи да жертвате живота си заради нея. Ако не си готов за това, Райдър, кажи го сега и аз ще избера друг на твое място.

Внезапно положението загрубя. Досега Гарет беше търпял нехайното отношение на Мерик заради уменията му с меча и заради дълга си към семейството му, но с това беше свършено. Нещата ставаха сериозни.

Може би това беше шансът, който Мерик чакаше.

— Разбира се, че съм готов — отговори той, може би твърде рязко.

Гарет се намръщи.

— Не се проваляй, Райдър. Това е шансът ти да станеш човек — капитанът се изправи и допи чая си. — Елате с мен — четиримата го последваха през двора и през вратите, които водеха към двореца.

Като дете Мерик беше минавал по тези коридори с баща си, Таник. Той му показа седалището на властта в Свободните държави, обясни му какви са отговорностите му за защитата на краля. Мерик го слушаше внимателно, поразен от величествената сграда, и се надяваше някой ден да тръгне по стъпките на баща си.

Сега Мерик пак беше поразен от великолепието на двореца, но изпитваше и негодувание. Споменът за баща му събуждаше единствено горчивина, дори го караше донякъде да мрази този дворец. Баща му беше успял да съсипе това, макар че отдавна си беше отишъл от живота му.

Влязоха в огромната тронна зала и останаха да чакат встрани, а Гарет продължи. Мерик я виждаше на каменния трон. Макар че беше патрулирал около двореца много пъти, никога не беше представян на жената, за която може би щеше да даде живота си.

Джанеса изглеждаше съвсем като кралица; короната ѝ отиваше, изражението ѝ бе овладяно и царствено. Но все пак се усещаше уязвимост. Дали заради младостта ѝ, или заради красотата, но на Мерик веднага му се прииска да я защитава. Може пък да беше от новопоявилото се чувство за дълг.

Ха! Дълг ли? Кого заблуждаваш, Райдър? Откога това има значение за теб? Ще прецакаш и това като всичко останало.

Опита се да прогони всички съмнения. Трябваше да направи усилие. Трябваше да посрещне предизвикателството. Поне веднъж. Досега се бе отнасял към Стражата като към всичко останало — като към временно неудобство. Сега имаше шанс да върши нещо смислено. Да се поправи, да постигне нещо, с което майка му би се гордяла. Не биваше да позволява на съмненията да му попречат.

Гарет застана пред Джанеса, падна на коляно и сведе глава. Четиримата от Стражата сториха същото и зачакаха тя да каже нещо.

— Капитан Гарет, на какво дължа това неочаквано удоволствие? — попита кралицата.

Говореше мило, без никаква властност, и тогава Мерик успя да погледне зад фасадата, която се бе опитала да издигне. Кралицата беше просто едно момиче, седнало на трон. Не беше истинска кралица. Не беше водач. Това беше момиче, което са хвърлили в реката и са му казали да плува. Мерик много добре знаеше какво е.

— Ваше Величество — Гарет се изправи внимателно заради болката в старите си стави. — Позволете да ви представя най-добрите ми бойци. Статон, Уалдин, Мерик и Каира. Те пожелаха да са част от вашата лична охрана.

Е, не беше точно така, Гарет. Не помня да съм го пожелавал.

— Моля, изправете се — каза кралицата и те се изправиха. За миг тя ги огледа преценяващо, после стана от трона и рече: — Елате с мен.

Джанеса мина покрай тях и тръгна през тронната зала. Гарет се смути, но я последва. Каира погледна Мерик, а той само сви рамене. Това беше неочаквано нарушение на протокола. Мерик вече започваше да харесва кралица Джанеса.

Следваха я по коридорите, все надолу, към дълбините на двореца, докато не излязоха в градината. Дърветата и храстите вече бяха оголели. Тук-там се виждаха декоративно подрязани вечнозелени храсти, които изглеждаха доста посърнали в мразовития въздух.

— Може да останете тук, капитане — каза Джанеса и Гарет спря, а петимата продължиха по павираната алея през градината. Мерик се озърна назад и видя смръщеното в предупреждение лице на капитана.

Дръж си езика зад зъбите, Райдър, или лошо ти се пише.

— Откога служите в Стражата? — попита кралицата, като прокарваше ръка по един изсъхнал и потъмнял лавандулов храст.

Уалдин и Статон казаха от колко години са на служба, но Каира и Мерик мълчаха, затова Джанеса се обърна в очакване към тях.

— Едва от седмици, Ваше Величество — каза Мерик. Реши, че при тези обстоятелства ще е най-добре да говори той, Каира и без това не я биваше в приказките.

— И все пак Гарет ви назначава за моя лична охрана. Явно ви има голямо доверие.

— Аз съм отскоро в Стражата, но баща ми е служил в нея. Като дете често идвах в двореца.

Джанеса го погледна с интерес.

— Значи продължавате семейната традиция?

Защото много добро ми е донесла.

— Да, Ваше Величество.

— Изглежда и двамата сме тръгнали по стъпките на бащите си.

Тази мисъл го жегна повече, отколкото очакваше. Мисълта, че ще следва онова старо копеле Таник Райдър накъдето и да било, внезапно изпълни Мерик с отвращение.

— А вие, Каира? — попита кралицата. — Защо сте толкова отдадена на службата?

Каира не отговори. Отвори уста, но като че ли не намери думи, не беше свикнала да се хвали сама, особено пред кралска особа.

— Каира Стормфал е бивша щитоноска, Ваше Величество — намеси се Мерик. — И не я бива много в приказките.

Джанеса се обърна към него.

— Изглежда, сте свикнали да говорите вместо жените, Мерик? — той не знаеше какво да отвърне. — Мога да ви уверя — продължи Джанеса, — че няма да ви се наложи да говорите вместо мен.

— Не бих си и помислил…

— Не, моля ви — тя се обърна и продължи през градината.

Мерик се подразни от самоувереността ѝ. Може би я беше подценил. Може би все пак я биваше за управник.

След известно мълчание Джанеса спря, вгледа се в едно голо дърво и каза:

— Ще жертвате ли живота си за мен?

Мерик Райдър не очакваше подобна прямота, но естествено вече знаеше правилния отговор.

— Заклели сме се да защитаваме до смърт носителя на Стоманената корона, Ваше Величество.

— Не исках от вас да повтаряте клетвата си, Мерик. Но след като го направихте, кажете ми как всъщност се чувствате.

Как се чувствам ли? Ами направо чудесно. Нямам търпение да се хвърля пред копията и стрелите, които неизбежно ви очакват.

— Ние…

— Ние живеем, за да служим, Ваше Величество — обади се Каира. — Да служим на град Стийлхейвън. Да служим на Короната. Да служим на вас. Чувствата ни нямаха значение, когато положихме клетвата си. Сега сме отдадени на мисията си и на нищо друго.

Кралица Джанеса се усмихна, после поклати глава.

— Попитах, защото не съм очаквала някой да отдава живота си заради мен. Никога не съм го искала.

Изглеждаше тъжна, сякаш мислеше за конкретен човек. Мерик знаеше, че при опитите за убийството ѝ са загинали хора, и явно тя се смяташе отговорна за смъртта им и изпитваше вина.

— Ако това ще ви донесе някаква утеха, Ваше Величество, аз нямам никакво намерение да умирам.

Каза го, без да се замисли. Нехайно. Глупаво. И макар че очакваше порицание, тя само се усмихна.

— Аз също, Мерик. Е, изглежда никой от нас няма да умира. Не бих могла да искам повече.

След това тя тръгна обратно към Гарет. Капитанът на Стражата изглеждаше угрижен, но кралицата сложи ръка на рамото му и рече:

— Те са достойни, Гарет. Добър избор — после се запъти към двореца.

Гарет погледна с облекчение към Мерик.

— Успя да не оплескаш нещата. Браво.

— Имаше ли причина да се съмняваш? — усмихна се Мерик. Гарет само поклати глава и тръгна след кралицата.

По-късно, в казармите, когато небето започна да притъмнява, Мерик и Каира обличаха броните си. Самоувереността беше напуснала Мерик и той вече се чудеше в какво се е забъркал пак.

Щеше да рискува живота си за една жена — едно момиче, — която дори не познаваше. Кралица… неговата кралица, но какво значение имаше това? Той никога не беше почитал вярата или Короната, а ето че се приготвяше да жертва живота си за човек, който бе обявен за негов властник.

Пълна глупост.

Каква му беше ползата? Защо му беше това? Какво щеше да получи в замяна? Ако останалите в Стражата казваха истината, убийците, които вероятно щяха да дойдат отново за нея, притежаваха изключителна сила и несравнима бързина. Уменията им бяха отвъд способностите на нормален човек. И той, Мерик Райдър, който въртеше добре меча, но съвсем не беше свръхчовек, трябваше да я защитава.

Озърна се към Каира и видя, че тя носи бронята си гордо, на лицето ѝ нямаше и помен от съмнения. За миг, за една мимолетна, безумна секунда, той ѝ завидя за тази сляпа отдаденост, за наивната ѝ вярност. Какво ли не би дал и той да беше толкова юначен и принципен.

Но не беше. Никога не беше вършил нещо за другите. Никога не беше рискувал своя живот за приятел или за семейството си. Никога не беше рискувал пари за някой друг, какво остава за живота си.

— Мислиш ли, че постъпваме правилно?

Зададе въпроса, преди да успее да се спре. Макар че знаеше отговора, знаеше какво ще каже тя, просто трябваше да попита.

Каира го погледна. Никакви съмнения. Никакво колебание.

— Да. Това е дълг. Твой дълг и мой. Знаеш, че постъпваме правилно, и точно оттам идват съмненията ти.

Той се замисли за миг, но не можа да схване.

— Какво искаш да кажеш?

— Твоите съмнения означават, че се променяш, Мерик. Означават, че се превръщаш в отговорен човек.

О, колко окуражаващо.

— И си струва да ме убият за това, така ли?

Каира поклати глава.

— Всички ще умрем рано или късно. Нима предпочиташ да умреш за нищо?

— Аз предпочитам да живея.

— Да, вече беше пределно ясен по този въпрос. Но един ден ще трябва да избираш. Може да се наложи да жертваш живота си за някого. Трябва да решиш дали си готов на това. И то скоро.

След това тя излезе от стаята, като остави вратата отворена, за да я последва.

Мерик тръгна след нея. Колкото и изкушаваща да беше перспективата да умре за кралицата, все пак се сещаше за хиляда други неща, които бяха за предпочитане. Но пък къде да иде? На улицата и да чака Гилдията да го открие?

Не, това беше глупаво. Имаше меч, имаше броня, имаше и Каира да му пази гърба. Намираха се в непристъпна крепост в добре охраняван град.

Какво толкова страшно можеше да се случи?

Докато вървеше след Каира, започна да се пита дали, ако се стигне дотам, наистина ще може да жертва живота си за другиго. Особено за някакво момиче, което дори не познава.

Можеше само да се надява никога да не разбере това.

Седем

Това беше мрачна и влажна изба дълбоко под къща в най-мизерната част на Северната порта — макар че в този квартал всичко беше мизерно. Раг беше разбрала, че има хиляди такива подземия из Стийлхейвън, тайните свърталища на Гилдията, където всичко или всеки можеше да бъде изличено от този свят.

— Нямам парите, господин Фридрик. Честна дума, не са у мен!

Думите бяха изречени бързо и задъхано от окървавена уста и бяха пълни с лъжи.

Или пък казваше истината? Раг не можеше да разбере. Сигурно лъжеше, нали? Иначе защо ще го подлагат на всичко това?

Уолдър беше вързан на стол, а над главата му се люлееше фенер, който го обливаше в светлина и удавяше всичко около него в сенки, сякаш той бе единственото същество в стаята — единствен в целия свят. Лицето му беше кървава каша, дрехите му бяха мръсни, бричовете — опикани, а ризата висеше на парцали. Уолдър дишаше тежко и лицето му беше мокро от сълзи, отчаяно, съсипано. Подобна гледка би обърнала стомаха и на най-закоравелия бияч, но Раг я беше виждала хиляди пъти — беше чувала писъците, беше виждала побоищата отново и отново. Колкото и да не ѝ се искаше да го признае, вече свикваше с тях.

Един човек пристъпи към светлината и Уолдър изписка. Харкас беше страховито копеле, което никога не се усмихваше. Без да продума, той се наведе напълно безизразен над Уолдър, просто се надвеси заплашително над него.

Ударът дойде изневиделица, юмрукът излетя като нож от тъмното. Стовари се в корема на Уолдър и му изкара въздуха. Той изхриптя така, че Раг потрепна. Спомни си как преди няколко години бездомните хлапета ловяха котенца. Измъчваха ги сякаш цяла вечност, а тя гледаше, твърде изплашена, за да се намеси, но и твърде изпълнена със съжаление към малкото създание, за да избяга. Накрая те го хвърляха в огън, след като бяха откъснали ушите и опашката му, и звукът, който то издаваше, много приличаше на онзи, който излетя от устата на Уолдър сега.

Щом Харкас изчезна отново в мрака, Уолдър спра да вие и пак започна да се моли:

— Съжалявам… съжалявам. Много ми се иска да знаех къде са — И на Раг ѝ се искаше да знае, за да се свършва с това. — Ако знаех, щях да ти кажа, господин Фридрик, честна дума. Моля те, не ме убивай, господин Фридрик. Имам гърла за хранене.

Раг беше чувала подобни молби; толкова пъти, че дори вече ставаше безчувствена към тях. Моля те, не ме наранявай, имам деца. Имам стара болна майка. Жена ми е трудна, господин Фридрик. Моля те, пощади ме. Отначало вярваше на всяка дума, съжаляваше всеки от тях, но вече ѝ ставаше все тая. А щом на нея ѝ беше безразлично, какво оставаше за него.

Уолдър замълча, дишаше тежко, извръщаше се от светлината и се взираше в тъмното. Фридрик бавно се приближи.

Раг винаги се впечатляваше какъв страх може да всее този добродушен на вид човек в хората. Беше в Гилдията от достатъчно време и бе виждала истински страховити типове, но Фридрик, въпреки дребния си ръст, къдравата коса и дружелюбната усмивка, беше по-страшен от всички тях.

— Уолдър — каза небрежно Фридрик, сякаш поздравяваше стар приятел, а не някакво нещастно, окървавено копеле, вързано на стол. — Уолдър, Уолдър, Уолдър.

Фридрик се усмихна, широка, приятелска, успокояваща усмивка. И Уолдър отвърна на усмивката, но Раг виждаше отчаянието в очите му. Виждаше, че той знае, че върви по много тънък лед и в следващите няколко мига ще се реши съдбата му.

— Вярвам ти, разбира се — каза Фридрик и вдигна ръце, сякаш всичко това беше някакво недоразумение и те просто ще излязат на по питие, за да оправят нещата. — Ти продаде нещата за нас, както поискахме. Взе парите, както поискахме. Но това, което ни даде, беше малко недостатъчно. Все пак защо ще ни лъжеш? — Уолдър отвори уста да заговори, но млъкна, когато Фридрик вдигна пръст. Раг потрепна отново. Ако нещо можеше със сигурност да вбеси Фридрик, това бе да го прекъснеш. Тя въздъхна, когато Фридрик потупа Уолдър по рамото. — Няма нищо, приятел. Случват се такива неща. Отвържете го.

Двама здравеняци изникнаха от тъмното зад Уолдър и прерязаха въжето. Уолдър се огледа ококорен.

— Това ли беше, господин Фридрик? Мога ли да си вървя?

Фридрик се намръщи.

— Да си вървиш ли? Да, Уолдър, можеш да си вървиш. Веднага след като получа каквото ми дължиш — той вдигна ръка и огромният Харкас пристъпи напред. На отворената му длан с дръжката напред лежеше малък нож.

Уолдър погледна острието и пребледня още повече. Поклати глава, но не продума.

— Очевидно нямаш парите, Уолдър — каза Фридрик и взе ножа. — Значи ми дължиш… ами… да кажем два пръста. Ти си избери кои, на твое място бих се лишил от кутретата, но искам два пръста. Веднага.

Уолдър го погледна и се озърна. Сега на светло бяха излезли трима души, но Раг знаеше, че още неколцина се спотайват в мрака и чакат заповед от Фридрик. Уолдър също беше наясно с това.

— Моля ви — изви протяжно той. — Мога да намеря пари. Мога да ви…

— Твърде късно е за това — каза Фридрик, клатейки глава. Имаше състрадателно изражение, сякаш нищо не можеше да направи по въпроса. Сякаш не той искаше човекът да отреже собствените си пръсти. — Е, давай, Уолдър, не разполагаме с цял ден.

— Но… но аз не мога. — Уолдър се вгледа печално в ножа, после във Фридрик.

— Можеш, можеш — отвърна Фридрик, състраданието беше изчезнало, заменено от мрачно изражение, в което нямаше и капка милост. — Защото ако не го направиш ти, ще накарам момчетата да ти отрежат нещо друго, по техен избор. И ти гарантирам, че то ще ти липсва повече от два шибани пръста.

Тогава Уолдър разбра, че няма избор. Стана от стола, коленичи до него и сложи ръката си на седалката, после стисна здраво ножа. Погледна за последно към Фридрик, но нямаше да получи милост.

Уолдър пищеше от болка, докато режеше кутрето си като печена мръвка, а Раг затвори очи и се извърна. Той сумтеше като прасе и някой се изсмя. После сумтенето спря и тя чу как нещо изтрака.

— Проклети богове! — прошепна ядосан Фридрик и Раг се обърна. Уолдър беше припаднал от болка и страх. Един от пръстите му кървеше, но все още се крепеше на ръката му.

— Би ли искала да имаш честта, скъпа моя? — каза Фридрик.

Раг не повярва на ушите си, но той се взираше право в нея и се усмихваше, все едно я молеше да отреже парче торта.

— А? — тя още се надяваше да е станала грешка.

— Пръстите му — каза Фридрик малко нетърпеливо. — Хайде, не искам да висим в тази шибана дупка цяла вечност.

Сега всички я гледаха. Просто стояха, гледаха я и чакаха. Нямаше къде да бяга. Нямаше как да се измъкне от това. Ако не го направеше, не само Уолдър щеше да се лиши от телесни части.

Раг тръгна към окървавено тяло на пода. Ножът лежеше на стола, кървавото острие лъщеше на слабата светлина.

Няма смисъл да отлагаш, момиче. Просто се захващай и прави каквото трябва. Няма място за жалост и тем подобни глупости. На Уолдър няма да му се размине, без значение дали ще го направиш ти, или някой друг.

Тя взе ножа и коленичи до Уолдър. Той дишаше плитко, но поне беше в безсъзнание и нямаше да усети нищо. Раг бръкна в джоба си и извади кърпа. Усука я, после я омота около кутрето на Уолдър и я върза възможно най-здраво. Надяваше се, че така няма да изгуби прекалено много кръв.

Уолдър не помръдна, когато тя взе ръката му и я положи на стола. Не изстена, нито изплака, когато тя притисна ножа към пръста му. Не изкрещя и не отвори очи, когато тя натисна здраво и острието се вряза в костта и плътта.

Двама от Гилдията се засмяха, когато видяха как кутрето се отдели от ръката. Раг се опитваше да сдържи жлъчката, която се надигаше в гърлото ѝ.

Вдигна поглед към Фридрик, той се усмихваше одобрително.

— И другия — рече и ѝ направи знак да побърза.

Май че нямаш голям избор, Раг.

Тя взе другата ръка на Уолдър и изпълни заповедта.

Но мъртвите розови кутрета останаха с нея още доста време. Те бяха с нея, докато всички излязоха от влажното подземие след Фридрик и огромния му охранител и тръгнаха към малката им кръчма. Разбира се, това не беше кръчма, макар че имаше тезгях, кухня и стаи. Това беше личното леговище на Фридрик. Раг бързо беше разбрала, че той обича удобствата. Беше домошар, честно казано. Единствено навикът му да реже парчета от хората или да ги принуждава да си ги режат сами го караше да изпъква сред останалите.

Те седнаха заедно, докато другите се пръснаха из кръчмата. На масата пред тях имаше чиния с печено агнешко бутче, но Раг установи, че напълно е изгубила апетит. Само ровеше храната с вилицата и се взираше в нея, сякаш тя беше последното нещо, което би искала да пъхне в устата си.

— Какво ти има, малка Раг? — попита Фридрик с лъснала от мазнина уста. — Не си ли гладна? — тя само поклати глава. Той сви рамене. — Не прахосвай храна. Ще обидиш готвача.

Раг знаеше, че готвачът изобщо не го е грижа дали тя ще яде. Фридрик обаче беше друго нещо. Той изглеждаше дружелюбен, но всеки миг можеше да стане отново страховито копеле, изпълнено с гняв и омраза. Не че го беше изпитвала на собствения си гръб за седмиците, откакто беше с него. Всъщност с нея той се държеше като с любимо животинче.

Тя беше облечена с нови дрехи — но не с крещящи натруфени дрехи като онези от Квартала на Короната. Имаше ръчно шити бричове, копринена риза и бродирана жилетка. Обувките ѝ, с които ѝ бе нужно известно време да свикне, бяха лъснати до блясък, а катарамите на носовете им сияеха като златни. Тя всяка сутрин си решеше косата така, както на Фридрик му харесваше, и я прибираше със сребърна фиба.

Как се беше случило това, как се беше превърнала в дясната ръка на Фридрик, и сама не можеше да обясни. В онзи склад, когато притисна нож към гърлото му и не му остави избор, си мислеше, че той просто ще я прати да краде кесии по улиците. Но явно Фридрик я беше харесал, макар че така и не каза защо.

Това не му пречеше да е страховито копеле и през изминалите седмици тя видя повече побоища, намушквания и мъчения, отколкото би искала някога да види. Днес обаче той за първи път я накара да вземе участие. Раг се надяваше това да не е знак за онова, което предстоеше.

Но коя бе тя, че да се оплаква? Нали това искаше — да влезе в Гилдията? И колкото и противни да ѝ бяха методите им, все пак не се налагаше да живее на улицата.

Взе вилицата и я забоде в парче печена ряпа. Натъпка я в устата си и видя, че Фридрик се усмихва. Опита да се усмихне, докато дъвчеше, но образите на пищящия Уолдър и осакатените му ръце танцуваха пред очите ѝ. Дъвка, докато я заболя челюстта, после преглътна с усилие.

— Това е моето момиче — заяви Фридрик и се зае пак с агнешкото.

Моето момиче.

Колкото и да не искаше да се оплаква, Раг се чувстваше в капан. Но какво друго да стори? Къде да иде? Пак на улицата?

В никакъв случай. Дори да го направеше, той щеше да я търси. А Фридрик беше Гилдията — лесно щеше да я намери.

Да, тук беше в капан, но пък нахранена, облечена и с покрив над главата. Какво повече да иска едно момиче?

Може би живот, в който не се налага да гледаш как пребиват хора?

Е, нищо не е съвършено, нали? Тя беше част от бандата на Фридрик. Част от малкия му антураж, за добро или за зло. Най-добре да кротува и да се примири.

Погледна към другите членове на малката им банда. Нейните нови другарчета.

Там беше Харкас, разбира се, мълчалив и страховит, както винаги. Тя се стараеше да го избягва, макар че той не ѝ обръщаше никакво внимание. Беше повече от очевидно, че зад празните му очи не се случва нищо, не и докато Фридрик не му нареди да нарани някого.

Там беше и дебелият Шърл. Почти напълно безполезен, но пък безкрайно верен. От него Раг беше откраднала ножа преди седмици, когато им занесе главата на Крупс в склада. Още го пазеше в малка кания на колана си. Дори Шърл да беше ядосан заради това, с нищо не го показваше. Не би рискувал да подразни Фридрик.

Ярик и Есен бяха последните двама от приближените на Фридрик. Не говореха много, освен помежду си, и имаха слаби лица и широки плещи, което я караше да мисли, че са роднини. Но така и не беше събрала кураж да попита.

Разбира се, из кръчмата се мотаеха още здравеняци, насилници, змии и плъхове, но те влизаха и излизаха, често изпращани по задачи, вероятно за да намушкат някого или да го оберат, или и двете. Раг правеше всичко по силите си да не дочуе неволно нещо, което не би искала да знае, и установи, че ѝ се удава — да пропуска лошите неща.

Погледна към Фридрик, който беше натъпкал устата си с печено и зеленчуци, и си спомни деня, в който скочи отгоре му и притисна нож във врата му. Ако го беше забила до дръжката, може би щеше да промени нещо. Поне Уолдър още щеше да е с всичките си пръсти.

Фридрик я погледна и се усмихна с пълна уста, тя му се усмихна в отговор. Тогава вратата се отвори.

Влязоха двама мъже и Раг ги позна още преди да е видяла лицата им в сумрака. Те бяха единствените двама души в цял Стийлхейвън, които биха влезли така наперено тук, без да свалят шапки и да се поклонят.

Първият беше висок, със силно телосложение и гъст черен мустак, който висеше над мрачно стиснати устни. Очите му блестяха като на вълк, който преследва плячката си. Вторият беше слаб, с изпито лице и дълбоко хлътнали очи. Макар че беше леко прегърбен в раменете, той прекоси кръчмата така самоуверено, сякаш я притежаваше.

Раг едва успя да скрие смущението си, когато Палиен и Бастиян се приближиха към тях. Остави вилицата и се облегна в стола си, за да е възможно най-незабележима. Фридрик продължи да яде, все едно не ги забелязваше.

Бастиян издърпа един стол и седна, а Палиен остана встрани и се втренчи в тях. След миг Раг осъзна, че той се взира в храната, сякаш искаше да ѝ се нахвърли и да я опустоши.

Бастиян гледаше ядящия Фридрик с отвращение, макар че според Раг отвращението беше едно от най-приятните му изражения. Когато Фридрик не показа с нищо, че възнамерява да спре да се тъпче, Бастиян се наведе леко напред и рече:

— Намерихме го.

Раг нямаше представа за кого говори, но явно беше достатъчно важен, защото Фридрик замръзна с отворена уста и забита в месото вилица. После остави внимателно вилицата и се облегна в стола си.

— Къде?

— Точно това е проблемът — каза Бастиян. — Говори се, че е отишъл в Стражата. Изглежда, Гарет е взел момчето под крилото си — явно се познават от доста време. Той му вярва.

— Вярва на Райдър? На този впиянчен курвар? Значи е пълен идиот.

— Може, ама е наел копелето и сега то е под негова защита.

— И какъв е проблемът?

— Проблемът е, че не можем да проникнем в двореца, а верността на Стражата е легендарна. Дори да се доберем до Гарет, за да му направим предложение, той няма да предаде един от своите.

— Да, това е пречка — Фридрик се облегна замислено назад.

Който и да беше този Райдър, изглежда Гилдията много искаше да го докопа. Раг беше доволна, че не е на негово място. Той със сигурност нямаше да изкара дълго, където и да се беше заврял.

— Трябва ни шпионин — каза Палиен. Раг се обърна към него и той я погледна страховито. — Някой добър, който да се промъкне вътре и да излезе незабелязано. Някой, който може да го проследи или дори да го подмами навън.

— Да, мисля, че познаваме точно такъв човек — Бастиян погледна към Раг и тя се притесни още повече.

Фридрик попита вместо нея:

— Къде ще намерим човек…

Спря, защото Бастиян се взираше в Раг.

Тя погледна умолително Фридрик и той поклати глава.

— Не, дума да не става. Тя е моя… моя…

— Твоя какво? — ухили се подигравателно Бастиян. — Новата ти играчка? Кукла, която да обличаш? Е, време е да свърши нещо полезно. Всички от хората ти си имат отговорности, Фридрик, както и моите.

— Казах не. — Изражението на Фридрик стана по-твърдо. Раг беше виждала този поглед стотици пъти. Поглед, от който повечето мъже почти се насираха от страх.

Но той нямаше ефект върху Бастиян.

— Аз пък казвам да. Тя вече доказа, че е способна. Донесе ти отрязана глава, доколкото помня, и то право от казармите на Зелените куртки. Това е сериозно постижение за такава малка кукличка.

Фридрик продължи да се взира в него, но не отговори. Погледна Раг, после партньора си, след това пак се обърна към нея.

Раг искаше да каже нещо в своя защита, но това бяха главатарите на Гилдията. Какво, по дяволите, да им каже?

— Добре — рече накрая Фридрик. — Сигурен съм, че това е в нейните възможности. Може да влезе, да го проследи и да го заведе към заложен от нас капан. Какво ще кажеш, Раг?

Сега всички я гледаха — тежестта на очакването им надвисна над нея като провесена на конец наковалня.

— Да, разбира се — каза тя, преди дори да е помислила.

Фридрик се усмихна и се облегна в стола си.

— Е, проблемът е решен. С Мерик Райдър е свършено.

Осем

Планината остана далеч зад тях, върховете ѝ се виждаха над безкрайната гора, която се простираше на юг. От пет дни Регулус ги водеше през гъстите дървета и очакваше врагът да нападне всеки момент, но успяха да преминат и да навлязат в Студените земи на Безноктестите племена.

Тази хълмиста земя им се струваше странна. Из нея имаше ниски каменни стени, синори и буйни потоци. По нищо не приличаше на безкрайните равнини на Екуун, из които можеш да бродиш с дни, без да намериш вода.

Леандран се приближи до Регулус, който оглеждаше земята пред тях.

— Трябва да продължим да се движим — каза старият воин и потрепери. Регулус знаеше, че студът прониква в костите му. Никой от тях не беше свикнал с такъв студ, а Леандран страдаше най-много от него.

— Знам — каза Регулус и погледна назад към воините си. Те бяха изтощени. Изморени от безкрайното бягство. — Може би бягахме достатъчно, стари приятелю?

Бавна усмивка се разля по устните на Леандран.

— С теб съм, каквото и да решиш. Знаеш го.

— Да, знам го — Регулус го потупа здраво по рамото. Въздъхна и огледа терена за възможна отбранителна позиция. Не виждаше нищо, което да им позволи да устроят засада, нямаше никаква постройка, в която да се барикадират. Само хълмове, на които можеха да се изкачат и да чакат врага си.

Регулус се озърна към гората. Нямаше да мине много време, преди преследвачите им да изскочат от тези дървета. Дали имаха някакъв шанс да открият Стоманения крал на Безноктестите племена, преди да ги настигнат?

Съмняваше се.

Ако трябваше да се бият, по-добре да умрат с чест, отколкото да го посекат в позорно бягство. Колкото и да искаше да избяга на север и да възстанови репутацията си, тази възможност вече беше отминала.

Той си помисли с горчива усмивка за онова, което можеше да постигне. За победите, които можеше да извоюва, в името на баща си и гортана. Но нямаше смисъл да мисли за това, то само щеше да го изпълни с мъка.

— Там — рече рязко на воините си и посочи хълм, който се спускаше към гората. — Ще спрем там.

— Дори те да са зад нас? — попита Хагама.

Регулус го погледна решително.

— Да, ако имаме късмет.

Докато се изкачваха изморени по хълма, Регулус усети присъствието на Джанто Шо до рамото си.

— Бягахме толкова време, само за да спрем тук, в студа, в тази земя далеч от дома?

— Ти искаш да продължим да бягаме, така ли? Да умрем от изтощение? А и това място не е по-лошо за смърт от всяко друго — отговори Регулус.

Джанто се изсмя рязко.

— Да, може да си прав. Но какво стана с легендите?

Регулус сви примирено рамене. Беше искал да създаде легенда, която да се носи от уста на уста из цял Екуун. Но вероятно бе хранил напразни надежди.

— Ще се наложи да разказват за някой друг — каза той, без да се обръща.

Никой не заговори, чакаха. Денят напредваше и докато воините почиваха, Регулус наблюдаваше гората под тях. Едва когато слънцето, което не успяваше да стопли земята, се издигна високо в небето, преследвачите им се появиха.

Първо видя съгледвач, който се взираше в земята, търсеше следи. Спря, вирна нос, сякаш да помирише въздуха, и тогава ги забеляза. Регулус се наслади на паниката в очите му миг преди той да хукне назад, към убежището на гората.

— Ставайте — нареди Регулус, надигна се и извади черния меч от ножницата. Воините му направиха същото, някои изглеждаха примирени със съдбата си, но всички се подчиниха. Регулус се гордееше с тях — макар и малцина, воините му бяха предани докрай. Окуражи се от нетърпението, което просветна в очите на Джанто. Шотана явно копнееше за битката, предвкусваше насилието.

Не се наложи да чакат дълго, преди няколко фигури да изникнат от гората. Регулус не знаеше колцина са и не знаеше дали е облекчен, когато едва двайсетина мъже се появиха от дърветата. В него се събуди надежда. Неговите воини бяха само деветима, но той бе готов да заложи живота си на уменията им.

Когато видя обаче кой предвожда преследвачите, Регулус се разколеба.

Начело беше Гаргара, сподвижникът на Фаро в предателството. Именно Гаргара от келтана беше помогнал на Фаро да узурпира короната на бащата на Регулус. Именно той поведе атаката и изби мнозина от най-добрите воини на баща му.

Свирепият келтана се взираше в Регулус, когато поведе хората си по хълма. Очите му бяха изпълнени с омраза, но Регулус имаше на своя страна гнева на отмъщението. Всички бяха чували за Гаргара; жестокостта и силата му бяха легендарни, както и дързостта и арогантността му. За миг Регулус видя шанс той и хората му да оцелеят.

— Гор! — изрева Гаргара и спря на няколко стъпки от него, обграден от хората си, които бяха извадили оръжия, ноктите им бяха готови за атака. — Моят господар, Фаро, те обрече на смърт. Аз съм тук, за да изпълня волята му, но не е нужно и хората ти да страдат. Коленичи пред мен и аз ще го сторя бързо.

Регулус се озърна към воините си, които, въпреки умората си, гледаха със стоманена решителност.

— Моите воини са предани, Гаргара от келтана. Те ще останат и ще загинат с мен. Чудя се дали можеш да кажеш същото за твоите.

Гаргара тръсна гневно глава и черната грива шибна лицето му.

— Стига! Не съм дошъл да говоря. Коленичи пред мен или всички ще умрете.

— Както и мнозина от твоите воини — Регулус виждаше, че някои от мъжете до Гаргара не очакват битката с нетърпение. Повечето изглеждаха изморени като неговите воини. — Но има начин да измамим Мрачния бродник. Предизвикателство. Ти и аз, Гаргара. Със зъби и нокти.

Регулус изплю последните думи с наслада, предизвикваше Гаргара на двубой. Но не успя да смути с това прославения воин келтана, защото Гаргара се усмихна, очите му блеснаха, а зъбите просветнаха на слънцето.

— Убил съм стотици кутрета като теб само с нокти — отвърна той, откачи меча и секирата от колана си и ги остави да паднат на земята. — Разпорил съм безброй гърла със зъби. Но твоето ще ми донесе най-голяма наслада, гортанска измет.

Регулус заби черния си меч в меката земя.

— Ела тогава — изръмжа той с омраза. — Ето го гърлото ми. Ела и го разпори.

Гаргара нападна, пръст хвърчеше под краката му, докато бягаше по хълма. Регулус го чакаше да се приближи, чакаше омразата да се завихри в гърдите му и ноктите му да изскочат от върховете на пръстите. Оголи зъби и нададе рев, който надделя над рева на Гаргара.

Скочиха един към друг, обградени от воините от двете племена. Гаргара нападна първи, размахал острите си нокти. Той беше планина от мускули, плътта му беше нашарена от белези и рани от стотиците битки, с които беше заслужил страховитата си репутация. Регулус едва успяваше да отбива ударите, знаеше, че и един е достатъчен, за да разпори плътта му. Докато той избягваше острите нокти, Гаргара издаде главата си напред, за да го захапе. Регулус изрита, отскочи назад от смъртоносните зъби и смърдящия горещ дъх на врага си.

За миг спряха един срещу друг. Регулус бе приклекнал, готов за скок, когато Гаргара, изцъклен от гняв, се хвърли отново към него. С един бърз замах Регулус разпори бедрото му с нокти. Опита да удари отново с другата ръка, но Гаргара беше по-бърз и остави три червени следи на гърдите му. Отстъпиха и започнаха да се обикалят, като дишаха тежко. Останалите ги гледаха притихнали.

Гаргара Кел пристъпи напред и Регулус видя, че омразата му вече се примесва с болката от раната в бедрото, тя му беше дала да разбере, че не се бие с пале, а с опитен воин. Това за миг потуши яростта в очите на Гаргара. После той отново изрева и налетя, но Регулус го очакваше.

Разменяха си бързи удари, кръв пръскаше от дълбоките рани, сумтенето от гняв се засилваше, ставаше по-трескаво. Гаргара скочи с главата напред, за да го ухапе, но Регулус замахна с нокти. Гаргара се отдръпна, но не достатъчно бързо — Регулус раздра лицето му от носа до ухото и черният му нокът проби едното му око.

Гаргара изкрещя отново, този път от болка. Кръв се стичаше между пръстите му, докато безуспешно се опитваше да запуши раната. Регулус почти се усмихна, но знаеше, че още не е победил.

Хвърли се напред, нетърпелив да се възползва от предимството си. Скочи към гърлото на Гаргара, но той показа защо е най-добрият воин на келтана — посегна напред, въпреки зъбите и ноктите, които раздираха тялото му, и стисна Регулус за гърлото.

Безпомощен в хватката на врага си, Регулус усети как ноктите разкъсват кожата на врата му, задушават го и го принуждават да коленичи. Гаргара се взираше в него с изпълнено с ненавист око, явно нехаещ за кръвта, която течеше от другото. Усмивка разкри двата реда остри като бръснач зъби. Срам заля Регулус, когато си представи как те се впиват в сърцето му, за да отнемат воинската му сила. Щеше да опозори паметта на баща си, щеше да посрами гортана с това поражение.

Когато всичко пред очите му започна да се размазва, Регулус вдигна рязко ръка, разкъса препаската между краката на Гаргара и заби черните си нокти в гениталиите му. Гаргара нямаше време да реагира, Регулус стисна здраво, откъсна ги и скопи врага си точно в мига на победата му.

Пронизителният писък на Гаргара отекна из хълмовете. Той пусна гърлото на Регулус и политна назад. Регулус не се нуждаеше от друго, оголи зъби, хвърли се към врага си, захапа гърлото му и го разкъса. Най-добрият воин на келтана се свлече на земята, а от гърлото и слабините му шуртеше кръв.

Регулус отстъпи назад, втренчен във воините, които ги бяха преследвали толкова много левги. После вдигна ръка и хвърли гениталиите на Гаргара върху умиращото му тяло.

Щеше да каже на воините на Гаргара да бягат, да се върнат на юг, в родината си, и да кажат на Фаро, че някой ден, скоро, Регулус ще дойде, за да си върне водачеството над племето на баща си.

Но Джанто Шо беше намислил друго.

Дали защото жаждата му за кръв се беше засилила от свирепия двубой, или защото просто беше кръвожаден, воинът шотана изрева, обезглави със секирата си един от враговете вляво от него, а с другата разцепи черепа на воина вдясно.

Регулус така и не успя да им предложи милост — останалите воини се хвърлиха в схватката, младият Аккула и старият Леандран бяха най-бързи. Мъжете келтана първо се стъписаха, но скоро отвърнаха и Регулус едва успя да извади меча си от земята, преди да се изправи пред двама от враговете си. Избегна меча на единия и посече крака на другия, после парира меча на първия, който отново налетя. Ако си мислеше, че Регулус е изморен от двубоя с Гаргара, жестоко се лъжеше. Кръвта му още кипеше от схватката, той изкрещя и отби острието на врага. Воинът отстъпи крачка по хълма, свали защитата си за миг и Регулус го посече с меча си от рамото чак до ребрата.

Когато издърпа оръжието, видя, че хората му са приключили бързо с келтана. Дузина от враговете лежаха мъртви, а шепата оцелели бягаха към дърветата. Гортана нададоха победния си вик. Но това беше трудно спечелена победа.

На земята сред мъртвите келтана лежаха четирима техни другари — Ортера, Фелик, Чурник и Теода. Все смели, предани воини, които се бяха били рамо до рамо с Регулус още от юношеството си. Той се надяваше да стигнат до звездите, преди Мрачният бродник да узнае за смъртта им.

Не можеше да вини Джанто за прибързаността му — подозираше, че келтана нямаше да пощадят хората му, какъвто и да беше изходът от двубоя. Сега му бяха останали само петима бойци, но той щеше да празнува победата, сякаш бяха хиляди.

Леандран първи изкрещя триумфално, когато враговете им побягнаха към гората. Регулус се присъедини към него и всички шестима затани надигнаха гласове в ужасяващ рев.

По-късно, когато слънцето потъна зад хоризонта и те запалиха четири клади за мъртвите си другари, Леандран проведе погребалния ритуал. Телата на келтана останаха за мършоядите. Регулус нямаше намерение да пречи на пътуването им към звездите, затова им остави зъбите и ноктите. На всички, освен на Гаргара Кел.

Трупът на жестокия воин лежеше сред останалите и Регулус и воините му се взираха в него с ненавист. Вече му бяха изтръгнали зъбите и ноктите и ги бяха захвърлили на земята. Като победител в двубоя, Регулус щеше да има честта първи да започне да се храни.

Той протегна ръка и Леандран сложи на дланта му тясно острие. Регулус коленичи и разпори Гаргара от раната на гърлото до пъпа. Бръкна с ноктестата си ръка в гръдния кош и стисна сърцето на врага си. Изтръгна го, после го вдигна високо, за да се наслади на победата си.

— За гортана — изкрещя той и заби зъби в сърцето, а кръвта на Гаргара Кел потече по брадичката му. Регулус преглътна, наслаждавайки се на вкуса — вкус на победа.

Докато погребалните клади горяха, воините започнаха да пируват с трупа на Гаргара. Заситиха глада си чак късно през нощта. На сутринта се събудиха до въглените от кладите, натежали и все още сити. От трупа не беше останало много.

Леандран се приближи до Регулус, който се взираше на изток.

— А сега? — попита старият воин. — Отървахме се от преследвачите, но може да ни очакват и други беди, ако навлезем още по-навътре в Студените земи.

— На това разчитам — отговори Регулус. — Нали затова идваме тук. За битки и слава. Усещам, че там ще намерим по много и от двете — посочи лениво на изток.

— Там, откъдето дойдохме, имаше достатъчно беди. Сигурно тези пред нас няма да са по-малко — Леандран му смигна и тръгна да събуди останалите.

Регулус ги огледа: Леандран, жилав и стар, до Джанто, черен, мрачен и страховит. После Хагама, Казул и младият Аккула. Бяха му останали петима бойци. Петима бойци, с които да върне славата на своето племе и отново да направи гортана велики.

Това беше начало.

Регулус можеше само да се надява, че на изток наистина ги очакват проблеми.

Ако не, той бе готов да се закълне в самия Мрачен бродник, че ще се погрижи да ги създаде.

Девет

Портата Лич беше в източния край на крепостната стена на Стийлхейвън. Тя се намираше в крепостна кула, която се издигаше на четирийсет стъпки, и в камъка около нея бяха издялани две фигури на закачулени мечоносци. Кои бяха те, Нобул нямаше никаква представа, но изглеждаха внушително и не особено приветливо.

Кехлибарената стража беше на пост тук от два дни. Не се случваше нищо и Нобул вече се отегчаваше. Северната порта беше опасна, без съмнение, но поне имаше с какво да убиеш времето. Но пък след летящите лайна и камъни в Квартала на складовете нямаше право да се оплаква от скуката.

Портата Лич беше отворена от изгрев до залез, за да пропуска търговците, които идваха със стоката си по Великия източен път от Анкаверн. Нобул не намираше, че да ги гледа как се нижат към пазара при Източната порта и обратно е голямо забавление, но все пак скоро щеше да стане весело. След няколко дни не селяни и рибари щяха да минават през тези порти, към тях щеше да напира орда яростни хурти и Нобул беше съвсем сигурен, че те няма да го отегчат. Беше съвсем сигурен, че тогава ще има достатъчно занимания. Като например да се постарае да не му отсекат главата.

Една теглена от кон каруца се приближи и спря до огромната порта. Нобул пристъпи напред и кимна на старчето на капрата, което стискаше юздите с разкривените пръсти и дори не си направи труда да кимне в отговор. Нобул хвана коня за оглавника, сложи ръка на муцуната му и започна да му шепне успокояващо, докато Антон провери каруцата за… Нобул не знаеше точно за какво. Вероятно за скрити хурти, които могат да изскочат изневиделица, целите боядисани и покрити с белези, с оръжия, от които капе отрова, готови да затрият първия, изпречил се пред очите им. Може би самият Амон Туга се криеше там, готов да превземе града собственоръчно.

Антон приключи проверката и даде знак на Нобул да пропусне каруцата.

Явно беше пълна само с ряпа.

Още щом тя изтрополи през портата, Хек извика от кулата. Старецът сочеше към Великия източен път.

— Конници! — изкрещя той. — Много конници. Изглеждат въоръжени.

Нобул се загледа натам. Отначало не видя друго, освен безкрайния път, който се спускаше към брега. Вероятно зрението на Хек вече отслабваше. На стареца понякога му се привиждаха разни неща. Но после Нобул наистина забеляза нещо, което се развяваше на морския бриз — флаг.

Тъкмо щеше да дръпне Антон и да хукне навътре, за да им каже да затворят портата, когато Килгар се присъедини към тях и се загледа в далечината с присвити очи. Първият ездач вече се виждаше добре, бронзовата му броня блестеше, флагът се вееше високо — макар че не можеха да различат какво е изобразено на него.

— Какво мислиш, Линкон? — попита Килгар, все още не знаеше истинското му име. — Дали се задават проблеми?

Нобул нямаше представа, но не биваше да рискуват.

— Трябва да затворим портата, после да задаваме въпросите от стената. Ако идват с мир, ще ни разберат. Ако не, поне няма да ни сварят по бели гащи.

Килгар явно беше съгласен.

— Затворете портата — излая той, щом влязоха вътре. Нобул го последва по каменните стълби на кулата към бойницата, която гледаше към Великия източен път. Хек още стоеше там и се взираше в далечината. Изглеждаше някак радостен.

— Защо си толкова щастлив? — попита го Нобул.

Раменете на Хек се раздвижиха от тих смях и той посочи на изток с кокалестия си пръст.

— Не знаеш ли кои са?

Нобул се вгледа, заслонил очи срещу яркото слънце. Макар че беше студено и вятърът се носеше от Мидралско море като леден дъх, слънцето грееше ярко. От тази висока позиция виждаха по-ясно процесията. Все повече знамена се появяваха в далечината и не след дълго Нобул вече различаваше няколкостотин ездачи. Не можеше да ги преброи точно, но всички бяха въоръжени, шлемовете им сияеха, а знамената се вееха на бриза.

— Да не са наемници? — попита Нобул.

Хек поклати глава.

— Виж им знамената — може би зрението му не беше чак толкова слабо.

Дори когато приближиха, Нобул не успя да прочете надписите по знамената, които плющяха на вятъра, но различи…

— Драконовата стража — каза Килгар и Нобул видя как на устните му се разлива усмивка. — В името на кръвта на Арлор, това е самата Драконова стража.

Ездачите приближаваха. Нобул се зачуди откъде ли идват. Дори той знаеше легендата за Драконовата стража — легендарен рицарски орден, който щеше да се притече на помощ на Стийлхейвън в най-тежки времена. Е, сега времената бяха тежки, без съмнение.

Всеки рицар имаше бронзова броня, меч и щит, на който бе изковано изображение на излитащ дракон. Шлемовете бяха заострени, а забралата криеха лицата на воините. По раменете на броните и по коленете им имаше плочи, изковани като драконови криле, дори по покривалата на конете личаха същите символи. Драконови криле имаше и на шлема на един от ездачите. Точно той излезе напред и препусна пред колоната. На гърба си носеше огромен меч.

Нобул забеляза странна фигура сред рицарите — младо момче с кафява роба — едва не се усмихна при вида му. То изглежда щеше да се пръсне от гордост, че язди сред такива воини.

Вътре в града пред портата се беше събрала тълпа. Някои от хората се бяха уплашили, че вратата е затворена, а другите бяха най-обикновени шумни зяпачи. Явно мълвата за Драконова стража се беше разпространила бързо и с приближаването на рицарите към градските стени тълпата се увеличаваше.

— Това може да се окаже проблем — каза Килгар, който се взираше в множеството, и извика на Дъстин и Едрик да доведат Върховния командващ.

Сега челото на колоната вече беше навлязло в сянката на портата Лич. Рицарят с крилатия шлем и огромния меч вдигна ръка. Стотиците воини след него спряха почти едновременно.

Килгар се взираше с колебание в тях. Озърна се към Нобул, но той нямаше никаква представа какво да сторят. Преди сержантът да каже нещо, младежът с кафявата роба се провикна отдолу:

— Ами… бихте ли отворили портата? Мисля, че ни очакват.

Беше почти смешно този малък келеш да говори от името на цяла колона страховити воини.

Килгар се обърна към Нобул и рече през зъби:

— Давай. Отвори проклетата порта.

Нобул забърза надолу да вдигне дървените резета, които залостваха портата. В кулата имаше решетка, която бързо можеше да се спусне в случай на обсада, но не беше използвана от десетилетия. Той знаеше, че тя не след дълго ще им потрябва, но сега портата беше отворена и Нобул се взираше в рицарите, чийто водач пък се взираше в него, все едно виждаше лайно на подметката си.

Без да каже и дума, първият рицар пришпори жребеца си и стотиците воини отново потеглиха като един. Когато минаваше покрай Нобул, младежът с робата каза „Благодаря“ и се усмихна срамежливо.

Тогава Нобул го позна. Беше го срещнал преди седмици, в Параклиса на Таласъмите. Спомни си как това младо, покрито с прах лице се взираше в него, когато той вдигна поглед от сгърченото тяло на Дени.

Което и да беше това момче, явно бе много оправно.

— Добре, да им разчистим път — каза Килгар, който беше слязъл от кулата след Нобул. Момчетата от Кехлибарената стража започнаха да разпъждат тълпата. Старият Хек не беше от голяма полза, но пък Билгот го биваше точно за тази работа, вряза като таран тлъстото си тяло през множеството и избутваше зяпачите от пътя си. Нобул, Антон и Килгар също правеха всичко по силите си, но не постигаха голям успех, защото мълвата се беше разнесла чак до Източната порта и хората се събираха да видят как легендарната Драконова стража се връща отново в Стийлхейвън.

След малко в другия край на тълпата настана някаква суматоха, множеството внезапно се разтвори пред тях и Нобул видя Дъстин, Едрик и Върховния командващ. Той водеше свой отряд Зелени куртки, които зинаха от изумление, когато видяха колоната бронзови рицари да си пробива път по улиците на града.

— Значи не ни излъгахте, а, момчета? — рече Върховният командващ, като се взираше в ездача начело.

Рицарят го погледна през крилатия си шлем. Нобул видя прилежно оформената брада и втренчените му очи.

— Аз съм лорд-маршал на Драконовата стража и идвам при кралицата — каза той. И това беше. Седеше на коня и ги гледаше с очакване, сякаш беше херцогът на проклетия Валдор и те трябваше да опънат червен килим пред него.

Върховният командващ се пищиса, не знаеше какво да стори.

— Ами… трудно ще се уреди аудиенция при кралицата толкова бързо — каза накрая.

— Повярвайте ми, тя ще си освободи време за нас — каза лорд-маршалът и Нобул беше склонен да се съгласи; като нищо щеше да си освободи.

Преди Върховният командващ да намери някое друго извинение, от тълпата се появиха неколцина от Стражата на Скайхелм. Не изглеждаха изненадани, сякаш бяха очаквали Драконовата стража.

— Последвайте ни — каза първият от тях. — Дворецът е…

— Знам пътя, синко — отвърна лорд-маршалът и пак пришпори леко коня.

Нобул остана на мястото си, докато рицарите минаваха покрай него. Не успя да ги преброи точно, но бяха поне двеста души. Недостатъчно, за да спрат хуртите сами, но пък добре дошло попълнение за защитите на града, откъдето и да го погледнеш. Надяваше се да види мутрите на онези свирепи копелета, когато осъзнаят, че ще се изправят пред най-великите рицари на света.

— Това не се вижда всеки ден, нали? — каза Хек, докато гледаха как и последните конници изчезват в далечината към Квартала на Короната, следвани от ликуващата тълпа.

Нобул само поклати глава.

По-късно, в казармите, след като беше оставил оръжието си в арсенала и събличаше зелената си куртка, Килгар го гледаше с единственото си око. Беше очевидно, че иска да го заговори, но може би чакаше Нобул да го попита какво иска, но пък Нобул не беше от хората, които започваха разговори.

Спогледаха се за миг и Килгар пое дълбоко дъх.

— Хубаво е, че дойдоха… Драконовата стража имам предвид.

— Аха, сигурно — рече Нобул.

След малко Килгар пак пое дъх.

— Ще е скоро, нали знаеш. Пак ще е същото като при Портата. Кръв и пикня. Крясъци и викове. Сигурно се сещаш какво ни чака?

Нобул кимна, макар че според него може би щеше да е по-лошо. При Портата на Бакхаус те можеха да отстъпят, а тук зад гърба им беше единствено морето. Той плуваше добре, но се съмняваше, че ще се добере чак до Дравистан.

— Ще се справим — отвърна. — Вече успяхме веднъж.

— Естествено. И ще оцелеем да разказваме.

Пак мълчание, но този път Килгар пристъпи напред и се наведе, сякаш не искаше друг да ги чуе, макар че бяха сами.

— Не беше твоя вината — каза той. — Можеше да се случи на всеки от нас. Всеки от нас можеше да е там онази нощ. Всеки от нас можеше да умре на онова място.

— Знам — каза Нобул, не беше много сигурен, че иска да води този разговор.

— Дени много ти се възхищаваше. Сигурно е бил доволен, че ти си до него… накрая.

Това заболя. Нобул не мислеше, че Дени би му благодарил, че го остави да падне. Но какво да каже? Нима трябваше да се раздрънка пред Килгар и да му разкаже истината? Да му каже, че Дени е прострелял неговото момче? Че е искал да накаже малкото копеле и когато му се удаде тази възможност, нарочно го остави да падне от ръба?

Казват, че помага, ако излееш мъката си пред някого. Нобул не беше убеден в това. Така или иначе нямаше какво да каже на Килгар. Да, чувстваше вина, но това си беше негова вина и той щеше да си я носи.

Преди да се наложи да отговори нещо обаче, влезе Антон. Безрадостен, както винаги, той ги огледа за миг, после свали куртката и шлема си.

— Просто помисли за това — каза Килгар и потупа Нобул по рамото с единствената си ръка. — Ако искаш да поговориш с някого, аз съм насреща.

Мамка му, ако Килгар още имаше две очи, вероятно щеше и да му смигне. Нобул не беше съвсем сигурен дали харесва тази му страна. Предпочиташе го, когато беше твърд като камък и всяваше страх. А не в ролята на изповедник.

Килгар излезе и Нобул се позабави, за да му даде достатъчно време да се махне от казармите, преди и той да си тръгне. Дотогава Антон вече беше оставил оръжието си и униформата и тръгна с него. Вървяха един до друг, Антон вдигна очи и се усмихна. Това беше нещо ново. Нобул не го беше виждал да се усмихва, откакто постъпи при Зелените куртки.

Да не би всички да откачаха?

— Ами… какво ще кажеш за една биричка, Линкон?

Да, точно това му трябваше. Като че ли половината от Кехлибарената стража изгаряха от нетърпение да седнат и хубаво да си поговорят с него за нещата от живота.

— Не, благодаря.

Антон сякаш посърна и пак доби обичайния си нещастен вид, което накара Нобул да се почувства още по-зле. Това беше негов другар, брат по оръжие и той не би трябвало да отказва да пие бира с него.

Голям си тъпак, Нобул Джакс.

— Е, добре. Може да ударя една — каза го, преди да успее да се спре. Но какво толкова? Бяха минали месеци, откакто не беше близвал алкохол. Месеци, откакто си бе позволявал да се отпусне. Може пък да му бе дошло времето. Може би дори го беше заслужил. След няколко дни нямаше да има шанс да прави друго, освен да се бие. Най-добре си поживей, докато можеш.

— Знам едно място — каза Антон, който веднага се разведри. Нобул не познаваше тази му страна. Определено му харесваше повече от неподозираната загриженост и деликатност на Килгар.

Те тръгнаха към Северната порта, покрай порутени къщи и по студени улици, калната земя беше замръзнала като камък. Това беше подходящо време от годината да бродиш из Квартала на Северната порта, ако изобщо имаше подходящо за това време. Поне студът притъпяваше смрадта.

Нобул започна да се пита дали Антон изобщо знае накъде върви.

— Сигурен ли си, че това е пътят?

— Да, не е далече, Нобул. Наблизо е.

— Добре. Щом казваш.

Антон го поведе по една алея, но тя не изглеждаше като място, където би се намирала свястна кръчма. Всъщност не приличаше на място, където би се намирало каквото и да е свястно нещо, но кой беше Нобул, че да се оплаква. Антон не беше побойник. Едва ли го водеше към дупка на главорези.

При тази мисъл се смръщи, защото внезапно осъзна, че току-що Антон го беше нарекъл „Нобул“.

И той му беше отговорил.

Преди да успее да продума, нещо го халоса по тила, всичко се размаза пред очите му и той падна на коляно, но не изгуби съзнание.

— Удари го пак — рече някой паникьосан и отчаян, че не го бяха повалили в несвяст.

Нобул се извърна замаяно, олюля се и видя сопата, която пак се спускаше отгоре му. Бягащи стъпки изтрополиха към него по замръзналата земя и той разбра, че няма много време. Наведе се напред, заби глава в мъжа със сопата и го изблъска назад, но политна отново и преди да се изправи, някой нахлузи торба на главата му.

Дърпаха го, влачеха го, затягаха торбата на главата му.

— Удари го, мамка му! — изпищя друг глас, дори по-трескав от първия.

Нобул отстъпи назад, блъсна се в онзи, който държеше сопата, и опита да го запрати към стената, но се препъна. Нещо се стовари на рамото му, беше дървено — вероятно друга сопа. Той изръмжа вбесен, готов за следващия удар. Когато той дойде, Нобул изрита силно и някой изпищя. Той сграбчи торбата и се опита да я смъкне от главата си.

— Помогнете ми, мамка ви! — изкрещя някой отзад. — Тоя е силен като шибан вол!

Нобул докопа нечия китка и я издърпа рязко напред. Торбата се разхлаби на врата му, когато извлече човека пред себе си, удари го два пъти с юмрук и чу как той изхриптя.

Преди да свали торбата обаче, нещо се стовари с трясък върху главата му и го повали на земята.

Последното, което чу, бяха ударите, които се забиваха в тялото му…

Десет

Тя беше на четири крака и повръщаше, от устата ѝ се бе проточила дълга струя жлъчка, която се полюляваше упорито, сякаш не искаше да се откъсне и да пльосне в легена пред нея. Дългите червени къдрици на Джанеса висяха в легена и се топяха в повърнатото, но не я беше грижа.

Искаше само да се свършва с това.

Ръката ѝ посегна към корема. Усещаше го през роклята — издута плът, която сякаш се беше втвърдила. Не след дълго и други хора освен Нордейн щяха да забележат… ако вече не бяха забелязали.

И какво щеше да стане тогава? Как щяха да го приемат в двора? Половината от придворните вече я презираха, желаеха властта ѝ, чакаха я да се провали, за да се възползват от предимството. А дали другата половина щяха да ѝ останат верни, когато се разбереше истината?

Кралицата Курва, така щяха да я наричат. Придворните щяха да се подсмихват, да клюкарстват зад гърба ѝ. Кой е бащата? Кой може да бъде — чух, че ляга с всеки, който ѝ подари червена роза или ѝ говори сладки приказки. Трябва да е младият лорд Рейлан Логар, чух, че бил доста напорист. Не, говори се, че е Леон Магрида, макар че тя отказва да се омъжи за него.

Все пак не я интересуваха придворните. Интересуваше я народът на Стийлхейвън, нейният народ.

Дали щяха да решат, че е предала доверието им? Дали щяха да изгубят вяра в нея?

Кралица Курва или девица, желанието ѝ да стори най-доброто за тях оставаше неизменно. Тя трябваше да поведе Стийлхейвън срещу тирана, който щеше да нахлуе и да опустоши града; щеше да се бие до победа — в каквото и състояние да беше.

Джанеса се надигна нестабилно от пода и седна на леглото, облекчена, че гаденето отминаваше. Как ли изглеждаше — разрошена и изпотена като тлъст пияница. Външният ѝ вид обаче беше най-малката ѝ грижа.

Какво да направи?

Дали да си намери съпруг, и то бързо? Беше решена да управлява сама, но детето в нея усложняваше нещата и сега вариантите ѝ изглеждаха доста ограничени.

Дали да се омъжи за Леон Магрида? Дали щеше да я иска сега, когато беше бременна? Или да се опита да го заблуди? Но какво ѝ ставаше? Мнението на Леон не беше от значение — баронеса Магрида би сграбчила всяка възможност да се докопа до Стоманената корона, дори като ожени сина си за евтина курва.

Не.

Това беше отчаяние. Защо изобщо обмисляше брак с мъж, когото презираше? Дори само при мисълта за това цялата настръхваше. Тя нямаше да се отдаде на друг мъж, докато Река още беше жив… някъде там.

За миг я обзе паника. Дали все още я чакаше? Дали щеше да се върне? Дали щеше да я прегърне отново? Дали щеше да я отведе оттук?

Джанеса тръсна глава.

Това бяха глупости. Друг живот, за който бе мечтала. Но вече беше невъзможен. Джанеса Мастрагал не можеше да избяга нито от Стийлхейвън, нито от страховитите си отговорности.

Тревогите, че ще роди без брак, трябваше да почакат. Армията ѝ на север беше претърпяла поражение. Хуртите щяха да са пред вратите на Стийлхейвън до няколко дни. Амон Туга идваше.

Докладваха ѝ, че е пристигнала Драконовата стража, макар че те едва ли щяха да могат да спрат десетки хиляди хурти. Целият град трябваше да се включи в борбата — народът трябваше да се обедини срещу безмилостния враг. Те имаха нужда от маяк, около който да се съберат, и Джанеса бе решена да е пътеводната им светлина.

Но ако се самосъжаляваше, нямаше да опази града.

Изправи се решително и точно тогава на вратата се почука. Знаеше, че е Нордейн. Гувернантката ѝ напоследък беше по-грижовна от всякога, но се въздържаше да дава съвети. Тя знаеше, че Джанеса сама ще открие пътя си.

Джанеса я пусна вътре. Нордейн остави малко храна до нея и се наведе да отнесе легена с повръщано. Всеки ден ѝ носеше храна, макар че Джанеса обикновено отказваше да я яде.

Нордейн изми тялото на кралицата от потта. После изплакна косата ѝ от повръщаното, преди да се заеме с тоалета ѝ. Накрая ѝ помогна да облече роклята, която кралицата носеше в тронната зала. Тя беше обикновена, аскетична като залата и трона, от който управляваше.

Накрая Джанеса излезе от покоите си, а отвън, както винаги, я чакаше нейната стража. Каира изглеждаше строга и готова да изпълни дълга си. Мерик бе по-небрежен, но се изпъна, щом видя кралицата.

Макар и още несвикнала с тях, Джанеса се чувстваше сигурна в присъствието им. Каквото и да си помислеха за нея в града или в двора, поне докато те бяха до нея, не я грозеше опасност.

Тръгнаха по коридорите към главната зала, където я чакаше Одака. Тронната зала беше празна, нямаше жива душа, а Одака изглеждаше разтревожен.

— Какво става днес? Къде са всички? — попита Джанеса.

Одака пристъпи напред.

— Преди да се заемем с обичайните дела, Ваше Величество, има нещо друго, което изисква неотложно вниманието ви. Не ви съветвам да проведете обичайната аудиенция. Въпросът е особено деликатен.

Джанеса беше объркана. Всички държавни дела, освен по военните въпроси, се уреждаха публично. Какво изискваше подобна потайност?

Одака продължи:

— Пристигна пратеник от търговската компания „Бяла луна“. Визитата му е от изключителна важност.

Джанеса определено разбираше това. Компанията беше в съюз с Лигата на банкерите — могъща организация с членове от много народи отвъд Мидралско море, която може би държеше ключа към оцеляването на града. Ако успееше да ги убеди да я подкрепят с пари, Свободните легиони щяха да се стекат под знамето ѝ.

— Сега ли трябва да се видя с него? — Джанеса не очакваше с нетърпение пазарлъците за бъдещето на града и страната ѝ, но знаеше, че се налага. Този човек щеше да преговаря единствено с нея и не би приел посредник. Това беше нейно задължение.

— Той пристигна неочаквано, Ваше Величество, и настоява да го приемете незабавно.

Този пратеник не беше крал, вероятно не беше и благородник, но щом Одака бе готов да го приеме, значи наистина беше много могъщ.

— Добре, ще говорим с него — каза Джанеса.

— Ще го доведа, Ваше Величество. Но помнете, че няма да даде лесно парите. Очаква ни дълъг и труден танц. Игра на стратегия, така да се каже. Не приемайте нищо, докато не сме напълно сигурни какво иска в замяна.

Джанеса кимна.

Одака излезе да доведе пратеника, а тя седна на трона. Мерик и Каира застанаха от двете ѝ страни. Внезапно ѝ прилоша отново, но нямаше какво да стори. Знаеше, че този човек вероятно държи ключа към оцеляването на града ѝ. Надяваше се само да не поиска твърде висока цена за него.

Одака скоро се върна начело на малка процесия. До него беше канцлерът Дуркет, който дрънкаше за историята на Скайхелм и причината, поради която тронната зала бе толкова аскетична. Джанеса не обърна никакво внимание на съветниците си, концентрира се върху човека, когото въведоха в залата.

Изглеждаше съвсем безобиден. Малко под среден на ръст, със смугла кожа. Главата му беше плътно увита с кърпа. Носеше обикновена черна роба и криеше ръце в ръкавите си. Когато се приближи, Джанеса видя, че очите му са очертани с черен туш, което му придаваше женствен вид, въпреки че тънкият мустак и брадата, които обрамчваха устата му, определено показваха, че е мъж.

Зад него вървяха четирима души, вероятно личната му охрана. Бяха с бръснати глави и еднакви червени туники и панталони, които рязко контрастираха с тъмната им кожа. Нямаха оръжия.

Спряха пред стълбите към трона и Одака обяви:

— Азаи Дравос от търговска компания „Бяла луна“.

Дравос наклони глава, но гримираните му очи се вгледаха твърдо в Джанеса.

— Моите почитания, великолепна кралице? — рече той със силен акцент. — Мога ли да кажа, че красотата ви е била силно подценена. Виждал съм кралиците на всички източни народи, но вашата красота е несравнима.

Джанеса се съмняваше в това, но все пак се усмихна.

— Ласкаете ме, Азаи Дравос. Добре дошли в моя град. Надявам се престоят ви да е приятен.

— Великолепен град! Ще ми се да можех да остана по-дълго и да се насладя на чудесата му.

Да, сигурна съм, че би искал да останеш, докато градът е под обсада. Ще е много вълнуващо.

— Поне ще можете да се насладите на двореца, нали? Канцлер Дуркет ще се погрижи вие и хората ви да бъдете настанени в най-хубавите стаи.

Азаи Дравос се усмихна, но на лицето му се появи смущение.

— За мое огромно съжаление няма да мога да остана, Ваше Величество. А сега, ако позволите, нека преминем към целта на посещението ми…

Джанеса усети как стомахът ѝ подскочи. Той поемаше инициативата, а тя трябваше да запази контрола над ситуацията. Определено искаше парите му, и то бързо, но не можеше да му позволи да диктува преговорите.

— Нищо подобно — каза тя бързо, — не искам и да чувам. Дуркет, погрижи се гостите ни да получат всички удобства, които дворецът може да предложи.

— Но…

— Не искам и да чувам — Джанеса се опита да вложи заповедна нотка в думите си и се изненада приятно от резултата. — Идвате отдалече. За каква ще ме помислят хората, ако не ви предложа гостоприемството си?

Азаи Дравос изглеждаше подразнен, но издържа на погледа ѝ и се усмихна. Беше играл тази игра много пъти.

— От името на търговска компания „Бяла луна“ ви благодаря за щедростта, Ваше Величество, и очаквам с нетърпение възможността да поговорим… съвсем скоро.

Без да изчака позволение, той отстъпи с поклон, следван от хората си. Когато излезе с Дуркет, който продължи да бръщолеви по коридора, Одака пристъпи напред и кимна одобрително.

— Много добре, Ваше Величество. Но няма да можете да го отлагате безкрайно, а и нямаме време за това. Предлагам да му дадете лична аудиенция, след като се настани. Засега той държи всички козове, знае, че сме отчаяни, и може да поиска почти всичко.

— Какво, например?

Одака поклати глава.

— Много неща: промяна на лихвата по заема или бъдещи търговски сделки, които са в полза на господарите му. Може дори да настоява да стане постоянен представител на компанията в двора ви. Ако не се срещнете насаме с него и не се опитате да му влезете под кожата, без съмнение няма да отстъпи от позициите си.

— Но какво можем да си позволим да им дадем? Прав си; няма много време за преговори и маневри, за да го накараме да сключи разумна сделка — положението не беше обещаващо. Тя трябваше да се държи като комарджия и да заложи съдбата на града си.

— Трябва да сме готови да заложим почти всичко, за да спасим града. Всяка сделка с член на Лигата на банкерите ще ни коства много. Но трябва да го направим, Ваше Величество.

— Значи нямаме избор, така ли? — каза тя, сякаш на себе си.

Единадесет

Мерик стоеше вляво от нея, вляво от огромния каменен трон. Едва не се засмя, когато застана за първи път там, до трона в огромната зала, за да пази кралицата. Само преди месец-два си пробваше късмета по улиците: ходеше по курви, пиеше и играеше хазарт. Накъдето и да се обърнеше, виждаше само врагове и оцеля единствено благодарение на късмета си.

Сега беше в двореца Скайхелм, с оръжия и броня, избран за охрана на най-могъщата жена в Свободните държави.

Дори той трябваше да признае, че се справи адски добре. Каира стоеше вдясно от кралицата — строга и непроницаема. Това беше дълг, за който тя беше напълно подготвена. Мерик знаеше, че ако се наложи да даде живота си за момичето, което седеше между тях, Каира, няма да се замисли.

Е, поне един от тях беше готов на това.

През последните няколко дни беше гледал как кралица Джанеса председателства уверено събранията в тронната зала. В началото това го изненада, но пък не знаеше какво е очаквал. Когато я срещна за първи път, тя му се стори наивно дете, хвърлено сред акулите, но вече ѝ се възхищаваше как се справя с проблемите — винаги спокойна и дипломатична, винаги сдържана. Ако на него му се наложеше да се оправя и с половината от тези алчни, шумни копелета, със сигурност щеше да прати повечето от тях по дяволите.

За чужденеца обаче определено имаше лошо предчувствие. Нещо в този Азаи Дравос не му харесваше и не ставаше дума само за парфюма му. Мерик изпита облекчение, когато копелето се изниза.

След като Дравос излезе, стражите при входа на тронната зала пропуснаха обичайната сбирщина от скимтящи тъпаци. Мерик още не беше решил кой от тях му е най-противен, но скоро щеше да го установи.

Лорд-губернатор Аргус от Копъргейт започна да кърши ръце. Вече беше молил десетина пъти за помощ, макар че бе очевидно, че хуртите са се устремили на юг и нямат намерение да обсаждат града му. Оставаше пълна мистерия защо изобщо е тук — щеше да е в по-голяма безопасност зад стените на града си, отколкото в Стийлхейвън. Може би просто се мотаеше наоколо за забавление. Или за да види какво може да докопа, след като всичко отиде по дяволите.

Генерал Хоуки стоеше наблизо. От няколко дни той беше в двореца, оставил командването на армиите на север на херцог Банън Логар. Твърдеше, че дошъл да се погрижи за защитата на крепостните стени преди предстоящата обсада, но Мерик ясно виждаше, че е изморен. Вероятно беше дошъл, за да се отърве от безкрайните сражения — за разлика от маршал Фарен, който сякаш нямаше търпение да се върне на бойното поле. Водачът на Рицарите на Кръвта беше страховит човек и по бронята му гордо личаха следите от сраженията. Едното му, прорязаното от белег, око понякога потрепваше, сякаш нещо беше влязло вътре и го дразнеше. Фарен не криеше презрението си към Стражата на Скайхелм, старото съперничество още беше живо. За щастие, Мерик не беше ставал обект на прословутия му сприхав нрав. Поне засега.

Разбира се, до стълбите към каменния трон стоеше Одака Дуур. Мерик още не беше успял да го прецени; това абаносово лице трудно се разчиташе, макар че Мерик го биваше да преценява хората. Съветникът изглеждаше предан и като че ли бе решен да пази кралицата също като Стражата. Каква беше ползата му от това само времето щеше да покаже.

Една лесна за разчитане личност обаче тъкмо беше застанала пред Одака в подножието на стълбите. Сенешал Роган беше доста неприятен тип и Мерик нямаше представа защо го търпят тук. Ако зависеше от него, щеше да го затвори завинаги в някоя от тъмниците му за мъчения, далеч от свестните хора, или поне щеше да го накара да си върши работата, без да се появява. Господарят на Инквизицията се усмихваше и умилкваше, но имаше нещо твърде услужливо в маниера му. Мерик бе живял достатъчно на улицата, за да може да го забележи. Никой не беше толкова щедър и себеотрицателен — особено човек, който си изкарва хляба като измъчва хора. Всеки път щом това мазно копеле си отвореше устата, Мерик настръхваше и ръката му посягаше към меча. Джанеса слушаше внимателно Роган, но невинаги следваше съвета му и Мерик се надяваше да продължи в същия дух.

Събралите се придворни се обърнаха към мъжа, който влезе в тронната зала. Той беше доста странен екземпляр, беше облечен с кожи, на гърба си имаше лък, а на колана — секира и нож. Трудно можеше да се прецени възрастта му, защото лицето му беше обветрено и загрубяло, а косата сивееше, но той вървеше стабилно като много по-млад мъж въпреки лекото накуцване.

Коленичи пред трона и сведе глава, сякаш напълно искрено.

— Обан Халфуирд, Пазител на Севера, Ваше Величество — каза той, гласът му беше груб като лицето. — Нося вести от бойното поле.

— Станете, Обан Халфуирд, и ни кажете новините — отвърна Джанеса.

Пазителят се изправи нестабилно и тогава годините му проличаха, нещо изпука в коляното му, дъхът му излизаше накъсано.

— Не са добри, Ваше Величество. Херцог Логар заповяда пълно отстъпление. Три дни се опитвахме да ги удържим при моста Дийпрън, но изгубихме твърде много хора. Шибаните хурти не се отказват… извинете, Ваше Величество — замълча, сякаш беше извършил страшно престъпление.

— Продължавайте.

— Няма много друго за казване. Ако Свободните легиони не ни помогнат, разполагаме само с воини от Валдор, Дрелдун и Стийлхейвън. Не са достатъчно. Почти четирийсет хиляди хурти са се отправили насам, а нямаме с какво да ги спрем, освен с молитви и проклятия, Ваше Величество. След няколко дни ще са пред вратите на града.

Той замълча и се огледа, сякаш очакваше, че някой ще се приближи и ще го удари заради лошите новини. Вместо това кралица Джанеса му се усмихна.

— Оценявам усилието ви да ми донесете бързо новините, Обан Халфуирд.

— За нищо, Ваше Величество — отвърна той смутено.

Отстъпи назад, готов да си тръгне, но прозвуча глас:

— Къде е Логар сега?

Маршал Фарен се взираше в Пазителя и лявото му око потрепваше неудържимо.

— Ами… на около пет дни на север, милорд. Хуртите спряха при Дийпрън, за да опожаряват и грабят. Нашата армия е на трийсет левги южно от тях.

— Каква е числеността ѝ сега? — попита генерал Хоуки. Опитваше се да звучи властно като Фарен, но не му се получи.

— Може би към осем хиляди, може би шест. Трудно е да се каже, нямахме време да преброим мъртвите и ранените, защото хуртите бяха по петите ни — дори Мерик усети горчивината в думите му. Дали заради мъртвите другари, или от презрение към генерала, който беше изоставил хората си и бе дошъл на сигурно място в града.

Одака Дуур се обърна към кралицата.

— Трябва да изпратим един от Свободните легиони, за да ескортира армията на връщане от бойното поле. Не можем да рискуваме да избият воините ни, преди да са имали шанс за отстъпление.

Сенешал Роган вдигна ръка преди кралицата да отговори.

— Това може да се окаже трудно — говореше с усмивка. Дори когато изричаше лоши новини, тази гнусна усмивка не слизаше от лицето му и на Мерик му се искаше да забие юмрука си чак в гърлото му. — Свободните легиони още не са получили заплащане. Слънчевото братство и Свещените щитове няма да си мръднат и пръста, докато не им се плати напълно. Среднощните соколи заплашват да напуснат града до два дни, ако не си получат парите.

— Тогава да им се плати — каза лорд-губернаторът Аргус, макар че Мерик нямаше представа какво общо има той с всичко това.

— С какво? — попита генерал Хоуки. — Хазната е празна!

Това като че ли накара всички да замлъкнат. Ако хазната наистина беше празна, значи сериозно бяха загазили.

— Уредили сме среща, след която хазната ще се напълни — каза Одака. — Не се тревожете за това. Сенешале, съобщете на Свободните легиони, че плащането им е гарантирано.

Сенешалът отново се усмихна.

— Те са наемници. Опасявам се, че не се интересуват от гаранции. Вярват само в звъна на монетите. Нищо друго няма да ни осигури тяхната преданост.

Мерик видя как Джанеса се размърда на трона до него. Това беше нейната тронна зала, в която трябваше да взима свои решения, подпомагана от надеждни съветници, а те в момента се дърлеха като деца.

— Щом няма да се бият за Короната доброволно във времена на най-голяма нужда, тогава да ги принудим да се бият — излая маршал Фарен. — Ние мобилизирахме наемници преди Портата на Бакхаус. Можем да го направим и сега.

— Мобилизирахме бивши наемници, които бяха поданици на Свободните държави, маршале — отвърна Роган. — И пак им се плати от Короната.

Генерал Хоуки поклати глава.

— Това е безумие. Ако Каел беше тук, щеше да ги накара да се бият, без значение дали го искат.

Мерик чу как Джанеса ахна при споменаването на баща ѝ — при намека за нейната неспособност. Пръстите ѝ стиснаха каменните подлакътници на трона, но тя остана седнала, макар че сигурно ѝ идваше да стане и да им се разкрещи. Все пак нещо я удържаше.

Прииска му се да ѝ помогне, но предположи, че ако извади меча си и нареди на всички да млъкнат, тя няма да е много доволна.

— Всичко е под контрол — каза Одака. — Кралицата много скоро ще се срещне с човек, който ще осигури парите.

— Така ли? — каза Аргус. — Колко успокояващо. И какво ще му предложи в замяна? Какви гаранции ще му даде за тази инвестиция? Градът може да се превърне в пепелище до няколко дни. Кой ще ѝ заеме пари? Вероятно трябва да попитаме нея?

Аргус се обърна в очакване, а Мерик усети, че ръката му пак полита към дръжката на меча. Изглежда, беше по-предан на Джанеса, отколкото си мислеше. Или просто му се искаше да сграбчи този надут задник и да го научи на обноски.

За щастие, Мерик не беше единствен в това отношение.

— Затваряй си проклетата уста, копеле — извика Обан Халфуирд, който почти бе измъкнал ножа от колана си.

Аргус отстъпи крачка назад и се озърна към стражите за подкрепа. Те обаче останаха невъзмутими.

Мерик видя как Джанеса се наведе напред, вероятно за да нареди да накажат Аргус или да укроти Халфуирд. Така и не стана ясно.

Капитан Гарет влезе устремено в тронната зала в пълно бойно снаряжение, като стискаше шлема си под мишница. Всички утихнаха и се втренчиха в него. Придворните отстъпваха от пътя му към трона. Отвън се чуваше тропот на маршируващи крака.

Те влязоха.

Вървяха в колона по двама, бронзовите брони блестяха, лицата бяха скрити под гравираните шлемове. Първите двама носеха знамена, на които беше изобразен червен крилат дракон на зелено поле. Зад тях маршируваха повече от стотина рицари. Първите двама коленичиха и останалите бързо ги последваха, един по един, като колона от падащи книги. Мерик се възхити на дисциплината им.

Още трима рицари с бронзови брони влязоха в голямата зала. Първият имаше масивен крилат шлем и на гърба си носеше огромен меч. Зад него вървяха още двама воини с бронзови брони, раменете на единия от тях бяха покрити с бялата кожа на огромен звяр.

Гарет изчака воините да спрат пред кралицата, после коленичи пред трона и сведе глава.

— Ваше Величество. Позволете да ви представя Драконовата стража и техния лорд-маршал.

— Ваши слуги до смърт, Ваше Величество — обяви воинът с крилатия шлем.

Имаше нещо в този глас. Мерик разпозна нещо в заповедния тон. Но не, не можеше да бъде…

— Известиха ни за пристигането ви и сме благодарни за помощта ви, лорд-маршале — отвърна Джанеса. — Сигурна съм, че капитан Гарет ще се погрижи да имате всичко необходимо.

— Така е, Ваше Величество — поклони се Гарет. — Те ще бъдат настанени в казармите на Скайхелм с всички привилегии, които се полагат на моите стражи.

Мерик видя гордостта, изписана на лицето му. Всички знаеха легендите за Драконовата стража — за подвизите им по време на Драконовите войни, как са прогонили таласъмите и за Отбраната на Кървавите острови — но Гарет сякаш се държеше с тях като със стари приятели.

— Така ли? — обади се внезапно маршал Фарен и пристъпи напред. — Значи ще поканим тези… мъже да се хранят на масата ни просто така? Те може да са шпиони на елхарима. Кой ще гарантира за тях?

— Аз — изрева гневно Гарет, неприязънта му към Фарен и Рицарите на Кръвта беше повече от очевидна. Но лорд-маршалът на Драконовата стража вече пристъпваше напред.

— Ние сме тук за благото на града. Дойдохме да защитаваме жителите му и кралицата. Ако искахме да навредим, нямаше ли вече да сте разбрали за това?

Фарен се обърна нетърпеливо към кралицата.

— Настанете ги в градските тъмници заедно с останалите наемници. Не в Скайхелм. С какво са заслужили тази чест?

— Наистина — обади се и генерал Хоуки, малко колебливо. — Не знаем нищо за тези мъже.

— Но ние знаем много за вас — каза лорд-маршалът. — Знаем, че сте оставили хората си да бъдат избити. Знаем, че и двамата сте изоставили армиите си на север, за да се върнете и да се криете тук като плъхове. Не ми говорете за „чест“, защото вие нямате такава.

— Затваряй си устата, куче! — избухна Фарен и пристъпи заплашително напред.

Лорд-маршалът не помръдна, но воинът вдясно от него, онзи с бялата кожа върху бронята, се изпречи пред Фарен и мечът му излезе наполовина от ножницата.

— Още една крачка и ще отрежа шибаното треперливо око от главата ти — каза той и въпреки че не си мереше приказките пред кралицата, Мерик реши, че много му допада.

Фарен се втренчи в рицаря и окото му запотрепва още по-силно, но той не пристъпи напред.

Лорд-маршалът тръгна към кралицата и свали шлема си.

Щом видя лицето му, на Мерик му призля. Почувства се жалък. Допика му се. Прииска му се да избяга. Заля го порой от детски спомени. За наказания. За обучение… безкрайни тренировки… как не успяваше да свърши нищо както трябва.

— Ваше Величество — каза лорд-маршалът. — Казвам се Таник Райдър. Бях капитан в Стражата на Скайхелм. Преди почти двайсет години ме изпратиха да възстановя Драконовата стража и предишната ѝ слава. И сега се завърнах да защитавам вашия град и вашия живот. Приемете не само думите ми, но и меча ми.

Той издърпа с метално стържене огромното острие от ножницата на гърба си. Мерик видя как Каира се напрегна от другата страна на трона и ръката ѝ посегна към дръжката на меча, но лорд-маршалът коленичи и положи оръжието на дланите си.

Одака погледна към Джанеса и Мерик пак не можа да разчете изражението му. Не че го интересуваше какво мисли Одака, защото в момента се сражаваше със собствените си демони. Демони от миналото, които не можеше да победи с никакви оръжия. Демоните на съжалението. Демоните на гнева. На мъката и загубата.

Отново се превърна в онова изоставено и уязвимо дете, а мъжът, който беше виновен за всичко, беше точно тук. Мъжът, който трябваше да го защитава преди толкова много години, сега стоеше само на няколко крачки от него.

— Лорд-маршал Райдър — каза Джанеса и се изправи. — За нас е чест да ви приемем в града. Драконовата стража винаги се е изправяла в защита на Стийлхейвън и Свободните държави. Винаги е защитавала своя народ в най-тежки времена. А сега повече от всякога имаме нужда от помощта ви.

— Тогава ще защитаваме Стийлхейвън до последна капка кръв, Ваше Величество — отговори той, изправи се и прибра меча си.

Поклони се ниско, обърна се и поведе свитата си през коридора, образуван от воините в бронзови брони. Гарет кимна на Мерик, преди да тръгне след тях.

Когато те излязоха, воините от Драконовата стража се изправиха като един, с изумителна дисциплина, обърнаха се рязко и тръгнаха под строй към вратата на тронната зала. Воинът с бялата кожа изостана за миг, полуиздърпал меча си, и се втренчи във Фарен, който му отвърна с изпълнен с ненавист поглед. Когато всички воини излязоха, рицарят с бялата кожа смигна дръзко на маршала на Рицарите на Кръвта, прибра меча си и излезе от залата.

— Това е опасно, Ваше Величество — каза Роган веднага след това, но Джанеса само вдигна ръка.

— Достатъчно. Напуснете залата.

Докато Одака отпращаше придворните, Мерик се взираше смаян в пространството. Явно изумлението се беше изписало на лицето му, защото дори кралицата забеляза, но го разчете погрешно.

— Щастлив обрат на събитията — прошепна тя, докато гледаше как придворните се изнизват от залата.

— Зависи от гледната точка, Ваше Величество — отговори Мерик.

— Вие не мислите ли така?

Мерик я погледна, чудеше се дали да си излее мъката. Тя беше кралица и на раменете ѝ вече тегнеха проблемите на цялата страна, но…

— Сигурен съм, че Драконовата стража ще се бие вярно за вас, Ваше Величество, но не бива да се доварявате на техния лорд-маршал.

— Защо мислите така? — попита тя и в този миг явно се досети.

— Да, Ваше Величество — каза Мерик. — Таник Райдър е мой баща.

Дванадесет

Докато съпровождаше кралица Джанеса от тронната зала, Каира забеляза, че тя стиска юмруци до тялото си и кокалчетата ѝ са побелели. Не биваше да е така угрижена — легендарната Драконова стража се бе завърнала в града. Това беше най-добрата новина след нахлуването на Амон Туга в Свободните държави. Но Джанеса вървеше със смръщено чело по коридорите на двореца.

Тя не се насочи към покоите си, както обикновено, а тръгна към подземията и Залата на Войната. Нареди им да чакат пред малкия вестибюл, отвори вратата и Каира успя да надзърне вътре. Залата беше съвсем празна, ако не се броеше пиедесталът в центъра, на който бе поставен Хелсбайн, легендарният меч на кралете на Стийлхейвън.

Джанеса влезе и затвори вратата след себе си.

След малко Каира започна да се тревожи.

— Какво прави според теб? — попита тя.

— Откъде да знам, по дяволите? — отговори Мерик.

Каира беше свикнала с изразните му средства, но дори за него този отговор бе твърде груб. Все пак не беше време да се чуди какво му става.

— Да влезем ли?

Той я погледна смръщен.

— Ако ще се самоубива, се сещам за по-лесни начини. Трудно ще се обезглави с дълъг четири стъпки меч, макар че съм виждал да опитват.

Каира поклати вбесена глава. Мерик нямаше да ѝ е от полза. Очевидно Джанеса се тревожеше за нещо, но какво можеха да сторят? Беше им наредила да чакат отвън. Все пак Гарет не би приел подобно извинение, ако ѝ се случеше нещо.

В залата нещо издрънча и Каира погледна Мерик, който само сви рамене. Нямаше смисъл да се занимава с него, щеше да влезе.

— Чакай тук — сопна му се тя и отвори вратата.

Джанеса седеше на пода, а древният меч Хелсбайн лежеше до нея. Тя вдигна глава, очите ѝ бяха насълзени.

— Дори не мога да завъртя проклетото нещо — каза тя. — Как ще се бия с него?

Каира затвори вратата и се приближи, за да я изправи на крака.

— Не е нужно да се биете с него, Ваше Величество. Никой не очаква това от вас.

— Но баща ми беше велик воин — каза Джанеса. След като ѝ помогна да се изправи, Каира изтупа полите ѝ и погледна укорително меча. — Как ще предвождам армията си, ако не мога да се бия? Защо някой ще ме следва, ако не мога да ги поведа в битка?

— Крал Каел наистина беше велик воин, Ваше Величество. Но не всички добри владетели трябва да са и военачалници. Вие сте толкова силна, колкото са силни поддръжниците ви, мощта ви идва от тяхната преданост.

Джанеса се замисли.

Мечът лежеше на пода и сякаш парадираше с бляскавото си минало. Беше дълъг четири стъпки и от ефеса до върха му бяха гравирани руни. Дръжката беше стоманена, дълга цяла стъпка и покрита със сложен древен тевтонски мотив. Предпазителят беше от гладка стомана.

— Скоро може да нямам избор — каза кралицата. — Може да се наложи да застана на бойниците и да поведа хората си. Как ще поискам от тях да защитават града, ако аз се крия в двореца?

— Те ще се бият, Ваше Величество. Защото ще се бият и за себе си, и семействата си. За страната си.

— Ще ми се да имах твоята увереност.

Макар че нейната преданост беше безусловна, Каира знаеше, че кралицата с право се съмнява. Мнозина в Свободните държави бяха готови да я заменят с всеки друг заради собственото си оцеляване… или полза. Дори това да означаваше, че ще служат на чужд господар.

Каира видя отчаянието в очите на Джанеса. Тя беше само момиче и куражът я напускаше.

— Тогава трябва да изградим тази увереност — каза Каира и се наведе да вземе Хелсбайн.

Веднага усети огромната му тежест, беше по-тежък от всеки стоманен меч с тези размери. Не проумяваше как Джанеса бе успяла дори да го вдигне. Каира го усещаше тромав в ръката си и зле балансиран. Не можеше да си представи защо воин като крал Каел е носил подобно несъвършено оръжие. Това бе един от Деветте меча, за които се твърдеше, че са изковани от самия Арлор, несравним майстор на мечове, но легендата едва ли беше истина. Въпреки репутацията си, Хелсбайн представляваше просто тежко парче метал.

Все пак това бе наследственият меч на Мастрагал, изкован почти преди хиляда и петстотин години. Той принадлежеше на Джанеса по право и ако тя щеше да носи оръжие, това трябваше да е именно този меч.

— Моля, гледайте, Ваше Величество — каза Каира, вдигна Хелсбайн и показа правилната стойка. — Мечът трябва да се държи с две ръце, дясната да е по-близо до предпазителя. Дръжте го близо до тялото си, дори може да облегнете острието на рамото си, ако е твърде тежко — а този меч наистина беше твърде тежък за Джанеса. — Най-добре издайте левия крак напред, ще подобри баланса ви.

Кралицата я гледаше внимателно, макар да беше очевидно, че никога не е минавала през воинско обучение.

— Опитайте, Ваше Величество — каза Каира и ѝ подаде оръжието.

Джанеса го пое и Каира забеляза, че се справя добре с тежестта му. Когато кралицата се опита да наподоби нейната стойка, мечът изглеждаше почти лек в ръцете ѝ. Въпреки това тя се движеше тромаво, а позата ѝ беше нестабилна.

— Може би първо трябва да опитате с тренировъчно оръжие, Ваше Величество?

— Не — каза Джанеса. — Трябва да се науча и ти ще ме научиш. Нали с този меч ще се бия, защо да се уча с друг?

Каира кимна.

— Разбира се, Ваше Величество.

— Тъй като ще си ми учител, не е нужно да ме наричаш „Ваше Величество“. Казвай ми „Джанеса“.

— Както желаете… Джанеса.

Стори ѝ се странно, някак непочтително, но това беше желанието на кралицата и Каира щеше да го изпълни.

Тя извади своя меч и зае отбранителна поза. Държеше оръжието изправено, с насочен леко напред връх. Джанеса се постара да имитира позата ѝ и за изненада на Каира го постигна не по-зле от повечето новобранки при щитоноските; дори успя да задържи тежкото оръжие под правилния ъгъл.

— Много добре — каза Каира, вече беше по-уверена в ученичката си. — Може би следващия път ще опитаме с по-подходящо облекло.

Джанеса се усмихна и погледна роклята си, която я покриваше от врата до петите.

— Да, май трябва да поръчам да ми направят броня?

— Да не прибързваме толкова — каза Каира, с всяка изминала минута се отпускаше все повече с това момиче.

— Да замахна ли? — попита Джанеса и се приготви да вдигне оръжието над главата си.

— Лекичко — отвърна Каира и съжали, че не бе настояла да вземат тренировъчни оръжия. — Но много бавно и не изпускайте острието от контрол.

Джанеса вдигна меча и Каира изтръпна, очакваше всеки момент да го изпусне и той да ѝ разцепи главата, но Джанеса го вдигна внимателно, като не откъсваше очи от него.

— Гледайте напред — нареди Каира, спомените за заповедите, които бе крещяла на тренировъчния плац в Храма на Есента, я заляха като прилив. — Винаги гледайте врага, не оръжието — очите на Джанеса се впериха право напред, изражението ѝ се промени — от колебливо в строго. — И си приберете езика — връхчето на езика ѝ се подаваше от устата.

— По-лесно е, отколкото си мислех — каза кралицата с усмивка.

— Съсредоточете се — нареди Каира. — Сега свалете меча, стабилно, контролирано. По-бавно!

Джанеса свали меча, без да губи контрол. Каира отново се възхити на силата ѝ. Дори най-опитните щитоноски щяха да се затруднят с Хелсбайн.

— Мисля, че засега е достатъчно — каза тя и прибра меча си.

— Да, благодаря ти, Каира. Беше ми много полезна.

Каира кимна и се обърна да излезе от залата. Тогава се сети, че трябваше да вземе меча от Джанеса, но вече беше твърде късно.

Вероятно водена от дързостта на младостта, Джанеса пак вдигна меча. Неопитността и тръпката от тренировката я накараха да замахне отново. Каира неведнъж беше виждала на тренировъчния плац как новите се увличат. Рядко свършваше добре.

Джанеса вдигна меча, този път по-бързо, и замахна така силно, че покритото с руни острие проряза въздуха със съсък.

Сърцето на Каира замря.

Острието отцепи половината от пиедестала, на който беше лежало, каменният къс се стовари на земята и от него се разхвърчаха отломки. Каира и Джанеса стояха притихнали, и двете не проумяваха какво се беше случило.

Пиедесталът беше от масивен гранит. Нито едно оръжие не можеше да го разцепи толкова лесно, а това бе в ръцете на неопитно момиче.

Джанеса погледна Каира, още стискаше Хелсбайн в малките си длани.

И те разсмяха.

Каира се приближи и внимателно взе меча от ръцете ѝ. Все още го усещаше твърде тежък и тромав и трудно го прибра в ножницата.

— Мисля, че ще е по-добре да го оставим тук — каза тя и го положи върху остатъка от пиедестала.

— Мисля, че си права — отвърна Джанеса.

Двете излязоха усмихнати от залата. Мерик ги изгледа питащо, но те не възнамеряваха да споделят с него случилото се.

Каира и Мерик придружиха кралицата до покоите ѝ, където я чакаше гувернантката. После останаха на пост пред вратата, но Каира така и не разказа на Мерик какво беше станало. Бе благодарна, че е споделила този момент с Джанеса, и мислеше засега да го запази за себе си.

По-късно, когато Уалдин и Статон дойдоха да ги сменят, Каира и Мерик тръгнаха към казармите. Мерик не продумваше. Друг път Каира би се зарадвала на тишината, но сега виждаше, че нещо го тормози, докато се взираше към тренировъчния плац.

— Какво те мъчи? — попита го тя, мълчанието му беше по-дразнещо от обичайните неспирни брътвежи. — Цял ден се държиш странно.

Мерик се обърна към нея, изглеждаше подразнен.

— Не го ли чу? Не видя ли как се появи в двора като някакъв благородник? Таник Райдър? Лорд-маршал, моля ти се. Колко подходящо.

Каира се прокле наум за глупостта си. Как така не направи връзката? Но беше толкова смаяна от внезапната поява на нови съюзници, че дори не ѝ направи впечатление, че лорд-маршалът на Драконовата стража носи името на Мерик.

Той отново погледна към двора, където воините от Драконовата стража бяха тренирали до залез, преди да изчезнат в отделените за тях стаи.

— Съжалявам, не се усетих — тя почти не си спомняше разговора им отпреди седмици, когато Мерик ѝ каза, че баща му ги е изоставил. — Не съм предполагала…

— Е, естествено, как да предположиш. Ние трябва да пазим кралицата и теб те интересува единствено това.

— Спри да се държиш като дете, Мерик. Вече си голям мъж. Разбирам, че си разстроен, но той е вече тук. Ако имаш проблем, върви и говори с него.

Просто решение, за което Мерик не беше готов. Само поклати глава и въздъхна протяжно.

Каира не можеше да разбере какъв му е проблемът. Тя не познаваше родителите си, бяха я завели в Храма на Есента съвсем малка. Ако сега изникнеше възможност да говори с някой от тях, едва ли щеше да има проблем с това. Но пък тя бе свикнала да се изправя пред проблемите, за разлика от Мерик, който не пропускаше възможност да ги избегне. Дори да бяха току под носа му.

— Не го познаваш — каза той горчиво. — Не го знаеш какъв е. Той няма да ме посрещне с разтворени обятия. Не бяхме много близки.

— Тогава защо това те безпокои? Щом го мразиш толкова много, просто забрави, че е тук. Вероятно и той ще направи същото.

Каира веднага съжали за думите си. Тази ситуация очевидно беше мъчителна за него и тя бе говорила безчувствено, но тактичността не беше от силните ѝ страни.

— Да, да забравя, че бил тук. Чудесна идея. Също като „спри да пиеш и стани част от почетните рицари, които бранят двореца с цената на живота си“. Сигурен съм, че ще се справя. Просто ще забравя за бащата, когото не съм виждал от осемнайсет години. Бащата, който изостави и мен, и майка ми в крайна нищета.

— Тогава се изправи срещу него — тази история започваше да я вбесява. Тя знаеше, че Таник е напуснал Мерик и майка му, но по всичко личеше, че им бе оставил и богато имение. — Пътищата ви рано или късно ще се пресекат. Няма защо да отлагаш.

Мерик се втренчи в нея. После изражението му омекна.

— Права си. Трябва да приключа с това. Ще се представя. Ще му покажа, че съм продължил семейната традиция — започна да оправя униформата си. — Ще му покажа, че не съм пълен провал.

Преди да тръгне обаче, вратата се отвори и Гарет влезе в стаята, озарен от примигващия пламък на свещ. Каира бързо застана мирно, но капитанът гледаше към Мерик.

— Мислех да дойда по-рано, но имах работа — каза той.

— Сигурно — отвърна Мерик и се озърна към двора. — Тъкмо и аз смятах да се заема с една работа. Той трябва да разбере, че съм тук. Че съм още жив.

Гарет сведе очи към земята, устните му се раздвижиха, сякаш искаше да каже нещо, но не знаеше как.

— Той знае — рече накрая. — Вече знае, че си тук.

Настъпи мълчание.

— И? — попита Мерик.

— Не иска да те вижда.

— Той не иска да вижда мен? Ти занасяш ли ме? Той ни изостави.

— Дойде му в повече, когато научи какво се е случило с теб, с майка ти и с имението. Сега той има други отговорности.

— Какво разбира той от отговорности, по дяволите?

Гарет стисна челюст и се обърна строго към Мерик.

— Да станеш лорд-маршал на Драконовата стража е огромна чест. Отговорност, за която само той беше достоен и която само той можеше да изпълни. Едва ли му е било лесно.

— И на мен не ми беше лесно. Знаеш го. Да, направих грешки, но те са вече в миналото. Все пак съм тук — все пак охранявам самата кралица. И въпреки това той не иска да ме види?

— Сигурен съм, че се гордее с теб, по свой си начин. Но сега се случват твърде много…

— Майната му тогава! Нека си играе на благороден рицар. Той винаги се е интересувал повече от войниците и конете си, отколкото от семейството си — Мерик се обърна към прозореца.

Гарет понечи да заговори отново, но размисли и излезе от стаята.

Каира се приближи до Мерик, не намираше думи.

— Какъв задник само! — рече Мерик.

Каира не можеше да не се съгласи.

Тринадесет

Уейлиън реши, че малко неща в този живот могат да се сравняват с една гореща вана. А от всички горещи вани в живота му тази беше най-желаната. Имаше чувството, че се измъква от блатото на болката и нещастието от последните няколко седмици; от ужасния студ, безкрайната езда и кошмарната компания. Всички страдания излитаха от него като парата, която се надигаше от водата.

Уейлиън нямаше представа чия е тази стая, но по книгите и вещите по лавиците съдеше, че сигурно е на висш магистър. Беше крайно необичайно чирак като него да бъде удостоен с гореща вана, вместо да се търка с мокър насапунисан парцал, и то в стаята на висш член на Кастата. Но пък той беше изпълнил необикновена и опасна мисия.

След като се завърна с Драконовата стража, беше отведен в Кулата на Магистрите от двама Рицари на Гарвана, изпратени специално за целта. Очакваше да види магистра Гелредида, но от нея нямаше и помен. Вместо това го доведоха в тази стая, дадоха му храна и вино — вино, о, колко добре му дойде виното, — а ваната бързо беше напълнена с гореща вода. Дори имаше ароматен сапун.

Докато си лежеше във водата, вече мътна от мръсотията, той си мислеше колко лесно би могъл да свикне с това. Може би все пак опасната мисия си струваше. Може би трябваше да поиска още такива задачи, с още по-големи награди.

Или по-скоро не.

Споменът за студената планина го накара да потрепери. Само като се сетеше за близката си среща с челюстите на онзи свиреп звяр, задникът му се свиваше от ужас. Оказа се, че дошлото точно навреме спасение не сложи край на премеждията му.

Рицарят, който му беше спасил живота, го поведе през снеговете към място, наречено Драконова крепост. По-късно Уейлиън разбра, че рицарят се казва Кормак Курвенския син, и се зачуди как така рицар от толкова изтъкнат и прославен орден ще носи подобно позорно име. Чак когато влезе в крепостта, разбра, че Драконовата стража не е съставена точно от легендарни рицари.

Да, бяха много дисциплинирани. Постоянно тренираха и се готвеха за война, сякаш изгаряха от нетърпение. Но бяха злобни, високомерни и го гледаха със зле прикрито презрение. Те не търпяха никаква слабост, нито у себе си, нито у другите, а едва ли можеха да срещнат по-слаб човек от Уейлиън Грим.

След като сякаш цяла вечност размахва запечатаното с восък послание и настоява да се срещне с командира им, той бе удостоен с вниманието на лорд-маршала. Ако беше очаквал той да прояви повече разбиране от останалите рицари, то бе горчиво разочарован. Лорд-маршалът се отнесе към него с крайно презрение, макар че прочете писмото му с интерес. Когато обяви на хората си, че тръгват на война, те посрещнаха новината с ентусиазъм, но Уейлиън остана с впечатлението, че изгарят от нетърпение по-скоро за битката, отколкото да спасят Свободните държави.

Той не получи благодарности, задето бе рискувал живота си, за да достави съобщението. Не му обръщаха никакво внимание, докато се приготвяха за дългия път на юг, и дори се наложи да проси храна и вода. Когато най-сетне му дадоха, тя не ставаше и за кучета — храната била много оскъдна в планината. Толкова оскъдна, че лорд-маршалът се принудил да заколи безценните си кози, за да осигури провизии за пътя до Стийлхейвън.

Драконовата стража продължи с приготовленията, сякаш Уейлиън изобщо не беше там. Сигурно щяха да го зарежат в пустата крепост насред ледените планини, ако не беше настоял пред лорд-маршала да тръгне с тях към града.

Позволиха му неохотно да ги придружи, но му дадоха най-дръгливия си кон — буйно и непредсказуемо животно, което го хапеше, когато Уейлиън най-малко очакваше. Вероятно животните просто не го харесваха. Или пък нямаше никакъв късмет.

Така или иначе завръщането към града се оказа почти толкова мъчително, колкото и пътуването му през планината, но той оцеля. Издържа, преодоля го и сега се наслаждаваше на богата отплата.

Драконовата стража беше пристигнала в града — това беше краят на проблемите на Стийлхейвън, нали? Амон Туга и ордата му вече със сигурност нямаха никакъв шанс, нали? Може би дори щяха да се откажат да нападат, щом се разчуеше, че трябва да се изправят пред тези славни воини.

Уейлиън предполагаше, че едва ли ще стане точно така. Дълбоко в себе си знаеше, че това е само началото. Тази вана вероятно беше последната отмора, последният лукс, преди да започне касапницата.

В такъв случай той беше решен да ѝ се наслади докрай. Затвори очи, потъна надолу и позволи на водата да покрие носа му, позволи на топлината да го обгърне.

Ето това беше живот.

Вратата на стаята се отвори.

Магистра Гелредида влезе и се втренчи в него, докато бе изпружен във ваната. Уейлиън благодари на боговете, че мръсотията от тялото му беше размътила водата така, че скриваше интимните му части — не че тя щеше да прояви някакъв интерес към тях.

— Е, значи оцеля — каза магистрата. Той кимна, устата му още беше под повърхността на водата. — Не мога да ти опиша с каква радост ме изпълва този факт.

Честно казано, не изглеждаше особено радостна, но тя никога не изглеждаше така. Не че го беше грижа. Тя го бе изпратила на опасна мисия. Той едва не умря… и то неведнъж. Колко клетви беше отнесла, че и по-лошо…

— Както и да е, браво, Уейлиън. Гордея се с теб.

О, така ли, ами чудесно. Това ми е достатъчна отплата, задето едва не ме изядоха и изтърпях компанията на свирепи воини, които щяха да ме оставят на милостта на стихиите, ако не ги бях молил на колене за помощ.

— Благодаря, магистра — каза той, устните му едва се подаваха над водата.

— Недей да лежиш тук цял ден; само ще се сбръчкаш. Освен това има много работа и ми трябва помощта ти.

— Да, магистра. Скоро ще дойда при вас, магистра.

Тя кимна и излезе от стаята.

Искаше му се да направи неприличен жест зад гърба ѝ, да ѝ каже, макар и под нос, да се разкара и да върви на майната си заради всичко, на което го беше подложила.

Вместо това той стана от водата и веднага усети студа в стаята, макар че в огнището гореше огън. Подсуши се бързо и навлече чистата роба, която беше оставена до ваната.

Ти си смотаняк, Уейлиън Грим. Търчиш след тази жена като малко паленце. Жадуваш за одобрението ѝ. Ближеш ѝ подметките, докато не ти хвърли някое кокалче.

Погледна се за миг в огледалото. Отдавна не се беше виждал и част от това, което видя сега, му се понрави. Косата му беше пораснала — е, по пътя на север нямаше с какво да я подстриже — и му хареса как се спуска покрай лицето му. По брадичката и горната му устна личеше набола брада. Беше отслабнал и челюстта му изпъкваше. Дали не се разхубавяваше?

Едва ли.

Не, въпреки преживяното, още си беше старият Уейлиън. Все така жалък и безполезен. Може би тя и затова го изпрати. Защото можеше да го похарчи. Защото ако умреше в планината, нямаше да липсва на никого.

Той беше маловажен. Излишен.

Да, магистрата все повтаряше колко се нуждаела от него, но кой не се нуждае от предан слуга? Коя вещица си няма послушник?

Уейлиън поклати глава на отражението си.

— Ти си напълно безполезен — каза си, преди да излезе от стаята.

Не се наложи да търси дълго господарката си; тя го чакаше в края на коридора. И той я последва като послушно кученце, когато тя пое през Кулата на Магистрите. Не бяха стигнали до края на великолепния коридор на върха на кулата, когато Уейлиън осъзна, че ги очаква още една аудиенция в Залата на Огнището.

— Не се съмнявам, че пак ще си изгубим времето — каза Гелредида, докато двама Рицари на Гарвана слагаха на китките ѝ странните гривни, които обезсилваха магията ѝ. — Но трябва да опитаме.

Огромните врати се отвориха и Уейлиън я последва в залата. Сякаш нищо не се беше променило. Петте амвона се издигаха като древни каменни грамади, а зад тях чакаха петимата архигосподари.

Уейлиън ги огледа: Хойлен Краби, тъмнокос и строг; старият Кранок Маргил, който се взираше в тях иззад тънките си очила; Дренан Фолдс, косматата му физиономия беше застинала в неизменното гневно изражение, а очите, едното синьо, а другото бяло — святкаха яростно, както винаги; Ниро Лаиус, той изглеждаше сърдечен, но Уейлиън беше виждал с очите си как демонстрира мощта си и знаеше, че не бива да го подценява; и накрая младият Лусен Калвор, може би най-опасният от всички.

Когато Гелредида застана пред тях, Дренан Фолдс се наведе напред, клатейки глава, впечатляващите му мустаци потреперваха.

— Отново си тук? — рече той и яростното изражение омекна до престорено веселие. — Вече не получи ли отговор, Гелредида? Или идваш по друг въпрос?

— Не, Дренан — каза тя. — Идвам отново да ви призова към разум. Амон Туга няма да спре, докато не изпепели Стийлхейвън. Драконовата стража вече слезе от планинската си крепост, за да ни защити. Ако и Кулата на Магистрите помогне, елхаримът няма да проникне в града. Няма да има от какво да се страхуваме, ако вие застанете до защитниците на Стийлхейвън. Не го ли направите, всички ще умрем.

— Не можеш да си сигурна — каза Кранок Маргил, който се взираше в нея над очилата си. — Няма как да си сигурна какво ще се случи, ако отново призовем силите си в защита на Свободните държави.

Гелредида поклати глава.

— Знам обаче какво ще се случи, ако не го направите, Кранок. Това ще обрече и вас, и всеки мъж, жена и дете зад стените на Стийлхейвън.

— Вече чу отговора ни, Червена вещице — каза Хойлен Краби. — Няма да се намесваме в това — погледна надолу, сякаш засрамен от думите си, но челото му остана смръщено. — Съчувстваме, ала залогът е твърде висок.

— Какъв е, Хойлен? — каза Гелредида. — Какъв точно е залогът? Кое е по-важно от сигурността на този град? От сигурността на кралицата и нейния народ? От какво се страхувате толкова…? — тя замълча и ги изгледа поред. После кимна, сякаш бе разбрала причините за страха им. — Той наистина ви е наплашил, нали? Великите архигосподари, Огнището, изплашени и парализирани от някакъв си елхаримски принц. Вие сте най-могъщите заклинатели в света! Къде е куражът ви?

Викът ѝ отекна в тавана на залата.

Архигосподарите не отговориха.

Гелредида пристъпи към тях и каза почти умолително:

— Дренан, с теб не се обичаме, но няма как да не разбираш, че трябва да се бием? — той не я погледна. — Хойлен — пристъпи към строгия архигосподар, — ти ми помогна веднъж, помогна ми да спася този град, тази земя, от аеслантите. Ако това означава нещо за теб, помогни ми и сега — той само поклати глава. — Кранок, погледни в себе си. Ти знаеш, че не може да се вярва на елхарима. Знаеш, че съм права.

Старецът вдигна треперещата си ръка и свали очилата от лицето си.

— Оценяваме всичко, което стори за този град, и сега, и в миналото — каза той. — Твоята сила и мъдрост бяха неоценими. Но не можем да действаме.

Тя отстъпи крачка назад, стискаше ръце в червените кадифени ръкавици, които бе започнала да носи преди много седмици, когато Уейлиън тръгна към планината Криега.

— Страхливци! Всички сте страхливци! Питам се дали ще намерите кураж да се защитите, когато изгнаникът елхарим дойде за главите ви, защото той няма да търпи никакво съперничество на властта си. Помнете ми думата. Няма да ви пощади.

— Приключи ли с мрачните пророчества, жено? — попита Лусен Калвор, явно отегчен.

— Не съм — отвърна тя и се вгледа в младия архигосподар, докато той не сведе поглед. — Бих искала да си помислите за това. Помислете каква ще е съдбата ви, ако не сторите нищо. А след това ще гласувате.

— Но ние вече ти дадохме отговора си — каза Кранок.

— Мисля, че някои от вас може да променят решението си с приближаването на ордите. Ще ви дам шанс да размислите.

— Можем да гласуваме още сега — каза Хойлен Краби.

— Не. Като член на Кастата имам право да поискам гласуване и сама да избера кога да се проведе то. Решавам да е след пет дни.

Настъпи тишина.

Уейлиън не беше запознат с протокола, защото още не беше член на Кастата, но явно Гелредида знаеше какво говори. Архигосподарите се спогледаха, после Дренан каза:

— Добре тогава. След пет дни, но ние вече сме взели решение.

Гелредида го погледна и се усмихна.

— Сигурна съм, че накрая ще си върнете здравия разум.

След това се обърна и тръгна към вратата, а Уейлиън отново заприпка след нея.

Излязоха от Залата на Огнището и Гелредида го поведе през кулата към стаята си в края на витото стълбище. Уейлиън помнеше тази стая като спретната и просторна, но явно изминалите седмици бяха тежки и за Гелредида. Сега из цялата стая бяха разхвърляни пергаменти и книги. По огромното ѝ писалище имаше пера, мастилници и други пособия. Цареше пълна бъркотия.

Гелредида седна в креслото си и събра пръсти.

— Има много за вършене, Уейлиън — каза тя, изглеждаше потънала в мисли.

— Тогава ще ви оставя на спокойствие, магистра — отговори той и се обърна.

— Не, Уейлиън. Двамата с теб имаме много за вършене.

— Двамата ли, магистра?

На лицето ѝ се появи усмивка. Уейлиън долови в нея нотка на садизъм. Нима не го беше измъчила достатъчно?

Явно не.

— Спечелих малко време. Нищо повече. Изглежда, при сегашната ситуация, архигосподарите никога няма да се съгласят да помогнат при защитата на Стийлхейвън. Изплашени са от онова, което могат да изгубят. Трябва да ги убедим, че има и по-страшни неща от онзи военачалник.

— Но от какво толкова се страхуват? И какво общо има това с нас?

Или по-скоро с мен?

— Имаме пет дни да ги убедим. Пет дни да убедим нашите славни архигосподари да променят решението си. Разбира се, не е необходимо да постигнем единодушие — достатъчно е само трима от тях да се съгласят, нека не пресилваме късмета си.

— Не ви разбирам.

— Така е — тя се изправи. — Не е и нужно. Вярвай, Уейлиън. Само вяра ти трябва. И да правиш точно каквото ти кажа. Ела — поведе го към вратата.

Уейлиън вече си мислеше, че не след дълго тя ще му сложи нашийник. Някой с хубави шипчета. Или пък с камъчета; скъпоценни камъчета за любимеца на магистрата.

Тръгнаха надолу през Кулата на Магистрите, под нивото на фоайето, към подземията на огромната сграда. Стълбището се виеше ли, виеше, охранявано тук-там от внушителните Рицари на Гарвана. Коридорите лъкатушеха в лабиринт и Уейлиън скоро напълно изгуби ориентация.

Накрая Гелредида го преведе през скърцаща дървена врата в мухлясало помещение. То беше ужасно студено и осветено от високи червени свещи. В ъгъла седеше старец, който вдигна рязко глава от прашната книга, която държеше.

— Ти си тук — рече той с изненада. Гелредида не отговори, само го изчака да затвори книгата. — Тогава ще изляза — добави той унило, мина покрай Уейлиън, смръщил вежди, и напусна помещението.

На Уейлиън би му дожаляло за него, но тъй като самият той получаваше подобно отношение от Червената вещица, едва ли се очакваше да проявява съчувствие, когато то бе насочено към някой друг.

Вгледа се в сумрака, видя какво ги чака в залата и раменете му увиснаха. Не и отново. Не му ли беше достатъчно? Колко смърт може да изтърпи човек?

Гелредида тръгна към масата в центъра на залата. Дръпна рязко мръсното бяло покривало и откри разложения труп на възрастен мъж — или каквото беше останало от него.

Погледна с очакване към Уейлиън.

— Инструментите за дисекция са на масата ей там.

Уейлиън се обърна и видя комплект ножове, триони и щипци да проблясват на светлината на свещите.

— Бъди така добър, донеси ми извития нож и да започваме.

Не! Няма. Стига ми толкова, дойде ми до гуша от теб и от проклетите ти неоправдани очаквания. Вече сама ще си вършиш мръсната работа, дърта вещице!

— Да, магистра — отговори Уейлиън и огледа инструментите за най-острия нож.

Четиринадесет

С всеки ден въздухът като че ли ставаше все по-студен. Колкото по-навътре в земите на Безноктестите племена навлизаха, толкова по-враждебни изглеждаха стихиите, вятърът виеше в лицата им, сякаш им крещеше да се връщат, да изоставят тази глупост. Регулус и воините му бяха убили много дивеч — елен, вълк и други животни — и сега се топлеха с кожите им. Казул, който се изплаши от времето и не беше в настроение за лов, се задоволи с убийството на някакъв кротък звяр с къдрава бяла козина. Той дори не се опита да избяга, когато се хвърли отгоре му. Писъците му не продължиха дълго.

Не срещнаха много жители на Студените земи. Понякога стигаха до малки селища и воините едва удържаха естествения си порив да нападнат дървените колиби и да ограбят всичко в тях. Но те не бяха тръгнали по пътя на войната. Все още.

— Колко остава? — попита Аккула, когато превалиха хълма и пред тях се разкри широка долина. — Вятърът смразява костите ми.

Регулус би го упрекнал заради оплакванията, но и той самият беше измръзнал. Тази земя като че ли бе решена да ги вледени и те продължаваха напред единствено с огромно усилие на волята.

— Скоро ще се стоплиш, млади Аккула — отговори Леандран. Старият воин сигурно усещаше студа най-силно, но най-малко се оплакваше. — Когато предложим остриетата си на Стоманения крал, той ще ни хвърли срещу враговете си с цялата ярост на пъкъла. Тогава ще се стоплиш в море от вражеска кръв.

Хагама и Казул изръмжаха в съгласие, но думите на Леандран не повдигнаха духа на Аккула. Той се загърна по-плътно с кожата и продължи да се мръщи.

— Там — каза внезапно Джанто, приклекна и откачи едната секира от колана си.

Регулус и останалите воини приклекнаха зад него и огледаха долината. В далечината видяха група студеноземци, които се движеха на запад. Изглеждаха доста вяла сбирщина — превити под торбите си, те влачеха каруци, а малките им се тътреха след тях.

— Какво мислиш? — попита Леандран. — Да ги изчакаме ли да отминат?

Регулус поклати глава.

— Не. Ще ги поздравим. Трябва да разберем дали вървим към столицата им и техния крал. Не искам да бродим из тази ледена земя с дни.

— А ако не искат да говорят с нас? Ако избягат?

— Ще говорят с мен — каза Регулус. — Аз знам езика им, ще ида сам.

— Не — обади се Джанто. — Идвам с теб… за всеки случай.

— За какъв случай? — Регулус посочи към жалката върволица от хора. — Те изглеждат на края на силите си. Едва ли са опасни.

Регулус видя, че Джанто иска да каже още нещо, но размисли. Да, Джанто искаше да тръгне с него, искаше да пази гърба му, но само за да върне дълга си и да се освободи.

— Вие ще се скриете, не искам да плашим тези хора.

Воините го разбраха. Регулус заби меча си в земята и тръгна към долината, като за кратко изгуби върволицата от поглед зад група дървета. Когато стигна подножието на хълма, застана до пътя с вдигната качулка, за да скрие тъмното си лице. Докато чакаше, мислеше как да се обърне към хората, без да ги изплаши. Той беше чужденец; видът му беше невиждан в тази земя на бледи и дребни хора, чиито зъби ставаха само за дъвчене на трева. Вероятно щяха да се изплашат, но той идваше да служи на техния крал, да предложи меча си в тяхна защита. Те сигурно щяха да разберат това.

Ако не, щеше да ги накара да разберат.

Върволицата се появи по пътя откъм дърветата. Начело вървеше мъж, който теглеше малка каруца. Изглеждаше много тъжен, а детето до него беше още по-печално. Регулус пристъпи напред, вдигнал длани в знак, че идва с мир.

Мъжът изкрещя, отстъпи назад и едва не преобърна каруцата си, когато издърпа детето към себе си. Регулус не можа да разбере дали е момче, или момиче; всички студеноземци му изглеждаха еднакви. Малкото също се разкрещя. Отначало виковете им само подразниха Регулус, а после го притесниха, защото се понесоха назад по колоната. Хората изпадаха в паника, щом го видяха да стои насред пътя. Той се опита да ги успокои, опита се да обясни, но думите му бяха заглушени от глъчката, когато те хукнаха с викове към дърветата и обратно по пътя.

Ако тръгнеше след тях, щеше да ги изплаши още повече. Явно щеше да е по-трудно, отколкото очакваше. Щом видът на самотен затани бе достатъчен да накара десетина местни да избягат ужасени, какъв ли страх щяха да всеят воините му, когато пристигнеха в столицата?

Преди да тръгне обратно по хълма, Регулус чу тих глас откъм пътя. Пое бавно покрай изоставените каруци и вързопи, докато не откри старец, който беше коленичил на студената земя. Очите му бяха плътно затворени и той нареждаше тихо молитва към небесните богове на Севера.

— Не се страхувай, старче — каза Регулус на техния език. Опитваше се да говори възможно най-тихо, но старецът занарежда молитвата още по-бързо, сякаш това щеше да му помогне да избегне съдбата си.

— Не дойдох да те нараня, старче. Нямам оръжие.

Старецът отвори едното си око и го погледна, лицето му беше мокро от сълзи. Регулус опита да се усмихне, но това накара човекът да се ококори още повече.

Регулус внимателно посегна надолу и го изправи на крака.

— Ще говоря с теб, старче. Нищо друго.

Мъжът се свлече на коляно, но го погледна в очите.

— Аз съм стар човек и не обичам да ме разиграват, господарю на демоните. Ако ще ме убиваш, направи го бързо.

Регулус едва не се засмя. Ако искаше да го убие, със сигурност нямаше първо да си поиграе с него.

— Няма от какво да се страхуваш. Дойдох във вашите земи, за да помогна. Не да ловувам.

Челото на мъжа се сбърчи от объркване и кожата на лицето му се покри с бръчки.

— Няма да ме изядеш?

Регулус погледна съсухреното му тяло и се зачуди дали по него изобщо има мръвка за ядене.

— Не, старче. Няма да те изям.

Това като че ли успокои човека и той се облегна на една каруца. Регулус се запита накъде носят тези хора вещите си и защо нямат роби или коне за товарите, но трябваше да зададе по-важни въпроси.

— Това ли е пътят към столицата?

— Да — отвърна мъжът. — На около петдесет-шестдесет километра в тази посока, на изток, е Стийлхейвън. Ние идваме оттам. Скоро проклетите хурти ще нахлуят в града и не искахме да ги дочакаме.

— Вашият вожд, кралят ви, там ли е?

Мъжът го погледна с тъга в очите и бавно поклати глава.

— Крал Каел умря преди два месеца. Още преди да настъпи зимата. Убиха го онзи звяр Амон Туга и неговите хурти.

Сърцето на Регулус се сви. Това беше много лоша новина. Той искаше да служи на Стоманения крал, на победителя при Портата на Бакхаус. Такъв човек би оценил жеста му, а сега изглеждаше, че всичко е било напразно.

— Кой царува сега? — попита Регулус. — Синът му ли се качи на трона?

Старецът поклати глава.

— Той има само дъщеря. Тя царува сега.

— Дъщеря? — Регулус едва изрече думата. — Жена седи на вашия трон? Носи вашата корона?

Старецът кимна.

— Кралицата, да.

Това беше невъзможно. Регулус не можеше да коленичи пред жена, камо ли да предложи верността и меча си. Воините му нямаше да го последват, дори той да паднеше толкова ниско.

— Добре ли сте? — попита го мъжът.

— Добре съм, старче — но не беше.

Всичко, на което се бе надявал, внезапно се превърна в прах. Причината да бяга на север, да изтърпи този студ, да броди из тази скована от мраз земя, вече я нямаше.

— Може… може ли да си вървя?

Регулус едва го чу, обърна се и тръгна обратно по хълма към мястото, където го чакаха воините му.

— Е? — попита Леандран.

— Ще направим лагер — само това успя да каже Регулус.

— Защо тук?

— Защото така казвам. И запалете огън. Призлява ми от този студ.

— Ще го видят отдалече.

— Кой ще го види? — сопна се Регулус и разпери ръце към хоризонта. — Селяни? Те едва ли ще ни нападнат — не смеят дори да вдигнат глава.

Воините не спориха. Когато нощта падна, вече бяха запалили огън със събраните дърва и се свиваха около него, увити в кожите.

Не приеха добре новината за смъртта на крал Каел, особено когато разбраха кой е неговият наследник.

— Трябва да се върнем — каза Джанто, почти разгневен. — Не можем да служим на някаква… предводителка.

— Безноктестите ги наричат „кралици“ — отвърна Регулус. — А ние ще сме воини, които ще се бият за нея и за нашата чест. Няма да ѝ служим.

— И така да е — каза Леандран. — Дойдохме на север, за да си спечелим страховита слава. Какво ще кажат враговете ни в Екуун, когато научат, че сме служили на женска?

Ако Регулус се бе надявал да получи подкрепа от най-стария и най-мъдрия сред хората му, беше жестоко разочарован.

— Когато чуят за победите ни в битка, за геройските ни дела, няма да има значение в чие име сме го сторили. Дойдохме да се бием за студеноземците. Щом този Амон Туга е достатъчно могъщ, за да победи Стоманения крал, ако го убием, ще се превърнем в легенда.

— Аз съм намислил нещо по-добро — каза Джанто, който се взираше в пламъците. Имаше демонично изражение. — Да служим на Амон Туга. Ще се бием за него срещу студеноземците и тяхната кралица. Със сигурност това ще ни донесе повече чест, нали? А не като се кланяме на жена, която носи бащината си корона.

— Не! — извика Регулус и се изправи. — Аз дойдох на север за слава. Да се бия за хората, които ни освободиха от робството, а не да започвам война с потомците им. Срещу жени се бият келтана или виртана. Аз не съм такъв. Аз ще предложа меча си на дъщерята на Стоманения крал. Вие сами решавайте дали ще ме последвате. Не ще е срамно да откажете — той се вгледа в тях поред. — Е?

Настъпи мълчание, всички мислеха.

— Стигнахме чак дотук, няма полза да се връщаме — каза Леандран. — Един или друг господар, каква разлика има.

Аккула до него кимна.

— Аз съм с теб.

Хагама и Казул също го подкрепиха.

Регулус се обърна към Джанто, който още се взираше в огъня.

— Ако искаш да се върнеш на юг, ще те освободя от дълга ти.

Джанто вдигна бавно глава, сините му очи пламтяха на светлината на огъня.

— Ти не можеш да ме освободиш от дълга ми. Ще се освободя, когато го платя. Накъдето тръгнеш, аз трябва да те следвам.

Регулус кимна. Знаеше, че ще стане така, но искаше да даде на Джанто поне илюзия за избор.

— Значи е решено. Отиваме на изток и предлагаме оръжията си на кралицата на Студените земи.

Джанто внезапно посегна към секирите си. Регулус стисна дръжката на меча, защото си помисли, че воинът все пак ще пренебрегне дълга си и ще го нападне. Тогава усети някаква миризма, носена от студения вятър. Беше слаба, почти недоловима, но не и животинска.

Останалите също се изправиха, извърнаха се от огъня и извадиха оръжията си. След малко една фигура излезе бавно, почти небрежно на светлината.

Беше студеноземец с брадато лице, тъмната му коса се спускаше към кожите, които покриваха раменете му. Ръцете му бяха отпуснати до тялото с отворени длани. Гледаше ги спокойно. Не носеше оръжия и все пак като че ли не се страхуваше от тях.

Джанто пристъпи напред, но Регулус сложи ръка на рамото му и усети как той се напрегна при допира му.

— Свалете оръжията — нареди Регулус. — Този мъж идва с мир.

Студеноземецът пристъпи към него и каза на развален екуунски:

— Не говоря добре езика ви.

— Тогава имаме късмет, че аз говоря вашия — отговори Регулус.

Мъжът се усмихна, доволен, че го бяха разбрали и не го нападнаха.

— Това е рядко умение сред вашите хора. Казвам се Том. Някои ме наричат Блекфут, Пазител на Севера и слуга на Свободните държави и техния владетел.

— Аз съм Регулус от гортана.

— Далеч сте от дома — каза Блекфут.

— А ти си смел човек, щом идваш при нас без оръжия.

Мъжът се усмихна.

— О, имам оръжия, но останаха там. — Кимна назад към мрака. — Реших, че няма да са ми от полза срещу шестима воини като вас, затова не ги взех, за да покажа, че идвам с мир.

Регулус свали черния си меч и воините му се отпуснаха.

— Ела, Том Блекфут. Стопли се на огъня ни.

Всички отново насядаха около пламъците, като потъркваха ръцете и краката си, за да се сгреят. Студеноземецът се настани при тях, изглеждаше съвсем дребен сред воините затани.

— Кажи ми — започна Регулус, — защо сам човек от Севера идва в лагер на воини затани?

Том се озърна към шестимата огромни мъже.

— Аз съм Пазител на Свободните държави. Работата ми е да се погрижа никой да не безчинства в нашите земи. Когато неколцина ужасени селяни тичат наоколо и разказват, че са видели черни демони, аз трябва да проверя какво става.

— Мислиш ли, че сме дошли да безчинстваме, Том Блекфут?

Том поклати глава.

— Вие сте далече от дома. Много навътре в тевтонските земи. Ако искахте да безчинствате, вече щяхте да сте го направили, а не се е чуло за никакви убийства. Това обаче води до друг въпрос — ако не сте дошли да нападате, какво правите тук?

Регулус се усмихна.

— Ние сме изгнаници, които търсят нов господар. Сега, когато кралят ви е мъртъв, ще идем във вашия велик град и ще предложим верността си на кралицата ви.

Ако Том беше изненадан от това дръзко намерение, не го показа с нищо.

— Стийлхейвън ще посрещне с радост всички наемници сега, но трябва да внимавате, ако това сте наумили. Градът е достатъчно опасен, а когато се появите там, ще стане още по-страховит. На чужденците се гледа с подозрение, особено сега. На всяка крачка дебнат капани. Вероятно няма да получите сърдечния прием, на който се надявате.

— Тогава ще посрещнем всичко като воини, Том Блекфут. И ще покажем колко силни са затани в битка.

— Сигурен съм в това, но опасността невинаги ще се изправи насреща ви. Често е по-добре да си пазите гърба.

— Благодарим ти за съвета. Надявам се, че твоите сънародници в Стийлхейвън ще са също толкова любезни с нас.

— И аз се надявам — смигна му Том. Потърка ръцете си, за да ги стопли. — Е, желая ти късмет, Регулус от гортана.

Изправи се, Регулус също стана и се извиси над него. Том Блекфут кимна на воините около огъня и изчезна в нощта.

— Е, какво ти каза той? — попита Леандран.

Регулус се вгледа в тъмното след мъжа, после отговори:

— Каза, че в Стийлхейвън ни чака слава. Каза, че ще ни посрещнат като братя и ще ни почитат като благородни воини, каквито сме. Каза да не се бавим, защото съдбата ни ни очаква — взе меча си и хората му станаха и започнаха да се приготвят за нощния преход.

Вече виждаше огъня в очите им — нуждата да се бият, да намерят слава и да извоюват победа. Това го изпълни с гордост и нетърпение.

Когато слънцето се издигна, те вече вървяха бързо на изток.

Петнадесет

Това беше нелепо. И опасно.

Раг можеше да понесе известни нелепости — все пак беше виждала достатъчно, — но именно опасността я обезкуражаваше.

Изглеждаше лесно: влиза в казармите, намира онзи тип Мерик Райдър и се връща при Фридрик за по-нататъшни нареждания. Кое може да е по-просто?

Докато се взираше в Скайхелм, който се извисяваше като приказен замък над нея, Раг реши, че вероятно доста неща са по-прости от това.

Лесно влезе в Квартала на Короната. Предишния път Крупс бе подкупил един от Зелените куртки при портата, а сега не ѝ се наложи дори да плаща. Тя вече беше от Гилдията — а Гилдията буквално притежаваше Зелените куртки и Раг просто мина през портата пред очите на всички. Пазачите дори не я погледнаха, отвориха портата и я пуснаха, сякаш я бяха очаквали. Не провериха и дървената табла, която носеше, не дръпнаха кърпата, с която беше покрита, за да видят какво има на нея. Раг едва не се разсмя — Зелените куртки я пуснаха да влезе в Квартала на Короната сякаш беше благородна дама.

Щом се озова вътре, лесно намери двореца, защото той се извисяваше над всички сгради, но когато се озова до стените му, я обзеха съмнения. Казармите на Стражата се намираха до двореца и бяха охранявани от двама рицари със сребристи брони. Лицата им бяха скрити от шлемове, а в ръцете си стискаха страховити мечове. Явно нямаше да е лесно.

Но Раг трябваше да свърши тази работа и щеше да я свърши. Тя вече беше в Гилдията, нали това искаше. Бе дошло време да докаже на Фридрик, че не е само кукличка, която да облича и с която да си играе.

Мисълта за него я накара да спре насред крачка. Искаше ли всъщност да му се хареса? През последните две седмици беше разбрала какво откачено копеле е той. Колко жесток и зъл може да бъде без никаква причина. Ако знаеше в какво ще се забърка, дали щеше да се опитва толкова усилено да влезе в Гилдията?

Кого заблуждаваш? Разбира се, че щеше. Нали само за това мечтаеше и е много по-добре, отколкото да задигаш петачета и да спиш по покривите на кръчми.

Като си спомняше за онези дни, за онези отдавна отминали дни на студ и глад, Раг изпитваше странна носталгия. Опитваше се да прогони тази мисъл, да си повтаря, че това вече не е нейният дом, и все пак някак ѝ липсваше. Най-много ѝ липсваха момчетата, дори Фендер, макар че беше глупаво. Сега имате покрив и храна, грижеха се за нея; сега беше част от истинска банда. Те бяха новото ѝ семейство, семейството на Гилдията. Но тя не бе мечтала точно за такова семейство. Поне докато беше на покрива с Чирпи, Мигс и Тиджи, не ѝ се налагаше да гледа как на някого му изтръгват ноктите.

Глупости! Онова е минало. Сега е друго. Стегни се, Раг, и прави каквото ти казват.

Дори да ставаше свидетел на всякакви ужасии, пак беше по-добре, отколкото да се прави на майка на група улични хлапета. Вече други се грижеха за нея. Грижеха се за нея, както бе мечтала да се грижат. Пазеха ѝ гърба. А сега трябваше да си заслужи всичко това и за целта се искаше само да влезе в казармите и да намери някой си Райдър.

Стисна по-здраво подноса и тръгна към стражите. Когато приближи, се усмихна широко. Раг знаеше, че не е най-голямата красавица на света, но усмивката отваря врати. Кара те да изглеждаш безобиден и обезоръжава хората. Ако не си заплаха, вероятно ще се отнасят по-добре с теб. Е, поне такъв беше планът.

Скоро щеше да разбере дали той ще проработи.

Спря пред двамата стражи. Те стояха като статуи, стиснали до гърдите си мечовете с насочени нагоре върхове. Тя ги гледаше и чакаше. Те не помръднаха.

Раг рязко махна кърпата от подноса и разкри лакомствата в него. Имаше богат асортимент — маринована змиорка от горното течение на Сторуей, пресни миди, сварени с черупките и покрити с тесто, пушени рибни рулца с яйце и хлебни трохи, малки пайове с месо и сушени плодове. Готвачът на Фридрик беше работил цял ден. Той беше голям гадняр, но Раг трябваше да признае, че много го бива, когато пожелае.

Тя остана така няколко секунди, чакаше ароматите да се надигнат във въздуха. Единият от рицарите погледна за миг другаря си. След малко другият опря меча си до входа на казармите и свали шлема.

Ако Раг си мислеше, че той ще се нахвърли на храната, жестоко се лъжеше.

— Откъде взе всичко това? — попита я рицарят.

Не бе очаквала въпроси.

— Ами… чичо ми ги прави. Купува прясна риба всеки ден.

— В града недостига храна, а ти се разхождаш с поднос и я раздаваш безплатно? Да не очакваш да ти повярваме?

Не вървеше добре. Може би не го бяха обмислили като хората. Може би трябваше да донесе вино.

— Тази храна е от дворцовата кухня — отвърна тя. — Това са остатъци.

— Дворцовата кухня? Кого познаваш в двореца…

— О, зарежи това — обади се вторият страж и свали шлема си. — Мирише прекрасно.

Той остави меча и посегна към една мида. Раг издърпа подноса под ръката му.

— Ще си вземете само по едно — каза тя. — Останалото е за казармата.

Позволи му да си избере лакомство. Вторият страж я гледаше с подозрение, но тя му се усмихна отново и той се поддаде на изкушението. Взе си пай. Когато и двамата задъвкаха, тя мина покрай тях, вдигнала високо подноса, сякаш това беше най-естественото нещо на света.

От входа се влизаше в двор, заобиколен от сградите на казармата. Около двайсетина души стояха насред плаца, бяха голи до кръста и се упражняваха в бой с мечове. Раг ги погледа малко като омагьосана. Не беше виждала войници да се бият така дисциплинирано, мечовете им се движеха като един, замахваха и мушкаха в съвършен синхрон. Тя беше свикнала на улични боеве, на хапане по ушите, скубане на коси, извадени очи. Само веднъж бе виждала някой да се бие майсторски с меч, преди години, близо до Саловете, и всичко свърши съвсем бързо. А сега сякаш наблюдаваше танц, само че без музика и по-опасен.

— Какво искаш, по дяволите? — чу се глас вляво от нея и тя извърна рязко глава към висок мъж. Щеше да е хубавец, ако не се беше смръщил така. Беше гол до кръста като останалите, но раменете му бяха покрити с бяла животинска кожа. Имаше мускулести и покрити с белези гърди. Раг с големи усилия извърна очи от тях.

— Изпратиха ме да донеса малко храна — каза тя и вдигна подноса.

Той не откъсваше поглед от очите ѝ, но посегна и взе една змиорка. От този поглед ѝ се прииска да хвърли таблата и да хукне да се спасява, но мъжът просто се извърна и се отдалечи, без да каже нищо повече.

Раг въздъхна и тръгна покрай двора. Около плаца стояха още воини и тя се насочи към тях.

— Вземете си вкусотии от кухнята — опитваше се да звучи уверено, сякаш беше съвсем нормално едно момиче да обикаля из казармата с поднос с храна. Воините я поглеждаха, но никой не продумваше. Един посегна и си взе пай, но другите не помръдваха.

Сега, когато вече беше тук, Раг се зачуди как, по дяволите, ще разбере кой е Райдър. Как да започне разговор?

Ей, момчета! Някой да познава Мерик Райдър?

Защо питам ли?

Ами… защото е вбесил един човек от Гилдията и ме изпратиха да го намеря.

Да, така определено щеше да си спечели известно внимание, вероятно и нож между ребрата.

Трябваше да измисли нещо и то бързо. Беше смятала, че и този път незабележимостта ѝ ще свърши работа, но не се получаваше добре. Може би бе време да стане център на вниманието.

Войниците на двора спряха да размахват мечовете си и друга група от двайсетина души се приготвяха да заемат местата им. Раг излезе точно пред тях и вдигна подноса.

— Хайде, идвайте — каза с усмивка. — Взимайте, докато има. Не разполагам с цял ден.

Някои от воините се спогледаха объркани, други не ѝ обърнаха никакво внимание, но Раг беше решена да успее.

— Какво ви става? Не ми казвайте, че не сте гладни след толкова размахване на мечовете. Трябва да сте направо озверели от глад.

Това накара двама да се усмихнат, единият дори тръгна към нея с меч в ръка и взе пай от подноса.

— Вкусно ли е? — попита тя високо, когато той отхапа.

Войникът само кимна, беше твърде зает да дъвче.

Още един се приближи, но преди да си вземе нещо, Раг го погледна и подсвирна.

— Ооо, ама ти си хубавец, дума да няма — извика тя, опитваше се да звучи като уличните момичета от Доковете. — Бих се влюбила до уши в такъв здравеняк като теб. Как ти е името?

Е, стори ѝ се добро начало. Фридрик ѝ беше обяснил как изглежда Мерик — среден на ръст, кестенява коса, красив — а този тип отговаряше на описанието. Проблемът беше там, че половината от мъжете тук отговаряха на описанието.

— Хенар — каза воинът и взе парче риба от подноса. — Но ти ми се струваш прекалено малка, сигурно още не ти е дошла кръвта. Така че се влюбвай колкото си щеш, не ме засяга, момиче.

Той поклати глава, хвърли рибата в устата си и се отдалечи.

Определено не върви по плана.

— Хей, момчета, вкусно е — каза войникът, който си беше взел пай, и след миг Раг беше обградена от полуголи потни воини, които посягаха към подноса. За нула време го изпразниха.

Това беше; Раг стоеше насред двора и не беше успяла да научи нищо. Войниците започнаха да се строяват за тренировката и тя се отправи към края на плаца. Вече никой не я гледаше; сякаш отново беше станала невидима.

Не рискувай повече, Раг. Не привличай вниманието им.

Тя внимателно облегна подноса до стената, после тръгна към най-близката врата на казармите. Нямаше представа какви ги върши, нито пък какво търси, но все трябваше да има някаква следа — може би щеше да дочуе разговор, който да я насочи в правилната посока. Доколкото беше разбрала, Мерик Райдър бе доста устат, затова вероятно нямаше да мине много време, преди да го чуе да заговори.

Вътре имаше дълги празни помещения, в които бяха наредени неудобни на вид дървени легла. Изглеждаха по-неудобни дори от постелята ѝ в колибата на покрива на Бика, но за щастие онези дни бяха останали в миналото.

Влезе навътре в помещението, за да провери дали по леглата са написани имената на войниците. През изминалите седмици се постара да научи буквите, защото Фридрик настояваше. Беше започнала да се учи навремето, преди майка ѝ да я изостави заради един устатник от Силвъруол, и сега ѝ се удаваше лесно. Огледа се, но не видя никъде инициали.

Докато вървеше през сградата, започна да усеща как старият страх пропълзява отново в нея. Ами ако някой я видеше? Ами ако я хванеха да се промъква из казармата? Със сигурност щяха да я разпитват.

Не се размеквай, Раг. Съсредоточи се върху задачата. Каквото и да ти направят, задето си влязла тук, няма да е толкова страшно като онова, което Бастиян и Палиен ще ти сторят, ако прецакаш работата.

Стисна юмруци. Беше преживяла и по-страшни неща. Ако нямаш избор, направи каквото можеш.

Вратата в края на помещението водеше към малка стая с писалище, пергаменти и книги. Сърцето ѝ заби по-бързо, когато пристъпи вътре и се озърна към малкия кръгъл прозорец, през който влизаше единствената светлина. Никой не можеше да я види отвън, чуваше само звъна на мечовете и виковете на войниците, които се сражаваха с невидимите си врагове.

Насочи вниманието си към писалището. Отвори една голяма книга и се вгледа в четливия почерк. Безмълвно благодари на Фридрик за дългите отегчителни дни, през които я учеше на буквите.

В първата книга имаше списък с провизии, който стигаше месеци назад — храна, оръжия и други такива. Раг отвори следващата; тя беше нещо като дневник. Щом прегледа записите, установи, че е нещо като списък на попълненията, и осъзна, че мъжете, които въртяха мечовете отвън сякаш за последно, вероятно бяха от Драконовата стража. Който и да беше водил този дневник, той определено бе доволен от пристигането им, защото пишеше колко благодарен е, че градът вече е спасен. Който и да беше водил този дневник, определено беше много щастлив от завръщането на стария му приятел Таник…

… Райдър!

Раг издиша, за миг си помисли, че е открила човека, но тя не търсеше Таник, а Мерик. Вероятно беше негов роднина. Може би брат?

Трескаво запрелиства дневника, за да открие още някое споменаване на името му, но не беше отгърнала и две страници назад, когато усети движение зад себе си.

Спря, остави книгата и бавно се обърна. На прага стоеше жена. Беше много висока, сигурно поне шест стъпки, с широки като на мъж рамене и мрачното изражение на воин.

— Търсиш ли нещо? — попита я жената с дълбок и твърд глас, Раг не беше чувала такъв женски глас досега.

Всъщност търся. Един човек на име Мерик Райдър. Да си го виждала?

— Ами… аз… се загубих — рече тя и осъзна, че сигурно звучи много жалка.

— Нима? — изрече го като въпрос, но по изражението ѝ Раг разбра, че вече знае отговора.

Много беше загазила.

— Ами да, може ли да ми покажеш изхода? Трябва да си тръгвам. Чичо ме чака.

Жената се взираше в нея така, сякаш търсеше следи от лъжа и ги виждаше съвсем ясно.

Стояха неподвижно и се взираха една в друга. Внезапно нервите на Раг не издържаха. Тя беше в капан тук, нямаше къде да иде, нито какво да каже, за да се спаси. Една сълза се спусна от окото ѝ и се плъзна по бузата. Дори да го беше планирала — дори да бе искала да заплаче, — нямаше да успее, но тази сълза беше истинска. Тя беше затънала до шия в лайната и го знаеше.

— Защо не ми кажеш какво правиш тук? — каза жената и по погледа ѝ личеше, че ще приеме единствено истината.

Раг съзнаваше, че няма голям избор.

Шестнадесет

Момичето я лъжеше. През годините, в които бе обучавала млади послушници в Храма на Есента, момичетата неведнъж се бяха опитвали да я излъжат, да се оправдаят, да разчитат на престорена наивност. Каира виждаше измамата и в очите на това момиче.

Млада и просто облечена, тя изглеждаше достатъчно безвредна, докато раздаваше храна на двора. Но Каира я видя да се промъква в казармата и я проследи, когато влезе в кабинета на капитан Гарет. Оказа се, че предчувствието не я беше излъгало. Нещо ставаше и тя искаше да разбере какво е то.

— Нищо няма да ти кажа — заяви момичето и избърса сълзата си. Истинска ли беше тази сълза, или престорена? Вероятно престорена.

— Може би трябва да извикам Зелените куртки. Да ги оставя те да се оправят с теб.

— Не — бързо отвърна момичето. Явно вече си беше имала работа с тях.

— Защо не?

— Ами… няма нужда. Трябва да си тръгвам, чичо ме чака — изглеждаше отчаяна, като завардено животно. Очите ѝ се стрелкаха наляво-надясно, но не намираха изход.

— Кой е чичо ти?

Момичето не отговори веднага. Мислеше, скалъпваше история. Каира я остави да помисли известно време.

— Той… работи в двореца.

— Къде в двореца?

— В кухнята.

— Как се казва?

— Ф… Хенрик — отвърна момичето и устните ѝ потрепнаха при грешката.

— Ф-Хенрик значи — повтори Каира и осъзна, че мъничко се забавлява. — Ела тогава. Ще идем заедно при него.

— Не.

Момичето стоеше като вкоренено, още една сълза се спусна по лицето ѝ. Макар че се правеше на куражлийка, разбираше, че играта е свършила. Беше изплашена и Каира внезапно усети вина, задето се забавляваше с мъките ѝ.

— Седни — посочи ѝ стол до писалището на Гарет.

Момичето се подчини, като я гледаше изплашено, сякаш се страхуваше, че ще я нападне. Каира остана права, за да покаже кой контролира положението.

— Как се казваш?

Пак мълчание, после момичето отговори:

— Раг.

— Раг?

— Да, Раг. Какво, и за това ли те лъжа?

От внезапния ѝ гняв Каира разбра, че не лъже.

— Добре, Раг. Аз съм Каира. Знам, че не си се изгубила, затова можеш да ми кажеш какво точно правиш тук.

Раг я погледна дръзко и гневно, възмутена от подозренията ѝ.

— Не съм длъжна да ти казвам нищо — сопна се тя и заряза престорената невинност. — Върви доведи проклетите Зелени куртки. Не ми пука. Каквото и да ми направят, няма да е по-лошо от…

Явно беше казала твърде много, беше казала нещо, което не искаше Каира да узнае. Дали беше в беда? Това събуди инстинкта на Каира да защитава слабите, но трябваше да внимава — момичето може би беше по-силно, отколкото изглеждаше. Ако наистина беше в беда, Каира бе длъжна да ѝ помогне, но не искаше да я правят на глупачка.

— По-лошо от какво? — попита тя внимателно. — Някой заплашва ли те? В опасност ли си?

Раг се усмихна кисело.

— Какво те интересува? Не те познавам. И ти не ме познаваш. Нека си остане така.

— Ако някой иска да те нарани, аз мога да те защитя.

Раг се изсмя.

— Мадам, нищо не можеш да сториш. Никой не може да ме защити от тях. А и кой е казал, че искам защита?

Каира се вгледа в яростните малки очи. Въпреки протестите ѝ, беше очевидно, че Раг наистина иска някой да я защити. Зад дръзкото изражение имаше тъга и уязвимост.

— Всички имаме нужда от защита по един или друг начин, но не всички го признаваме.

Раг само поклати глава и се втренчи в скута си.

— Защо не ми кажеш какво правиш тук? — попита внимателно Каира. Раг поклати глава, но сълзите ѝ отново рукнаха. Каира опита да се усмихне. — Можеш да ми се довериш. Можеш да ми кажеш истината. Обещавам, че няма да пострадаш.

— Да се доверя на теб? — попита Раг. — А защо смяташ, че ти можеш да ми се довериш?

Добър въпрос.

— Да кажем, че по една случайност ми харесва да се доверявам на хората. Да им помагам да вземат правилното решение — проблесна спомен за онзи ден преди няколко седмици, когато Мерик извади меча си и освободи робите в склада. Беше го направил, защото тя му се довери и му помогна да вземе правилното решение.

— И получава ли ти се? — попита Раг.

Каира сви рамене.

— Да кажем, че постигам известни резултати.

Раг се намръщи, сякаш се чудеше дали може да ѝ се довери. Накрая взе решение.

— Дойдох да намеря един човек. Това е. Нищо особено.

— Кого търсиш?

Раг замълча, сякаш вкопчена в това последно късче информация, сякаш ако го изречеше, щеше да стане напълно уязвима.

Въздъхна и каза:

— Един тип на име Мерик Райдър.

Дъхът на Каира секна.

Имаше само една възможна причина Раг да търси Мерик. Това момиче беше изпратено от Гилдията, най-вероятно от самия Палиен, който искаше отмъщение. Но Каира трябваше да се увери.

— Кажи ми, Раг. Кой те изпрати да го откриеш?

— Ами… — не можа да отговори. Вече беше казала твърде много.

— Мислех, че си вярваме. Обещах ти, че няма да пострадаш, и ще спазя обещанието си. В замяна ти трябва да ми кажеш кой те изпраща.

— Виж… не го познаваш. Не е важно.

— Някой е поискал да проникнеш в казармите на Стражата и това не е важно? На мен ми се струва много важно, Раг.

— Един мой познат.

— Как се казва?

Раг се размърда неспокойно на стола, отвори уста да заговори, но явно размисли, после тръсна глава и въздъхна.

— Казва се Фридрик.

Каира беше разочарована. Надяваше се да чуе името на Палиен. Беше предположила, че момичето е изпратено от Гилдията, но вероятно ставаше въпрос за друг човек, на когото Мерик дължеше пари.

— Какво иска този Фридрик от Мерик Райдър?

Раг изглеждаше ужасно гузна.

— Не знам точно, но Фридрик е един от хората, които командват всички крадци, джебчии и други такива. Със сигурност не го търси за добро.

— Крадци и джебчии?

— Да — отвърна Раг, сякаш смяташе Каира за глупава, щом не може да схване. — Нали се сещаш… Гилдията — прошепна последната дума, като че ли се боеше да не я чуе някой.

Каира само се взираше в нея.

Гилдията.

Това сигурно беше той — човекът, когото беше преследвала, защото от Храма на Есента я бяха изпратили да го намери и да въздаде справедливост. А сега единствената ѝ връзка с него бе едно улично хлапе.

— Какво ме зяпаш? — попита Раг.

Каира осъзна, че се е втренчила в нея.

— Нищо — и си беше нищо. Нейната мисия за Храма на Есента бе в миналото; тя беше обърнала гръб на всичко това. Вече имаше нов живот и не беше задължена на щитоноските и майката игуменка.

Въпреки това нещо в нея искаше да открие този човек и да го отведе, ако трябва с ритници, до стълбите на храма. Тогава ще извика майката игуменка и ще ѝ каже, че е успяла, че е изпълнила задачата си по своя воля.

Освен това този мъж със сигурност не търсеше Мерик за добро. Каира не можеше просто да остави Гилдията да го залови. В двореца бяха на сигурно място, но не можеха вечно да стоят зад неговите стени. Въпрос на време беше Гилдията да направи своя ход. А откриеха ли него, щяха да открият и нея, и едва ли щяха да я поздравят с усмивки и прегръдки.

Каира Стормфал не беше човек, който чака неприятностите да дойдат при него. Ако щеше да има сблъсък, сама щеше да почука на вратата на врага си.

А това хлапе — това улично дете Раг — беше ключът към всичко.

Каира погледна момичето, като още се чудеше дали може да ѝ се довери. Вероятно нямаше избор. Дали трябваше да я измъчва, за да разбере къде е водачът на Гилдията? Дали да я предаде на Инквизицията и да остави сенешал Роган да използва безотказните си методи? Не. Дори да можеше да причини подобно нещо на едно момиче, нямаше гаранция, че Роган вече не е подкупен от Гилдията.

— Знаеш ли какво възнамеряват да сторят на Мерик Райдър?

Раг сви рамене.

— Не казаха.

— А според теб какво ще сторят?

Този път нямаше свиване на рамене. Раг много добре знаеше какво ще сторят.

— Нищо хубаво, със сигурност — отвърна тя.

— И ти си съгласна с това?

Раг се замисли. Явно добре съзнаваше последствията от действията си.

— Не. Изобщо не съм съгласна. Аз… — замълча.

— Какво, Раг?

Момичето сбърчи чело и после цялото ѝ лице се сгърчи.

— Нагледала съм се на онова, което причиняват на хората. Нагледах се на мъчения. Те карат хората да правят такива неща… Исках само да съм при тях, защото вече не можех да живея ден за ден с празен стомах и без покрив над главата. Но те… те… — сведе поглед към ръцете си, които бяха стиснати така здраво в скута ѝ, че кокалчетата им бяха побелели. — Исках само да съм част от нещо. Но аз не съм част от тях. Аз не съм като тях.

Каира взе ръцете ѝ в своите и каза с тъжна усмивка:

— Аз мога да ти помогна. Мога да те защитя от тях. Мога да ти осигуря новия живот, за който мечтаеш. Но първо трябва да ми помогнеш. Мислиш ли, че можеш да го направиш?

Раг кимна. Как би могла да отхвърли възможността за нов живот далеч от Фридрик и неговата жестокост?

— Какво искаш да направя?

— Този човек, Фридрик. Искам да се добера до него. Трябва само да го примамиш някъде, за да мога да го заловя.

— Добре — каза Раг, — но как точно ще го направя?

— Той търси Мерик. Ако му кажеш, че си успяла да влезеш в казармите на Стражата, ще спечелиш доверието му. Кажи, че можеш да накараш Мерик да излезе, но ти трябва още време. Убеди Фридрик да се срещне с теб на определено място в определен час, когато Мерик ще е извън двореца. Тогава ще го заловя.

— Добре — каза Раг. — Мога да го направя.

Изправи се и избърса очите си. Каира сложи ръце на раменете ѝ.

— Мога да ти вярвам, нали, Раг?

Тя кимна сякаш искрено. Каира се надяваше, че Ворена гледа и че отвращението на момичето от Гилдията е истинско.

— Как да ги накарам да ми повярват? — попита Раг. — Да ми повярват достатъчно, за да направят каквото им кажа.

Каира се замисли. Ако Раг покажеше нещо на Фридрик в подкрепа на думите си, щеше да го убеди по-лесно да я последва.

— Вземи това — каза Каира и свали медальона от врата си. — Като знак на доверие. Освен това ще ти помогне да убедиш Фридрик, че си успяла; че си открила човека, когото търси. Кажи му, че е на Мерик Райдър.

Раг взе блестящия стоманен медальон и прокара палец по него, сякаш искаше да изтрие гравираните корона и мечове.

— Благодаря — каза тя, сложи медальона на врата си и го пъхна под ризата. Прие го твърде лесно и го скри твърде умело, и Каира пак бе обзета от съмнения. Но имаше ли вече избор?

Тя изведе Раг от казармите, през двора и до улицата.

— Разчитам на теб, Раг — каза ѝ, докато стояха в сянката на Скайхелм.

— Зная — отговори момичето и бързо се отдалечи.

Каира дълго гледа след нея, надяваше се да не предаде доверието ѝ. Само времето щеше да покаже.

А колкото до Мерик — трябваше ли да разбира за това? Трябваше ли да научи, че Гилдията не го е забравила и дори планира да го убие? Не. Той сега си имаше достатъчно грижи. Каира щеше да се погрижи сама за това.

Седемнадесет

Заваля точно преди мръкване. Каира беше дошла да го смени на поста пред покоите на кралицата и Мерик искаше само хубаво да се наспи. През последните дни той и останалите от личната стража на кралицата нямаха време за почивка. Почти не им оставаше време да ядат и да се изсерат, преди да застъпят отново на пост. Не че се оплакваше — това беше неговият славен миг, шансът му да се докаже.

Нали това искаш, Райдър? Да блеснеш? Да покажеш колко си предан на Короната и да накараш баща си да се гордее с теб? Или се заблуждаваш? Нищо не се е променило, нали, Райдър? Още си същото безполезно копеле, само че сега се перчиш с лъскава броня.

Докато минаваше през портите на казармата, чу виковете на мъжете, които тренираха в двора. Досега бе успявал да избягва Драконовата стража. Те като че ли постоянно тренираха, тренираха и пак тренираха. Не спираха да се упражняват, да усъвършенстват уменията си с меча и да си вадят душата просто за забавление. Мерик беше принуден да тренира усилено, за да го приемат в Стражата, но никога не се бе подлагал на подобно нещо.

Дворът беше пълен с голи до кръста мъже, телата им лъщяха от дъжда на светлината на фенерите, пара се вдигаше от тях, докато тренираха в студената вечер. Двама мъже с тояги вървяха покрай редица воини, които правеха лицеви опори в пълен синхрон. Всеки, който излезеше от ритъм, получаваше удар с тояга.

Въпреки умората си, Мерик се изкуши да погледа още малко от заслона на стрехите. Донякъде завиждаше на тези мъже за силата и отдадеността им. Макар че беше майстор на меча, който също беше минал през изтощителни тренировки, той се съмняваше, че би реагирал добре на боя с тояга. Най-вероятно щеше да им обясни къде точно да си я заврат.

Открай време това му беше проблемът — твърде независим, твърде вироглав. Това поведение не му беше донесло нищо добро през последните няколко години и вероятно бе за предпочитане, че сега някой друг щеше да взима решенията вместо него. Но трябва да изиграеш картите си по възможно най-добрия начин. Няма смисъл да се самосъжаляваш.

— Впечатляващи са, нали?

Мерик се обърна към прошарения мъж, който стоеше до него. Косата и брадата му бяха късо подстригани, а носът — чупен неведнъж. От възрастта и осанката му, както и от факта, че не се потеше като прасе с останалите от Драконовата стража, Мерик се досети, че е някой от лейтенантите на лорд-маршала.

— Много ги бива в лицевите опори — отвърна той. — Макар че вероятно боят с тояга е добра мотивация за всеки.

— Лорд-маршал Райдър вярва в подчинението. Болката е добро напомняне за това. Повечето от тези момчета се обучават при него от години. Дълги, трудни години на тренировки с копието и меча. Те са толкова дисциплинирани, колкото всяка армия по света.

Мерик добре знаеше колко много обича дисциплината Таник Райдър, макар че беше спестявал физическите наказания на сина си. Мерик предполагаше, че дължи това щастие на майка си.

— Аз съм Джаред — каза воинът. — Помощникът на лорд-маршала.

— Мерик — реши да се задоволи с това. Нямаше смисъл да признава, че е Райдър — не беше в настроение за неизбежния разпит, който щеше да последва.

— Мерик? — попита Джаред. — Странно, лорд-маршалът имаше коза на име Мерик. Наложи се да я заколим за провизии, преди да напуснем планината Криега. Той беше много разстроен заради това.

Коза?

Шибана коза?

— Някои хора се привързват към любимите си животни — отвърна Мерик през зъби. Жалко, че не изпитват същото към семействата си.

На мокрия от дъжда плац воините от Драконовата стража бяха преминали от лицеви опори към спринт. Половината носеха другарите си на гръб и тичаха през дългия трийсет ярда двор, преди да се разменят.

— Очаква ни битка, каквато никой не е виждал от векове — каза Джаред, — и трябва да сме готови. Силни. Бързи. Или поне по-силни и по-бързи от враговете.

— Виждам, че не искате да рискувате в това отношение — един от мъжете с тоягите налагаше двама изоставащи спринтьори.

— Да. Хуртите си ги бива, но ние ще сме готови за тях. Така или иначе скоро ще дойде денят, когато ще трябва да се бием рамо до рамо с вас. Надявам се, че и ти си готов.

— Както винаги — отвърна Мерик, макар да се питаше дали наистина е готов. Едно е да пазиш кралицата, друго е да застанеш на градската стена и да чакаш нападението на орда яростни хурти. — Но определено ми е по-спокойно, като знам, че вие ще сте до мен — опита да се усмихне на Джаред, който беше поруменял от гордост.

— Ха — рече той и плесна здраво Мерик по рамото. — За нас ще е чест. Драконовата стража и Кралската стража отново рамо до рамо. Легендите ще се разказват дълго след смъртта ни.

— Сигурен съм.

Воините в двора бяха приключили със спринта и сега стояха мирно. Един от тях притисна пръст към ноздрата си и се изсекна рязко в дъжда. Една тояга веднага се стовари на гърба му. Без да потрепне, той се обърна, грабна тоягата от ръката на мъжа и го удари с нея в коляното.

Мерик го разпозна от деня в тронната зала. Тогава носеше бяла животинска кожа и се изправи срещу маршал Фарен от Рицарите на Кръвта.

— По дяволите! — възкликна Джаред до него, защото положението явно щеше да загрубее.

— Някои от хората ви май не са схванали напълно важността на дисциплината — каза Мерик, като се опитваше да скрие усмивката си.

Джаред пристъпи към двамата от Драконовата стража, които сякаш бяха готови да се нахвърлят един срещу друг, но преди да заговори, един глас излая от сенките в края на двора:

— Курвенски сине!

Мъжете замръзнаха, двамата воини още се взираха един в друг.

Един висок мъж с брада излезе напред. Дори на оскъдната светлина Мерик не можеше да сбърка това строго изражение. Висок и величествен в бронята си, Таник Райдър тръгна към двамата мъже.

— Винаги ти, Курвенски сине. Ако не беше толкова добър с меча, да съм те изхвърлил сред снега още преди години — воинът стоеше мирно. — Много мускули, малко мозък. Имаш късмет, че точно мускули ни трябват сега. Заемете позиции — нареди Таник. — Останалите ще гледате и то внимателно. Не искам никакво неподчинение. Никакви свади. Никакво непокорство.

Курвенският син тръгна към центъра на двора и падна на колене. Мерик видя нещо в лицето му; нещо в очите… нима бе възможно да очаква с нетърпение това, което предстоеше?

Мерик се наведе и прошепна в ухото на Джаред:

— Интересно име, Курвенски син.

Джаред изкриви лице.

— Казва се Кормак. Другото е само прозвище. Най-добрият ни майстор на меча и той го знае. Не за първи път грабва тоягата и се съмнявам, че ще е за последно.

Таник даде знак на другия, който държеше тоягата. Мъжът тръгна напред, изглеждаше малко притеснен.

— Нищо лично — каза той, преди да вдигне ръка и да удари. Тоягата се стовари с пльосване на мокрия гръб на Кормак.

— Пак — каза Таник.

Мъжът замахваше в дъжда и удряше. Мерик преброи двайсет удара. Всеки път Таник Райдър казваше: „Пак“ и тоягата се стоварваше силно.

Мерик беше смаян от реакцията на Кормак, защото след всеки удар усмивката му ставаше все по-широка.

— Достатъчно — извика Таник и посегна към палката. — Запомни добре това; аз не си поплювам. Всички сте създадени от планинска скала. Вие сте безмилостни, храните се с кръв и стомана. Никой не може да устои срещу вас, защото аз ви направих непобедими. Вие сте само мои, мои синове и братя — Драконовата стража. Никога не го забравяйте.

Таник сведе поглед към Кормак Курвенския син, който още стоеше на колене в дъжда, после вдигна тоягата и я стовари за последно. Тя се разцепи на две в гърба на младия мъж и единият ѝ край излетя в тъмното. Кормак политна напред, но се задържа. Точно тогава вдигна очи към Мерик и срещна за миг погледа му. Мерик не познаваше този мъж, но беше сигурен, че видя омраза в очите му. Нямаше никаква представа какво му е сторил.

— Вървете да спите — извика Таник и захвърли парчето от тоягата. — Да се подготвите за сутрешната тренировка.

Воините от Драконовата стража послушно тръгнаха към казармите. Един от тях се опита да помогне на Кормак да се изправи, но той отблъсна ръката му, надигна се нестабилно и последва другарите си.

— До скоро, приятел — каза Джаред и бързо козирува.

— До скоро — отвърна Мерик и също отдаде чест. — Ако ви трябват по-здрави сопи, ще потърся в склада.

Джаред се намръщи на шегата, преди да последва хората си. Таник Райдър обаче остана насред двора.

Мерик го гледаше добре скрит под стрехата, не смееше да помръдне, за да не издаде присъствието си. Но колкото повече стоеше там, толкова по-неспокоен ставаше.

— Хареса ли ти представлението? — попита Таник.

Мерик се огледа наляво-надясно. В двора нямаше никого, бяха само той и баща му.

Явно не съм чак толкова добре скрит.

Таник се обърна към него. Дъждът плющеше по покритите с броня рамене, косата и брадата му бяха подгизнали. Мерик, като никога, не знаеше какво да каже.

— Да не си глътна езика, момче? Нали това искаше? Да се видим отново? Е, тук съм, така че казвай каквото имаш за казване, за да приключваме и двамата с това.

Спомените от детството отново го заляха. Спомени за дните на наказания и изпълнени с презрение погледи. За времето, когато никога не беше достатъчно добър. Когато се чувстваше безполезен. Когато беше разочарование.

Чакаше този шанс от години, а сега не знаеше какво да стори.

Почти неволно Мерик пристъпи напред и излезе на светлината, дъждът заплющя по главата му, стичаше се по лицето, тила му и по бронята. И сякаш този дъжд отми цялата му неохота да заговори.

— Мина много време.

Не беше зле за начало.

— Да, мина — отговори Таник. В гласа му нямаше емоция, нито сянка от съжаление или някакво бащинско чувство, но нима Мерик беше очаквал друго?

— Твърде много — каза Мерик. Този път Таник не отговори. Явно не беше съгласен. — Нали не искаше да ме виждаш?

— Не исках. Но след като си тук, давай да приключваме. Е, какво имаш да ми кажеш? — чудесно беше, че баща му не бе изгубил неподражаемия си чар.

Мерик имаше много за казване. Натрупваното с години разочарование кипеше в него и чакаше да се взриви, но той не можеше да намери думи. Трябваше да каже нещо. Трябваше да се възползва от момента. Не биваше просто да седи под дъжда и да става вир-вода.

— Как я караше?

Това прозвуча по-жалко, отколкото възнамеряваше.

— Въпросът е ти как си я карал? — рече Таник. — Но няма нужда да ми казваш, вече ме уведомиха. Ти си пияница, комарджия и развратник. Оставил си майка си да умре, докато си прахосвал богатството ѝ, и накрая си се озовал на улицата. Пропускам ли нещо?

Ти я остави да умре, копеле такова! Ти ни изостави! Ти си тръгна посред нощ като проклет крадец!

— Вече не съм такъв — каза Мерик. Едва позна собствения си глас. Това беше глас на дете. На самотно дете без баща и с болна майка. Дете, което иска само да е обичано, приемано и утешено.

— Така ли? Вече не си такъв? Сигурно това, че носиш броня на рицар, е достатъчно. Стъпка в правилната посока.

— Аз пазя кралицата.

— Така ли? Стоиш до нея, докато си върши работата. С какво си по-различен от гоблените по стените? Тепърва ще се види дали си способен да опазиш каквото и да било.

Аз спасих стотици роби? Стотици хора, които щяха да са в робство, ако не бях аз. Да, аз ги вкарах в онзи склад, но накрая ги спасих от участ по-страшна от смъртта и то с риск за собствения си живот.

Но не би могъл да обясни това на лорд-маршал Таник Райдър.

— Какво да сторя, за да докажа, че съм станал достоен мъж?

Таник се замисли.

— Ще имаш достатъчно време да се докажеш, когато хуртите дойдат. Може би дори преди това, ако страховете ми са основателни. Кралицата е в постоянна опасност. Говори се за наемни убийци. А сигурно и неколцина от собствения ѝ двор не биха скърбили за смъртта ѝ. Тя вероятно дори разчита на теб да я опазиш. Готов ли си за това, момче?

— Ще изпълня дълга си — отговори Мерик.

Не беше лъжа. Нали? Така или иначе надяваше се баща му да му повярва.

— Ще видим — каза Таник. — Тепърва ще видим — и без да каже нищо повече, той се обърна и влезе в казармите.

Мерик остана под дъжда, загледан след него.

Осемнадесет

Раг взе решение чак, когато мръкна. Седя на стълбите на Гробницата на Короните, взира се в Булеварда на Кралете с часове, докато не заваля. Тогава тръгна да се прибира, като все още мислеше.

Тази жена, Каира, беше свястна. Изглеждаше достатъчно искрена, не ѝ даде никакъв повод да се съмнява в думите ѝ. Когато каза, че ще я защити, говореше истината.

Само че никой не може да те защити от Гилдията. Дори Стражата не можеше да я защити. Гилдията имаше очи и уши навсякъде. Нямаше къде да се скрие от тях. А ако решат, че ги е предала, това щеше да е краят ѝ — и той нямаше да е бърз.

Когато влезе подгизнала до кости в кръчмата на Фридрик, Раг осъзна, че колкото и да ѝ се искаше, нищо никога няма да се промени. Тя бе желала само нормален живот, но това нямаше да се случи. Най-добре просто да се примири с този, който имаше.

Фридрик я чакаше до огнището. Хората му стояха около него — Харкас, Шърл, Ярик, Есен. Дори Палиен се спотайваше до огъня. Ядеше от метална чиния и ножът му стържеше по нея с гаден звук, от който зъбите на Раг изтръпнаха.

— Е? — попита нетърпеливо Фридрик. — Там ли е? Намери ли го?

Тя кимна и на тлъстото му лице се разля широка усмивка.

— Може ли да се изсуша? — попита Раг и той я погледна почти извинително.

— Разбира се — озърна се към хората си и на лицето му се изписа раздразнение. — Шърл, безполезно копеле такова, донеси ѝ кърпа.

Шърл излезе бързо, а Фридрик извика Раг по-близо до огъня. Част от нея беше благодарна за топлината. Друга част не искаше да е толкова близо до Палиен и ножа му, но тя знаеше, че е в безопасност в присъствието на Фридрик.

— Видя ли го? — попита я той, когато тя седна. — Видя ли го с очите си?

— Да, разбира се — отговори Раг. — Хубавец е и никога не млъква.

Разбира се, това беше описанието, което те ѝ бяха дали; тя не би познала Мерик, дори да се сблъскаше с него на улицата, но Фридрик се усмихна и кимна.

— Той е! Добро момиче. Знаех си, че няма да ме разочароваш.

Раг бе съвсем сигурна какво щеше да ѝ се случи, ако го беше разочаровала.

Шърл донесе кърпа и тя започна да си суши косата. Когато приключи, видя, че Палиен се взира в нея.

— Откъде да знаем, че казваш истината? — попита той.

— Какво говориш? — намеси се Фридрик.

— Откъде да знаем, че не си измисля? Може само да е обикаляла из Квартала на Короната, да е изплюскала всичката храна и сега да ни будалка, за да ѝ се размине?

Фридрик я погледна въпросително, но не каза нищо.

Раг се извърна към огъня.

— Явно ще трябва да го докажа — каза тя и замълча. Видя с крайчеца на окото си, че Палиен е вбесен и я чака да продължи.

— Е? — не издържа той накрая.

Раг бръкна в ризата си и измъкна медальона. Свали го през главата си и го подаде на Фридрик. Той го огледа хубаво, после го подаде ухилен на Палиен и каза:

— Мисля, че ѝ дължиш извинение.

— Тя е шибана джебчийка — отвърна Палиен. — Може да го е взела отвсякъде. Това не е доказателство.

Раг понечи да възрази, но Фридрик взе медальона от юмрука на Палиен и ѝ го подаде.

— А ти какво искаш да направи, да ти донесе главата на Райдър, набучена на кол? Това доказателство е достатъчно, защото аз го казвам.

Палиен не изглеждаше доволен, но знаеше, че не бива да възразява.

— Не го откраднах от него — каза Раг. — Той ми го даде.

И двамата се втренчиха в нея. Тя замълча, за да се наслади на момента.

— Какво е направил? — попита Фридрик.

— Даде ми го — каза тя и внезапно потрепери. — Хубаво си поприказвахме. Мисля, че ме хареса.

Фридрик се обърна и извика през рамо.

— Донесете още дърва, по дяволите! — после се вгледа пак в Раг.

Какво трябваше да му каже сега? Че може да примами Мерик навън? Да го изкара на открито?

А после?

Онази жена Каира щеше да си свърши работата, но дори да успееше да убие Фридрик, Гилдията щеше да разбере, че тя ги е предала. Нямаше да е в безопасност, ако помогнеше на онази жена, каквото и да ѝ обещаваше тя.

— Не беше нищо особено — продължи Раг, не знаеше какво да каже.

В това време Шърл донесе наръч дърва. Беше на няколко крачки от огъня, когато се препъна в чергата, политна напред и дървата се разпиляха в краката на Фридрик.

— Тромав нещастник — изсъска Палиен.

Фридрик не каза нищо, само се наведе и взе една цепеница. Раг си помисли, че ще я хвърли в огъня, но той направи друго. Този дребен човек с къдрава коса и сърдечно изражение се обърна към Шърл, който тъкмо се изправяше, и стовари с тътен цепеницата на гърба му. Шърл изписка и падна, а Фридрих пак вдигна цепеницата. Раг гледаше как го удря силно отново и отново, а Шърл всеки път изквичаваше от болка. Сякаш гледаше как пребиват до смърт малко прасенце.

Започна да ѝ призлява. Колко дълго още щеше да гледа такива гадости? Някой трябваше да сложи край. Някой трябваше да сложи край на този ужас.

— Мога да го примамя навън — каза тя внезапно.

Фридрик застина, вдигнал цепеницата във въздуха, а Шърл се сви скимтящ на земята.

— Какво? — попита Фридрик.

— Мога да го изкарам от двореца. Вероятно мога да го изкарам и от Квартала на Короната.

Дотук с намеренията да не предава Гилдията. Изглежда онази жена все пак можеше да ѝ има доверие.

Фридрик се усмихна и хвърли цепеницата. Погледна към Шърл, сякаш го виждаше за първи път.

— Какво правиш там? Ставай и ми се махай от очите. И спри да скимтиш така.

Шърл се надигна, притискаше ръце към тялото си и кривеше лице от болка, но не смееше да гъкне.

Фридрик се обърна към Раг.

— Защо не го каза още в началото? Как ще го изкараш навън?

Тя поклати глава, мислеше трескаво. Фридрик ѝ беше говорил надълго и нашироко за този Мерик и тя отчаяно се опитваше да си спомни нещо полезно. Беше пияница, развратник… комарджия.

— Казах му, че чичо ми има комарджийско свърталище, но там ходят само смотаняци и всеки по-опитен може да ги оскубе. Той се върза, нямаше търпение да разбере къде е. Аз се престорих, че не искам да му кажа, защото ще ме напердашат. Може пак да ида там и да го накарам да ме последва до Северната порта, където ще го хванете. По дяволите, сигурно мога да го накарам да ме последва чак до Силвъруол, ако си мисли, че там го чакат лесни пари.

Фридрик я гледаше, слушаше я внимателно. Ако беше сгрешила за Мерик или за онова, което си мислеше, че знае за него, положението щеше да загрубее. Щеше да ѝ се случи нещо много по-лошо от бой с цепеница.

— С всеки изминал ден ми харесваш все повече, Раг — усмихна се Фридрик и тя му се усмихна в отговор. — Не мислиш ли, че има невероятен потенциал, Палиен?

Палиен застина с ножа до устата си, на върха му беше забодено парче месо.

— Тя е истински шибан талант — каза той и лапна мръвката.

— Радвам се, че мислиш така. Значи нямаш против да ѝ дадеш малко пари? Не нося в себе си, а тя очевидно заслужава награда. Какво ще кажеш?

Палиен спря да дъвче и погледна с омраза към Раг, но изражението му бързо се промени, когато Фридрик се обърна към него. Палиен залепи усмивка на устните си, бръкна в кесията на колана си и извади две златни монети.

— Не ги харчи наведнъж — каза той, когато ги плесна на масата до Раг. Тя внимателно ги плъзна към шепата си, без да откъсва очи от него, в случай че му хрумне да смени предназначението на ножа.

— Какво правят тия цепеници на пода? — попита Фридрик, сякаш беше забравил за побоя над Шърл.

Раг потрепери. Шърл щеше да отнесе още бой, ако Фридрик пак се разгневеше. За щастие, преди това да се случи, вратата на кръчмата се отвори.

Влязоха двама подгизнали от дъжда мъже, които влачеха голямо и тежко тяло, с вързани на гърба ръце и торба на главата. Харкас затръшна вратата и тръгна да им помогне.

— О! — възкликна Фридрик. — Нашият гост пристигна. Макар и с известно закъснение.

Двамата мъже, които носеха тялото, вдигнаха извинително поглед. Раг напълно ги разбираше; и тя не би искала да кара Фридрик да я чака.

— Трябваше да го доведем снощи — каза единият от мъжете, нямаше предни зъби. — Но той още беше в безсъзнание и адски тежеше. Двамата нямаше да можем да го пренесем през целия път, без да ни видят.

— Няма значение — каза Фридрик. — Вече сте тук. Ярик, отвори избата за нашия гост.

Ярик се разбърза натам, а Раг пак се изуми от внезапните промени в настроението на Фридрик. Винаги беше такъв — в един миг си мислиш, че ще те прободе в окото, а в следващия те целува по бузата.

Мъжете повлякоха тялото след Ярик и Раг видя, че то мърда леко. Фридрик тръгна след тях, но се обърна към нея през рамо.

— Ела де. Не би искала да пропуснеш това.

Раг беше съвсем сигурна, че би искала да го пропусне. Вече го беше виждала десетки пъти. Фридрик сякаш държеше да се перчи пред нея, като че ли искаше да я впечатли с жестокостта си. Тя знаеше, че не бива да отказва, затова го последва, когато отнесоха тялото в задната част на кръчмата.

Капакът на пода се отваряше към скрибуцащи стълби в мрака и Раг тръгна след Фридрик надолу. Някой беше запалил фенер в избата. Тя беше огромна, дълга поне стотина крачки. В средата ѝ имаше дълбока шест и широка двайсет крачки яма — мръсна дупка за мръсни дела. Раг още не беше виждала онова, което се случваше в нея, но знаеше, че е отвратително. В тази яма се провеждаха боеве; това беше повече от очевидно и Раг не се съмняваше, че не всички излизат живи оттам.

Завлякоха тялото до една от дървените подпори и развързаха въжето от китките му. След това мъжът с липсващите зъби окова ръцете на пленника за подпората и всички се отдръпнаха назад.

За един ужасен миг Раг се запита дали това не е Мерик Райдър — когото са успели да заловят — и сега Фридрик и Палиен щяха да разберат, че ги е излъгала.

Когато обаче Фридрик свали торбата от главата на мъжа, Раг нямаше време да изпита облекчение, защото разпозна човека, който се втренчи яростно в тях.

Той огледа всички поред. Лицето му беше смазано от бой, едното око бе подуто и полузатворено, а устните и носът бяха обрамчени от съсирена кръв. Въпреки всичко Раг го позна. Линкон, така се беше представил. Тя си спомни колко добър беше с нея, след като Крупс едва не я уби. Той я пазеше и ѝ даваше вода, за да си накваси устата. Внезапно изпита вина, че беше отрязала главата на онова копеле и бе избягала от Зелените куртки, преди да успее да му благодари.

Е, сега нямаше как да го стори.

— Нобул Джакс — каза Фридрик, сякаш поздравяваше стар приятел. — Колко се радвам да те видя. Мисля, че вече знаеш защо си тук.

Нобул? Нали се казваше Линкон? Е, няма значение — определено беше той. Бащата на Маркъс.

Палиен се наведе напред, но не твърде близо, сякаш се страхуваше, че Нобул ще го захапе.

— Вече не си такъв умник, а? — рече той и се ухили подигравателно.

Нобул се втренчи с омраза в него.

— Да не си мислеше, че можеш да претрепеш двама от най-добрите ни събирачи на дългове и да ти се размине? — попита Фридрик. — Да не си помисли, че няма да те намерим? Ние сме Гилдията, Нобул. Имаме очи навсякъде. Младият Антон работи за нас още от дете. От седмици чака възможност да те подмами навън.

Раг видя как Нобул сбърчи чело при споменаването на Антон. Който и да беше той, явно щеше много да загази, ако Нобул се измъкнеше оттук, но това не изглеждаше особено вероятно в момента.

— Е, знам какво си мислиш — продължи Фридрик. — Ще те измъчваме до смърт и ще хвърлим трупа ти в Сторуей, нали? Нали? — сви ръка до ухото си, сякаш чакаше да дочуе някакъв отговор. — Сбърка. Наумил съм нещо много по-забавно. Ти си здравеняк, с такива огромни плещи, а и много те бива в битка, ако се вярва на слуховете. Защо да прахосваме подобна възможност?

Нобул пак не отговори и Палиен го изрита в краката.

— Бъди благодарен, копеле — каза Палиен. — Аз щях да те изкормя и да те хвърля на рибите.

— Внимателно — обади се Фридрик. — Господин Джакс го чакат тежки дни. Поне колкото са му останали. Не искаме да се нарани, преди да е имал възможност да покаже уменията си.

Фридрик се ухили на Нобул, после даде знак на останалите да го последват по стълбите.

Раг тъкмо щеше да тръгне след тях, когато Нобул срещна погледа ѝ. Той я гледаше изпод тъмните си вежди и тя не разбра дали я разпозна. Не знаеше какво да му каже.

Здрасти, помниш ли ме? Ти ми спаси живота. Искаш да ти върна услугата ли?

Нобул съвсем леко поклати глава. Раг отстъпи назад. Може би все пак не я позна.

— Идвай, Раг — извика Фридрик от върха на стълбището. — Да не искаш да останеш долу с това опасно животно?

Тя забърза към него. Ярик затръшна капака, а Палиен и Фридрик отидоха да седнат пак до огъня, за да обсъдят плановете си. Раг не искаше да слуша, не искаше да става част от това. Вече ѝ беше дошло до гуша. Нобул или Линкон, или както и да му беше името, ѝ беше помогнал, но какво можеше да стори за него сега? Той беше окован, беше в ръцете им. Ако се промъкне по-късно при него и го освободи, никакви лъжи нямаше да я спасят. Дължеше му го, но не можеше да направи нищо.

Последва Ярик към кухнята и там чу, че някой диша тежко и накъсано в ъгъла. Есен и Харкас стояха над дебелия Шърл. Ризата му беше свалена и тлъстините му се нагъваха над косматия кръст. Момчетата се взираха в гърба му и от изражението на Есен Раг разбра, че положението там не е никак добро. Приближи се.

— Направо го е смазал — каза Есен. — Какво да го правим сега?

Ярик поклати глава.

— Трябва му лекар или аптекар.

— Кой има пари за това?

Шърл вдигна глава, лицето му беше зачервено и плувнало в пот.

— Фридрик има пари.

— Все едно ще плати за теб — отвърна Ярик. — Защо не идеш да му поискаш, може да те довърши с някоя цепеница.

— Много… боли — изпъшка Шърл. Изглеждаше доста зле и очевидно щеше да се влоши, ако не получеше помощ.

Раг бръкна в джоба си и напипа двете монети, които Фридрик беше принудил Палиен да ѝ даде.

— Ето — каза тя и извади едната. — Това ще стигне, нали?

Ярик, Шърл и Есен я погледнаха, сякаш държеше в ръката си някакво невероятно съкровище. Дори Харкас я изгледа странно, като че ли се съмняваше, че им погажда някакъв номер.

— Какво правиш? — попита Есен.

— А ти какво си мислиш, че правя? Вземете проклетите пари и се погрижете за него.

Ярик и Есен се спогледаха, после се обърнаха към нея.

— Защо? — попита Шърл, пъшкайки.

Раг ги гледаше с недоумение.

— Нали сме заедно? Нали трябва да се грижим един за друг?

Ярик поклати глава.

— Да, но ти си…

— Какво? — сопна се тя, вече започваше да се ядосва, че не вярват на щедростта ѝ. — Любимото животинче на Фридрик? Майната ти, Ярик, взимай парите.

Той не изчака нова покана, посегна и грабна монетата от дланта ѝ.

С известни усилия Есен и Ярик вдигнаха Шърл и го понесоха към вратата. Когато излязоха, на Раг ѝ се стори, че един от тях каза нещо в благодарност. Тя се почувства по-добре за около част от секундата, преди да осъзнае, че Харкас се взира в нея. Беше скръстил ръце на гърдите си. Срещна погледа му, като се питаше какво ли става в главата му — ако изобщо там ставаше нещо. После му кимна, нали вече бяха другарчета, нали бяха една банда.

Е, и това беше нещо.

Харкас ѝ кимна в отговор.

Раг излезе от кухнята. Трябваше да е доволна от себе си, че поне веднъж стори нещо добро, но мислеше само за окования в избата човек, на когото не можеше да помогне, и знаеше, че никакви златни монети няма да го измъкнат оттам.

Деветнадесет

Дъждът бе спрял малко преди зората да огрее мокрите градини на двореца. Джанеса обичаше миризмата на дърветата и тревата след дъжд, макар и само през летните месеци. През лятото, когато горещото слънце сгряваше градината, дъждът само засилваше уханията на цветята. Сега, когато зимата приближаваше, миришеше единствено на кал. Все пак тя стоеше увита с кожи в градината и чакаше.

Не беше изненадана, че Азаи Дравос закъснява за срещата. Той вече играеше своята игра, местеше фигурите. И двамата бяха наясно, че тя е в слабата позиция; нейният цар вече беше паднал. Обикновено това би означавало край на играта, но Джанеса беше решена да докаже, че царицата може да е също толкова могъща, колкото и другите фигури на шахматната дъска.

Мерик и Каира стояха близо до нея, както винаги. За първи път присъствието им не я караше да се чувства в безопасност. В тази битка трябваше да се сражава сама. Нямаше да има меч и щит, макар че съдбата на Свободните държави зависеше от следващите ѝ ходове.

Странно, но Джанеса изпитваше огромна нужда от оръжие. Още когато взе в ръцете си Хелсбайн, почувства утеха от тежестта му и сега повече от всякога се нуждаеше от нея. За миг си представи как го завърта в битка и се втурва срещу врага с вдигнато острие, повела воините си.

Не ставай смешна. Ти не си обучена. Сякаш бойците ще последват едно неопитно момиче.

Джанеса се усмихна на глупостта си и се приближи до една от статуите в градината. Тя изобразяваше царствено красив воин. Харесваше я още от дете и често се чудеше кого от кралете на Стийлхейвън увековечава, макар че никой не можа да ѝ каже. Сега, докато стоеше в сянката на статуята, Джанеса осъзна, че се надява тя да я гледа как се пазари с човека, който може би държеше съдбата на града в ръцете си.

Първи се появиха охранителите на Дравос, еднаквите им червени туники изглеждаха твърде ярки сред приглушените цветове на голите дървета и храсти. Огледаха градината за възможна опасност, после застанаха така, че Азаи Дравос да мине между тях.

Пратеникът следваше бавно охранителите си. На главата му беше вързана черна кърпа, а черната роба се развяваше около глезените му. Дравос се усмихна, щом приближи, смуглата му кожа лъщеше леко на слънчевата светлина. Черният грим подчертаваше пронизващите зелени очи и му придаваше котешки вид.

Той спря пред кралицата, усмихна се и се поклони ниско, без да сваля зеления си поглед от нея.

— Ваше Величество. Трябва да ви благодаря отново, че благоволихте да се видите с мен — и то в такава приятна обстановка. Градините на Скайхелм могат да съперничат на всички дворцови градини на Изтока.

— Благодаря ви — каза тя. — Надявам се, че престоят ви досега е задоволителен. Добре ли се грижат за вас и хората ви?

— Като за крале — усмихна се и яркобелите му зъби просветнаха на тъмното лице. — Пирувал съм в дворци на султани и императори, но никога не са ме посрещали с такава щедрост, както в Скайхелм.

Тя се усмихна любезно на комплимента.

Е, добре, да прекратим ласкателствата.

— Азаи Дравос, аз обичам да говоря направо, като баща си. Добре знаете каква опасност е надвиснала над моя народ и столицата ни. Освен това знаете, че ми трябва значителна сума, за да мога да ги защитя. Лигата на Банкерите е в състояние да ми предложи тази сума. Предполагам, че сте упълномощен да сключите сделката?

Дори да беше изненадан от прямотата ѝ, той с нищо не го показа.

— Аз идвам от името на търговска компания „Бяла луна“, но имам правомощия да представлявам и Лигата на Банкерите по този въпрос, Ваше Величество.

— Добре. Тогава да говорим по същество — трябваше да разбере какво всъщност искат. Трябваше да продължи с атаката; да отправи исканията си и да види как ще ѝ отговори. — Трябват ни един милион корони, половината в монети, останалите в облигации, гарантирани от Лигата на Банкерите.

Тя чакаше реакцията му, но той не издаде нищо. Вече беше обсъдила с Одака и канцлер Дуркет нуждите на хазната. Един милион корони щяха да им стигнат за защитата на града — ако ги получеха скоро. Нямаха никакво време. Ако нямаха парите в брой, облигациите щяха да са достатъчни, за да обезпечат подкрепата на Свободните легиони. А тогава, да се надяваме, щяха да успеят да отблъснат Амон Туга и хуртите му.

Дравос се усмихна сърдечно.

— Лигата на Банкерите е готова да ви даде исканата сума.

Джанеса усети как облекчението се разлива по нея, но остана нащрек. Щом беше приел толкова бързо, вероятно щеше да поиска нещо много значително в замяна.

— Това е чудесна новина — каза тя, нетърпелива да се възползва от предимството си. — Короната може да предложи лихва…

— Не — прекъсна я Дравос, усмивката бе изчезнала от лицето му. — Лигата на Банкерите ще изплати заема изцяло и бързо. Ще искаме пълното му изплащане до пет години, без да начисляваме лихва.

Замълча. Джанеса знаеше, че я чака да зададе въпроса, да попита какво искат в такъв случай. Вече беше сбъркала, като прибързано предложи лихва. Тогава нека той да разкрие картите си сега. Нека той да направи последния ход.

Мълчанието им продължи дълго и стана съвсем очевидно, че тя няма намерение да го наруши. Дравос се усмихна на упоритостта ѝ.

— Моите съдружници ще искат земите и титлата на Анкаверн — каза накрая. — Принцът престолонаследник Моаз Байек от Джал Насан иска да се засели в Свободните държави и да установи търговски път през Мидралско море от Флийтхолм до Източните земи. Освен това ще искаме възстановяването на посолството на Меккала зад стените на Стийлхейвън, заедно с всички законни и религиозни права, и имунитет. В допълнение искаме да станем собственици на няколко мини около Силвъруол — представители на компания „Бяла луна“ вече изпратиха свои оценители да преценят доходността им и са много доволни от потенциалния добив.

Когато приключи, се втренчи право в очите ѝ. Джанеса се вгледа в дълбоките зелени очи, опитваше се да не издаде чувствата си.

Анкаверн, макар и част от Свободните държави, беше автономна провинция и сама сключваше сделките си. Ако се опиташе да им наложи да продадат земите си, вероятно щеше да последва бунт. Как щеше да се справи с него, след като хвърли целия си ресурс срещу хуртите? Освен това Тиран, лорд-губернаторът на Силвъруол, никога нямаше да се лиши от доходите си от мините. Колкото до посолството — Джанеса не хранеше никакви илюзии, че то няма да е просто фасада за машинациите на Лигата на Банкерите в нейната столица. База, от която можеха да кроят заговорите си и да ги прилагат на практика.

Нямаше начин да се съгласи с това и Азаи Дравос го знаеше. Тогава какво всъщност искаше?

Вероятно беше време да разбере.

Джанеса се усмихна на Дравос и излезе от сянката на статуята — досега не ѝ беше донесла голям късмет.

— Когато баща ми се възкачил на трона и станал господар на Скайхелм, наредил да обновят тези градини — каза тя и посочи към голите дървета и студените каменни статуи. — Намираше тук утеха, а аз си играех около него, докато взимаше трудни държавнически решения — Дравос понечи да заговори, но Джанеса продължи: — Но баща ми разполагаше с време. Аз нямам този лукс, Азаи Дравос. Времето е сред най-оскъдните ми притежания. Затова защо не спрете да го губите и не ми кажете какво всъщност искате?

Дравос се поклони, но отново не откъсна поглед от нея.

— Моите извинения, кралице Джанеса. Стари навици, трудно се преодоляват, от много години посреднича при сделки в Изтока. Обаче вие бяхте искрена с мен, затова ще ви отвърна със същото.

Той пристъпи по-близо към нея, много по-близо, отколкото ѝ се искаше. Усещаше острия аромат на дрехите му и главата ѝ почти се замая.

— Аз представлявам Калим Хан Ролир Мехели. Той е собственик на търговска компания „Бяла луна“, както и на други неща, и е един от петимата господари на Лигата на Банкерите. В замяна на парите, с които ще спасите себе си и града си от елхарима, той не иска друго освен ръката ви и всички земи и титли, които вървят с нея.

Азаи Дравос най-сетне беше изиграл последния си ход. Той беше опустошителен, но Джанеса не бе готова да признае поражението си, защото залогът беше много голям. Тя се усмихна с милата усмивка, която често бе отправяла към придворните си. Надяваше се тя да не издава нищо.

— Крайно поласкана съм от предложението — отвърна, трябваше да спечели време, за да формулира контрапредложение, но Азаи Дравос не беше вчерашен.

Той пристъпи още напред, ослепителната усмивка вече я нямаше, зелените очи сякаш бяха потъмнели.

— Моят господар няма да приеме отказ — прошепна той. — Няма друг вариант. Обявявате годежа си или градът ви и всички в него ще бъдат изпепелени.

Прииска ѝ се да отстъпи назад, но сякаш беше вкоренена в земята, прикована от този все по-притъмняващ поглед. Искаше да откаже още тук и сега, да му заяви, че никога не би обещала ръката си на човек, когото не познава, че тя е кралицата на Свободните държави и ще управлява сама до последния си ден.

Но не го направи. Нещо в очите на Дравос ѝ попречи.

Докато се взираше в тях, започна да си мисли, че вероятно предложението не е чак толкова лошо. Може би Калим беше добър избор. Той бе могъщ търговец и принц — един от най-богатите мъже на трите континента. От какво щеше да се страхува, ако той беше до нея?

Докато се взираше в очите на Азаи Дравос, той внезапно протегна ръка и отворената му длан се извърна към корема ѝ. Веждите му потрепнаха от изненада, а устните му леко се извиха в крайчетата.

Нещо в нея се раздвижи, завъртя се, сякаш от ужас. Тя искаше да се отдръпне, искаше да предпази корема си, но имаше чувството, че е уловена в мрежа и не може да помръдне, не може да защити и себе си, и живота, който растеше в нея.

— Добре ли сте, Ваше Величество?

Джанеса внезапно отстъпи назад и осъзна, че Каира е заговорила.

— Да — отвърна тя. Още се взираше в Азаи Дравос, който се усмихваше, сякаш нищо не се беше случило.

Каира хвана Джанеса за ръката, докато тя отчаяно опитваше да се овладее.

— Моля да ме извините, Азаи Дравос. Трябва да се върна в покоите си. Уверявам ви, че скоро ще получите отговора ми.

Дравос се поклони ниско и Каира я поведе през градините. Джанеса усещаше корема си стегнат и скован и за миг я обзе паника за детето.

Мерик и Каира ѝ помогнаха да се качи до покоите си и когато стигнаха до вратата, главата ѝ като че ли се беше прояснила.

— Доведете ми Одака — изпъшка тя. Каира ѝ помогне да легне, а Мерик излезе бързо да изпълни заповедта.

Джанеса сложи ръка на корема си. Беше облекчена, че отново се чувства нормално, но споменът за думите на Азаи Дравос — и за странните му очи — не излизаше от ума ѝ: Няма друг вариант. Обявявате годежа си или вашият град и всички в него ще бъдат изпепелени.

— Да доведа ли лекар, Ваше Величество? — попита Каира.

Джанеса поклати глава, после се опита да стане, като се хвана за една от колоните на леглото.

Главата ѝ се маеше. Това трябваше да е нейната възможност да блесне, да докаже куража си, да се бори за своя град и своята страна. А успя да покаже само слабостта си. Азаи Дравос беше взел връх и сега тя трябваше реши единствено дали да се омъжи за някакъв чужденец, за да спаси народа си от хуртите.

Одака отвори вратата и когато я видя, нареди на Мерик и Каира да излязат и да не казват на никого за това.

Джанеса прочете тревогата по лицето му — той знаеше, че се е провалила, че се е опитвала да се държи като истински монарх и се е оказала неспособна.

— Не знам какво да сторя — каза тя тихо и колебливо, както когато за първи път сложи бащината си корона и се врече като Защитник на Свободните държави. — Дравос иска да се омъжа за господаря му. Ще ни даде нужните пари, за да спасим града и Свободните държави, в замяна на ръката ми.

— Сложна ситуация — отвърна Одака. — Особено сега — озърна се към корема ѝ и тя веднага разбра какво намеква.

Джанеса сложи длан върху корема си и попита:

— Откога знаеш?

Одака замълча, сякаш се смути.

— От скоро. Но малко неща, които се случват зад тези стени, остават в тайна от мен.

Разбира се, че ще знае; Одака Дуур не пропускаше нищо. Затова баща ѝ му беше поверил управлението на кралството.

Тя седна в леглото. Донякъде беше облекчена, че той знае, но и засрамена. Изненада се, когато Одака седна до нея и нежно хвана ръката ѝ.

— Трябва да се вземат важни решения — каза той. — Ще ти помогна както мога, но вече не съм регент и ти трябва да решаваш. Ще можеш ли?

Джанеса го погледна и видя състрадание в очите му. Искаше ѝ се да го прегърне, но знаеше, че не е редно. Макар че можеше да му се довери, той не ѝ беше баща. Вече беше поел повече от полагащите му се отговорности. Не биваше да го обременява с още.

— Ще мога — отвърна тя. — Азаи Дравос беше съвсем ясен — трябва да се омъжа за господаря му в замяна на парите, които ни трябват.

— Ти какво му отговори?

Джанеса си спомни очите на Дравос и как се стегна коремът ѝ, когато той се приближи. Дали беше заради детето, или… заради нещо друго?

— Казах, че трябва да си помисля.

— Правилно — отговори Одака. — Но това може да не е толкова лошо предложение. Един скорошен брак би обяснил детето, което расте в теб. Твоят наследник ще бъде благородник на Свободните държави и ще наследи трона. Без значение кой ще бъде смятан за негов баща и двамата знаем, че детето ще е с благородно потекло.

Джанеса веднага осъзна заблудата му. Той предполагаше, че животът, който растеше в нея, е посят там от Рейлан Логар. Реши, че сега не е моментът да го разочарова с истината.

— Ами моят народ? Какво ще кажат те, ако се омъжа за чужденец, който няма никакво право на Стоманената корона?

— Ако не сключиш тази сделка, може да не оцелее нито този град, нито Свободните държави. Кого ще предпочете народът според теб, един крал чужденец или елхарим тиранин?

Джанеса знаеше отговора, но не можеше да се принуди да го признае. Точно това упорито се беше опитвала да избегне от самото начало. Беше отхвърлила Рейлан и Леон заради любовта си към друг мъж; обикновен мъж, убиец. Сега изглежда щеше да се омъжи за богат чужденец, когото не познаваше, единствено заради благото на страната си.

— Трябва да си помисля още — каза тя.

Одака се изправи.

— Тогава ви предлагам да мислите бързо, милейди. Детето във вас расте. Ордите се приближават от север. Каквото и да е решението ви, ще го приема, но трябва да го вземете. И то скоро.

След тези думи той излезе, а Джанеса остана да се взира след него, сложила несъзнателно ръка на корема си.

Можеше ли да спаси града си без помощта на Лигата на Банкерите? Ако откажеше предложението на Азаи Дравос, щеше да ѝ се наложи да обяснява раждането на едно незаконно дете. Дали да не избере за съпруг Леон? Беше сигурна, че майка му не би пропуснала тази възможност и няма да подложи на съмнение законността на внука си.

Каквото и да решеше, трябваше да го стори бързо.

Амон Туга приближаваше и като че ли нищо не беше в състояние да го спре.

Двадесет

Нобул нямаше представа колко дълго ще го държат в тази тъмница. Но не мракът го тревожеше. Не го тревожеше дори фактът, че накрая ще го убият, а те щяха да го убият, и последният глупак би разбрал това. Не знаеше само кога и как.

Най-много го болеше, че е безпомощен и няма да може да стори нищо, че ще умре като прасе в кланица.

Не беше осъзнавал за колко неща си струва да живее, докато не го заловиха. Отдавна искаше да се накаже заради случилото се със сина му. Искаше да се подлага на всякакви изпитания, за да облекчи вината, която висеше на врата му като наковалня. Но сега, когато беше тук, когато го хванаха и наказанието бе започнало, той осъзна, че всъщност не е искал това.

Всъщност Нобул Джакс искаше възмездие. Искаше да нарани някого. Да причини болка. Да унищожава.

В миналото, в дните на кръв и касапница, когато газеше из изкормени вътрешности, сред оглушителни писъци — тогава се чувстваше истински жив.

Нобул не искаше да бъде наказан. Той искаше възмездие. Изглежда обаче съдбата го беше лишила от това, показваше му задника си. Изглежда вече нямаше да получи шанс за отмъщение. Изглежда вече нямаше шанс да стори каквото и да било.

Жалко. Много му се искаше да докопа Антон. Това нещастно малко копеле беше виновно за всичко. Колко ли му бяха платили? Какво ли му бяха обещали, за да бъде техен шпионин сред Зелените куртки? Ако някога се измъкнеше оттук, щеше да се погрижи Антон да съжали за деня, в който за първи път е чул за Гилдията. Но шансовете му да се измъкне оттук цял бяха съвсем нищожни.

Проскърца дърво, изстърга резе и Нобул инстинктивно сви крака и приведе рамене, за да стане възможно най-незабележим. Не знаеше откога стои окован за тази подпора, но вече всичко го болеше. Беше сигурен какво ще последва и колкото по-добре се свиеше, толкова по-малко щеше да го боли от ритниците.

— Време е за ставане — рече мъжът през пролуката на мястото на предните си зъби. Остави фенера и кофата, които носеше, и изрита силно Нобул. — Скоро идва твоят ред. Чакането свърши. Изпратиха ме да те почистя — преди Нобул да реагира, беззъбият взе кофата и го заля с леденостудена вода.

Нобул изскърца със зъби от шока, дишаше тежко, сърцето му внезапно задумка в гърдите. Беззъбият мина зад него и го издърпа да стане. Ръцете на Нобул още бяха приковани към подпората, но той все пак ги опъна пробно, за да провери дали няма да се освободят. Не, нямаше.

— Хайде, вече си буден, нали?

Нобул не отговори, само се втренчи с омраза в грозната му физиономия. Внезапно беззъбият го удари в корема. Не беше особено силен удар, нито точен — един добър удар щеше да му изкара въздуха, — но все пак заболя.

— Попитах те нещо — рече беззъбият. — Какво ще кажеш?

Нобул се ухили и напуканите му устни разкриха окървавените зъби.

— Ще те убия.

Мъжът пристъпи към него, но не съвсем близо. Нобул очакваше още един удар в корема, ала беззъбият само се усмихна.

— Ти си мъртвец, човече. Корав си, признавам. Няма как иначе, щом си пребил двама от хората на Фридрик. Те бяха много способни. Бяха сред най-способните. Сигурно имаш много големи топки, за да се опълчиш така на Гилдията. Или просто си адски глупав.

Нобул само го гледаше.

— Горе много приказват за теб, да, да — продължи беззъбият, сякаш си бъбреха приятно до огъня. — Казват, че си имал момче, ама някой го убил. Казват, че било злополука, но и двамата знаем, че не е така — приближи се още повече, почти достатъчно, за да може Нобул да го ухапе, но той не го направи, защото искаше да чуе още. — Зелените куртки, които са го застреляли, са се опитвали да заловят убиец, наемен убиец. И кой според теб е изпратил този убиец?

Нобул се досещаше. Беше мислил дълго и усилено по въпроса. Нямаше престъпление в Стийлхейвън, в което да не беше замесена Гилдията. Това само потвърждаваше подозренията му.

— Точно така — ние го изпратихме. Неговата мишена се наричаше Константин. Този Константин беше взел нещо, което принадлежеше на Фридрик. И ако не беше той, твоето момче щеше още да е живо. Гадна работа, дума да няма. Сигурен съм, че Фридрик ужасно се разкайва за това. Със сигурност ще иска да се реваншира — озърна се към ямата зад Нобул. — Сигурно затова ти дава шанс да се биеш.

Маркъс беше убит от Дени, Нобул вече знаеше това, но момчето го бе направило неволно, в опит да си свърши работата. Истинската причина за смъртта на Маркъс беше, че Фридрик бе наредил убийство и нещата се бяха объркали. А сега и Нобул щеше да умре, щеше да бъде убит от човека, който бе виновен за смъртта на сина му.

Беззъбият се качи по стълбите, като се кикотеше тихичко, и не след дълго през капака започнаха да слизат хора. Някои носеха факли, други държаха бутилки с ейл или вино. Имаше и жени, всички се смееха, шегуваха се, опипваха се. Сякаш половината население на Северната порта се беше събрало тук.

Не след дълго избата се изпълни с глъчка и дим от лулите. Нобул стоеше точно до ямата — определено му бяха осигурили добра гледка. Не знаеше дали са го направили нарочно, но това ни най-малко не го успокояваше.

След доста време от другия край на избата се чу вик. Един дебелак се беше покатерил на бъчва и се опитваше да привлече вниманието на зрителите.

— Дами и господа — извика той. — Знам, че сте тук заради главното събитие, но първо ще ви подгреем, за да се настроите — от тълпата се надигнаха одобрителни възгласи. — Сега, за ваше забавление, ще ви представим върховен пример на юмручното изкуство. Нашият първи претендент е упражнявал занаята си из избите на Копъргейт цели пет години, преди да премине към голямата арена. Това е третият му бой в Стийлхейвън и сигурно някои от вас си спомнят какво причини на последния си противник. Точно така, познавате го — това е Бичът на Железните ями, това е Чукът в ръката на демон, това е Гнашър Арис!

Тълпата започна да крещи и дюдюка, докато отваряше път пред някого. Нобул очакваше да види мускулест здравеняк — със счупени нос и кокалчета на ръцете, но се излъга. Една жена излезе сред димилката. Беше широкоплещеста, с напомадена и свита в кок на темето коса. Когато стигна до ямата, тя изкриви лице към зрителите и разкри жълти, заострени зъби.

— Кой е достатъчно откачен да се изправи пред нея? — продължи да крещи дебелакът. — Има ли такава куражлийка, която ще влезе в ямата с подобен звяр?

Замълча, чакаше отговор. Някой подвикна нещо, но Нобул не го разбра. След малко се чу друг глас и скоро цялата тълпа скандираше едно име — Лейди Пейн[1], отново и отново. Пак се отвори пролука сред множеството и жената, която се появи, по нищо не приличаше на дама. В раменете беше широка почти колкото Нобул, а коженият корсет я пристягаше от кръста до гърдите. Косата ѝ беше отрязана късо, носът беше сплескан, а челюстта ѝ бе издадена дръзко напред.

— Да, познавате я — извика дебелакът. — Лейди Пейн — Принцесата на Ямата, Господарката на Мелето, Баронесата на Тупаника, непобедена в дванайсет състезания!

Жените застанаха от двете страни на ямата и се втренчиха една в друга, за да изострят нетърпението на тълпата. Мъжът върху бъчвата ги гледаше и усмивката му се разширяваше все повече, докато атмосферата в избата се нажежаваше. След това, без никой да е дал знак, двете жени скочиха в ямата.

Нобул вече не виждаше нищо. Зрителите се скупчиха около рова, втренчиха се надолу и оглушителните им крясъци изпълниха избата. От време на време се чуваше сумтенето на жените и публиката изстенваше или изреваваше в един глас при някой по-жесток удар. Монети прехвърчаха около ямата, бяха започнали залаганията за победителката. Нобул само гледаше и се чудеше дали ще крещят окуражаващо, или ще го заплюват, когато дойде неговият ред. Знаеше, че ще дойде, рано или късно. Не знаеше само кой ще излезе насреща му.

Чу се пронизителен писък, който накара тълпата да затихне за миг, а после всички около ямата избухнаха едновременно. Щом виковете им отслабнаха, се чу смях и неколцина се извърнаха, изкривили лица. Нобул видя, че някои от тях са опръскани с кръв, с чужда кръв.

Мъжът пак зае мястото си върху бъчвата.

— Дами и господа — извика той, щом една от жените изпълзя нестабилно от ямата. — Нашата победителка тази вечер е Гнашър Арис.

Зрителите започнаха да ръкопляскат, докато жената се изправяше на крака, от устата ѝ капеше кръв. Нобул се съмняваше, че е нейна. Дясното ѝ око беше затворено и тя притискаше ръка към ребрата си, но все пак се усмихваше триумфално.

— Нека чуем аплодисментите ви и за победената дама — изкрещя пак дебелакът, когато Лейди Пейн беше безцеремонно измъкната от ямата. Никой не си направи труда да ръкопляска. Изглежда, дните ѝ на арената бяха свършили.

Нобул не го беше грижа за нея. Имаше си достатъчно проблеми. За щастие, те нямаше да го тормозят още дълго.

Веднага щом изнесоха жената и тълпата надигна отново глъчката си, дебелакът се покатери пак на бъчвата. Плесна с ръце, за да привлече вниманието на публиката и да ги призове към тишина.

— Е, дами и господа, дойде време за онова, което всички очакваме с нетърпение: главното събитие. Имате рядката възможност да станете свидетели на нещо невиждано в този град от стотици години — посочи Нобул и всички се извърнаха към него. — Пред очите ви ще бъде изпълнена смъртна присъда — една от жените изръкопляска радостно, а някой започна да отключва веригите, с които бяха оковани ръцете на Нобул. Всяка надежда за спасение го напусна, когато в гърлото му се впи острие. Сведе очи и видя, че го държи къдравият, Фридрик.

— Ще ни осигуриш добро зрелище, нали, Нобул? — попита Фридрик, докато двама грозни здравеняци освобождаваха Нобул от веригите и след това бързо вързаха отново ръцете зад гърба му. — Много съм заложил на това. А и трябва да си пазя репутацията.

Нобул не отговори, докато двамата мъже го бутаха към ръба на ямата. Мислеше си само колко ще е хубаво, ако можеше да стисне тоя Фридрик за гърлото. Но забрави за това, когато погледна в огромната дупка.

— Да не се бавим повече — извика дебелакът. — Нека боят с кучета започне.

Нобул не успя да се зачуди какъв ще е този „бой с кучета“, защото го блъснаха в ямата. Нито имаше време да се опита да се приземи по-безболезнено. Просна се тежко в прахта и чу как рамото му изпука.

Изправи се и почувства първото пробождане на болката, но тя щеше да разпали гнева му. Ямата беше заобиколена от нетърпеливи зрители. Някой се изплю върху него и не уцели. Нобул не му обърна внимание. Беше се съсредоточил върху желязната решетка на стената. Зад нея нещо се блъскаше и ръмжеше от ярост.

— Не забравяй — извика един глас и Нобул вдигна глава. Фридрик го гледаше ухилен и размахваше ножа си, сякаш дирижираше оркестър. — Не е важно колко голямо е кучето… а колко голям боец е то.

Нобул искаше да прати по дяволите и него, и малкия му нож, но преди да го направи, решетката се вдигна.

Един огромен разярен питбул се втурна към него. Беше прилепил уши към главата си и от муцуната му се точеше слюнка. Нобул едва успя да отстъпи до стената на ямата, когато звярът скочи към него. Нобул приклекна, превъртя се и пак се изправи, но кучето отново налиташе. Отгоре се чуха викове, окуражаваха кучето, подтикваха го да му разкъса задника.

Нобул пристъпи напред и изрита, но звярът беше по-бърз, избегна стъпалото му и скочи към протегнатия му крак. Изщрака с челюсти към бедрото му, но захапа по-скоро плата, отколкото плътта му. Нобул залитна, когато кучето го повлече, напрегнало мускулестите си хълбоци, но успя само да откъсне парче от панталоните му и малко плът от крака му.

Тълпата изрева възторжено при първата кръв и Нобул стисна зъби от болка. Едва успя да изсъска проклятие, преди кучето отново да нападне, този път се устреми към глезена му. Нобул отскочи назад и затанцува идиотски из ямата, докато животното се опитваше да отхапе още една мръвка от него. Отгоре се чу смях, писклив женски смях, който го разгневи още повече, и когато кучето налетя, той го изрита. Ботушът му блъсна силно главата на питбула, кучето изскимтя и отстъпи назад, преди да нападне отново.

То скочи към Нобул и той се извъртя, но не достатъчно далеч. Челюстите захапаха ръката му, извадиха го от равновесие и тежестта на питбула го събори напред. Нобул знаеше какво ще последва, кучето щеше да се хвърли към лицето му. Опита да се извърне, но питбулът беше твърде бърз. Скочи към гърлото му, но захапа само ухото. Когато откъсна половината от него, Нобул изсумтя от ужасната болка, чуваше ръмженето съвсем отблизо.

В него закипя гняв.

Майната им на тези копелета и на техните подигравки. Майната му на това куче.

Нобул изрита силно, докато кучето отстъпваше. Преди то да налети отново, Нобул се хвърли напред и го захапа точно над окото. Кучето изскимтя от болка, а Нобул сви коляно и го заби в гърдите му. Едно ребро се счупи, питбулът нададе вой и задрапа настрани в паника. Парче от веждата му остана в зъбите на Нобул. Кучето избяга в края на ямата и се сви там от страх и болка.

Нобул се изправи с мъка на крака, изплю мръвката и пое тежко дъх. Питбулът скимтеше в ъгъла, а тълпата като че ли притихна за миг. Тогава над ръба на ямата отново се чу ръмжене — един здравеняк държеше друго проклето куче на верига.

— Скачай долу — извика мъжът и откачи веригата от нашийника му. То нямаше нужда от втора подкана, скочи долу и се хвърли свирепо към Нобул.

Но той вече беше озверял. Беше вкусил кръв. Имаше месо между зъбите. Не, не изпитваше страх — това беше битка, чисто и просто битка. Убиваш или те убиват.

Той се хвърли към кучето, без да се пази от олигавените му челюсти. То също скочи към него и двамата се сблъскаха във въздуха, стовариха се на земята и се загърчиха в прахта, ръмжаха, хапеха и пищяха. Кучето го захапа за рамото, а Нобул заби зъби в лапата му. То изскимтя и опита да отдръпне крака си, но Нобул не беше в настроение за пощада. Докато се търкаляха из ямата, дори с вързани зад гърба ръце, той някак успя да увие веригата, която ги свързваше, около врата на кучето. То се замята в хватката му, опитваше се да избяга, хапеше предмишницата му, но Нобул изви тяло и опъна веригата още по-здраво. Стисна зъби и дръпна с всички сили. Кучето напрегна мускули в отчаян опит да се освободи.

Публиката мълчеше разочаровано, когато питбулът накрая се отпусна в хватката му, езикът му беше провиснал от устата като сурова мръвка.

Като дишаше накъсано от болката, която бе започнала да пламти в раните му, Нобул се изправи на крака. Сега всички го гледаха, всички бяха разочаровани. Той искаше да запомни тези лица, искаше да ги запази в главата си, за да може по-късно да ги открие един по един и да ги накара да си платят за това удоволствие.

Надали щеше да има такава възможност обаче. Затова може би беше най-добре да им осигури нещо за спомен.

Първото куче още се свиваше в ъгъла на ямата и когато Нобул тръгна към него, то заскимтя от ужас. Нямаше къде да иде, нямаше къде да избяга.

— Искате зрелище, а, мръсници? — извика Нобул. — Искате да гледате шибан бой с кучета?

Питбулът изскимтя, когато той го изрита, и се сви още повече. Нобул продължи да го рита. Кучето дори не опита да се защити, нито да избяга, докато той го блъскаше с ботуша си и плюеше кръв, отворил широко очи, които не виждаха нищо друго, освен болка и смърт. Не след дълго питбулът вече не помръдваше.

Нобул се извърна към тълпата, за да им изкрещи, че е победил, че той не умира толкова лесно, но някой нахлузи нещо на главата му. След миг отново беше повален на земята с вързани крака. Не можеше да стори нищо, освен да лежи тук, за да го ритат до смърт също като кучето. Но не стана така.

Те просто го оставиха в ямата с двете мъртви животни, докато шумът от разочарованата тълпа бавно заглъхваше.

Двадесет и едно

Заповедите на магистра Гелредида често бяха неясни. Въпреки времето, прекарано с нея, Уейлиън трудно разгадаваше какво точно иска тя от него. Затова беше странно, че сега, като никога, му беше дала съвсем ясни нареждания.

Уейлиън трябваше да отиде в сиропиталището за момчета в Квартала на Северната порта, където живееше някой си Джозая Клум. След като го откриеше, трябваше да представи документи за осиновяването му на собственика на сиропиталището и да придружи момчето до една къща в Доковете.

Можеше ли да е по-просто?

Едва когато тръгна на север през града, Уейлиън започна да се опасява, че вероятно задачата не е чак толкова проста, колкото си мислеше.

Последния път, когато бе минал по улиците на Северната порта, той беше в компанията на магистрата и двама Рицари на Гарвана. Сега бе сам и съвсем ясно осъзнаваше колко уязвим е за просяците и крадците. На всеки ъгъл му се струваше, че някой го гледа, преценява го, иска да го убие. Смъкна по-ниско качулката си, за да се слее със средата, но така само ограничи видимостта си и щеше да е съвсем лесно някой да се промъкне до него, да го халоса по главата и после да го завлече Арлор знае къде…

Я се стегни! Ти оцеля по пътя към Силвъруол. Победи зверовете в планината Криега. Измина безброй левги в компанията на сурови воини. Какво са улиците на Северната порта? Нищо работа!

Две момчета се гонеха пред него, а майка им крещеше от прозореца на една къща. Щом две деца можеха да си играят по тези улици, значи и той беше в безопасност. Е, Северната порта беше опасен квартал, никой не би го отрекъл, но все пак не ставаха убийства на всеки ъгъл.

Уейлиън продължи вече малко успокоен. Мисията му беше за благото на града, или поне той така си мислеше. Можеше да се изправи пред опасностите на Северната порта заради това. Ако сега се страхуваше да върви по улиците на Стийлхейвън, какво щеше да прави, когато хуртите нахлуеха? Ще се скрие под леглото и ще чака да приключат с изнасилванията и грабежите?

Уейлиън вече беше доказал куража си, и то неведнъж; тази задача беше нищо в сравнение с премеждията му. Богове! Та той беше спасил града от нахлуването на страховити таласъми и се беше измъкнал невредим.

Е, почти невредим.

Вече беше време да се докаже напълно — пред Гелредида, пред другите чираци, може би дори пред Огнището. Огън щеше да погълне Стийлхейвън, орда варвари щеше да коли и разрушава, затова Уейлиън трябваше да изиграе своята роля в спасението на града. Той вярваше на Гелредида, макар че невинаги разбираше действията ѝ. Тя мислеше само за доброто на Стийлхейвън и той щеше да даде всичко от себе си, за да ѝ помогне.

И така, когато най-сетне намери сиропиталището, започна да се чуди какво общо има то със сигурността на града.

Сиропиталището се помещаваше в проста квадратна сграда, оградена от висока каменна стена. Покривът беше от стари плочи, някои от които опасно накривени, сякаш щяха да се стоварят всеки момент и да повлекат със себе си десетина от другарчетата си. Уейлиън не би гледал и прасета тук, камо ли деца.

Отвори черната желязна порта и тръгна през двора. Стъпала водеха към изгнила дъбова врата и щом пое по тях, той се зачуди дали все пак не е сбъркал мястото. Сградата изглеждаше пред срутване. Но това беше Северната порта и тук повечето сгради бяха в подобно състояние. Това още смущаваше Уейлиън, който идваше от Анкаверн, от малкото градче Грофхам с неговата задружна общност от занаятчии и търговци. То по нищо не приличаше на огромния и оживен Стийлхейвън.

Уейлиън се подготви за онова, което вероятно щеше да види вътре, и почука с мандалото по вратата. Наложи се да почака малко, тъкмо време да репетира представянето си и да покаже своя магистърски авторитет. Да прояви новооткрития си кураж.

Когато вратата се отвори, той забрави за всичко това.

Мъжът на прага беше огромен, шкембето му висеше изпод вълнената риза и се клатушкаше над раирани бричове. Те бяха така избелели и лекьосани, че райетата почти не личаха, но Уейлиън се опита да не се втренчва в гащите на човека — макар че и лицето му не беше по-голяма хубост. Плешивата глава беше увенчана с дълъг кичур провиснала коса, който се разделяше покрай ушите на мазни фитили. Зъбите се издаваха от дебелите като червеи устни, а тук-там по брадичката стърчаха туфи червеникави косми.

Уейлиън не би дал на този човек да се грижи дори за краставо магаре, камо ли за осиротели деца.

— Господин Флетчър? — попита Уейлиън, цялото му самообладание се беше изпарило.

— Кой пита? — изръмжа мъжът, кървясалите му очи се взираха обвинително.

— Изпращат ме от Кулата… на Магистрите. — Уейлиън плахо извади подпечатания пергамент, който Гелредида му беше дала.

Флетчър взе пергамента с дебелата си потна ръка, вгледа се в него, после в Уейлиън и сбърчи подозрително нос.

— Какво е това? — Изглеждаше напрегнат, като че ли не знаеше дали да се бие, или да бяга, но и Уейлиън не беше наясно какво точно иска да направи.

— Идвам да поема опеката над едно от вашите сирачета. Джозая Клум?

Флетчър се поотпусна малко.

— О! Така кажи, де. Влизай — обърна се и се заклатушка навътре.

Тесният коридор водеше до огромна зала. Тя беше опасана от редици маси, до които седяха и работеха безброй момчета. Някои бяха почти юноши, а други — съвсем малки, но и те работеха усилено. В този миг Уейлиън се досети защо господарят на това място се казва Флетчър[2], тъй като всяко дете правеше стрели. Някои от момчетата дялкаха дръжките, а други — прикрепяха остриетата. Работеха с такава скорост и прилежност, сякаш се опитваха да снабдят със стрели всички стрелци в Стийлхейвън.

— Знам какво си мислиш — каза Флетчър, като посочи към питомците си. Че си алчно копеле, което печели от труда на сирачета? — Да, на онези в Търговския квартал това не им харесва, но да си гледат работата. Тукашният пълномощник казва, че мога да въртя каквато търговия пожелая и дори имам документи за доказателство. Пък и така малките келеши не са по улиците — може да се каже, че правя услуга на квартала.

Флетчър разроши косата на едно от по-малките момчета, когато мина покрай него. То явно не изгаряше от нетърпение да бъде докосвано от тези мазни ръце и Уейлиън не можеше да го вини.

— Е, Джозая тук ли е? — попита Уейлиън. Искаше да приключва по-скоро и да си тръгва.

— Не знам. Трябва да проверя, нали? — Флетчър тръгна през залата към стая в дъното ѝ.

Той като че ли дори не знаеше имената на децата и от начина, по който ги използваше, бе очевидно, че изобщо не го е грижа за тях.

Флетчър взе една опърпана книга от лавицата в задната стая и я стовари на писалището си сред облак прах. Отвори я към средата и започна да я прелиства с дебелите си пръсти.

— Крум ли беше?

— Не, Клум — отвърна Уейлиън. — Джозая Клум. Мисля, че е на тринадесет или четиринадесет години.

Флетчър прелисти няколко страници и намери каквото търсеше.

— А, да, сега си спомням. Високо момче. Мълчаливо — вдигна глава от книгата. — Тръгна си някъде преди две години.

— Преди две години? Къде отиде?

Флетчър се консултира отново с книгата.

— Ами тук пише, че я е отвел някой от Занаятчийския колеж в Търговския квартал. Нищо друго не знам.

Не на такава новина се надяваше Уейлиън. Изглежда, първата част от мисията му щеше да се провали.

Когато се върна на улицата, той се замисли за следващия си ход. Гелредида го беше изпратила в Северната порта с две задачи. В първата не беше успял — но все още нямаше да докладва за това, не и преди да опита да изпълни втората.

Вече мръкваше, когато намери другия адрес в Северната порта. Невзрачна къща на една невзрачна тераса, единственото по-забележително нещо беше покритият с катран трегер над вратата. На него с бели разкривени букви беше изписано „БИЛКАРНИЦА“.

Уейлиън спря пред вратата и огледа улицата в двете посоки. Беше пуста. Бе достатъчно странно да има билкарница в тази част на града, но тук тя трябваше да е заливана с молби за тинктури и мехлеми за лечение на безбройните болести, породени от нездравословните условия за живот в квартала. Пред нея трябваше да се вие опашка чак до края на улицата, а нямаше жива душа.

Вероятно беше затворено.

Уейлиън дръпна веригата до вратата и чу звънчето да пропява вътре. Не чака дълго, преди прозорчето във вратата да се отвори. Две зорки очи се втренчиха в него зад желязната решетка.

— Да? — гласът беше дълбок, а думата бе изречена протяжно.

— Здравейте — отвърна Уейлиън, отново го обземаше притеснение. — Изпращат ме от Кулата на Магистрите с една… молба.

Настъпи мълчание, очите се взираха в него, без да мигат.

— Какво е естеството на молбата?

— Може ли да говорим вътре? — попита Уейлиън.

Прозорчето рязко се затвори, чу се дрънчене на ключове в няколко ключалки и стържене на резета. Вратата бавно се открехна и разкри висок мъж с тъмна, прилежно фризирана коса, който неохотно се отмести, за да пусне Уейлиън вътре. Още щом пристъпи в тъмната стая, вратата се затвори зад него и той се зачуди дали все пак не трябваше да остане на улицата.

— Какво мога да сторя за вас? — попита мъжът, докато палеше още свещи от онази, която държеше с дългите си пръсти.

— Аз нося списък — каза Уейлиън, стиснал до гърдите си пергамента, който Гелредида му беше дала.

— И трябва да ви снабдя със съставките от списъка? — попита мъжът и мина зад тезгяха, който заемаше едната стена на билкарницата.

— Ами… да.

Новите свещи озариха стаята и Уейлиън вече виждаше, че в нея има много рафтове със стъкленици, буркани и други алембици. Билки растяха в малки глинени саксийки, редом до предварително приготвени компреси и отвари. На стената зад тезгяха се точеха редици малки чекмеджета, всички прилежно надписани. Уейлиън не успя да разчете повечето надписи на слабата светлина, но не се съмняваше, че този мъж знае какво има във всяко от чекмеджетата.

— Може ли да видя списъка? — попита мъжът и протегна дългата си ръка. Уейлиън се вгледа в нея почти хипнотизиран, сякаш виждаше как огромен паяк се разпъва в мрежата си.

— Не — каза твърде високо той. — Искам да кажа… трябва аз да ви го прочета. — Всъщност Гелредида беше настояла изрично за това.

Мъжът се усмихна.

— Добре тогава. Четете.

Уейлиън присви очи в сумрака и зачете:

— Ами… влачен корен?

Билкарят се усмихна.

— Да, имам — обърна се наляво и посегна с дългата си ръка. Ловко отвори едно от безбройните чекмеджета зад себе си, извади някакъв корен и го сложи на тезгяха с почтително внимание.

— Жълта паричка?

Билкарят посочи с дългата си ръка.

— На рафта ето там — но усмивката му беше изчезнала. Уейлиън тръгна към рафта и посегна към нещо, което приличаше на малка стиска слама. — Не, вляво — той свали малко гърненце, в което имаше подобно на маргаритка цвете. Внимателно го остави на тезгяха до корена.

После пак сведе очи към списъка.

— А имате ли есенция от карамфил?

— Разбира се — отговори билкарят, който вече се беше смръщил. — Кой ви изпрати с този списък? — попита той, докато ровеше под тезгяха.

— Ами… ъ… не мога да ви кажа — рече Уейлиън. Гелредида изрично му беше наредила да си държи устата затворена по въпроса и той беше решен да стори точно така.

— Аз се казвам Милиус, между другото — каза билкарят, когато сложи една стъкленица на тезгяха. — Вие как се казвате? — и протегна ръка към Уейлиън.

— Аз… ъ… Уейлиън — отвърна той и стисна огромната десница. Все едно хвана дървесен клон и изпита мимолетна паника, когато тя се сви около ръката му. Погледна отново в списъка, към последната точка от него.

— Остана само едно нещо. Имате ли мискантус?

Билкарят — Милиус — затегна още повече хватката си върху ръката на Уейлиън и се втренчи в него с тъмните си очи.

— Знаеш, че имам, млади Уейлиън. Много добре знаеш.

— Така ли? — попита Уейлиън и опита да издърпа ръката си, но тя беше здраво заклещена.

Милиус се взира в него сякаш цяла вечност, не продумваше, не помръдваше. Страх пропълзя в Уейлиън; той не смееше да извърне очи, не смееше дори да се опита да издърпа ръката си от хватката на билкаря.

Тогава Милиус го пусна и отстъпи крачка назад.

— Знаеш ли? Имам точно каквото ти трябва — каза той, обърна се и изчезна през вратата зад тезгяха.

Уейлиън не губи време — не възнамеряваше да стои повече тук, трябваше да се омита, докато още можеше.

Заотстъпва към входната врата, без да откъсва очи от тъмния отвор, през който беше изчезнал Милиус. Напипа дръжката, но тя заяждаше и не искаше да се завърти. Паниката му нарасна при мисълта, че е в капан тук, той хвана дръжката с две ръце и дръпна с всички сили, като скърцаше със зъби от усилието. За негово облекчение вратата се отвори и разкри тъмната улица.

— Къде си тръгнал? — попита глас зад него. Уейлиън се обърна и видя Милиус, който държеше две чаши, от които се вдигаше пара. — Направих билков чай.

Чай? От този откачен? Как ли пък не!

— Не, благодаря — отговори Уейлиън. — Тъкмо си спомних… че трябва да ида… да си нахраня рибките!

И изхвърча навън, далече от аптекаря и гадната му отвара.

Дотук беше със спасяването на града. Точно сега Уейлиън можеше да мисли единствено за собственото си спасение и макар да знаеше, че господарката му няма да е доволна от частичния му успех, реши, че ще ѝ се наложи да се задоволи с него.

Двадесет и две

Регулус никога не беше виждал нещо толкова великолепно. Племената от Екуун бяха номади, те строяха селата си от кожи, кости и кал. Олтарите на небесните богове бяха изграждани от камък и скала, но дори най-големите стигаха едва до десет-петнайсет стъпки височина. Нищо не го беше подготвило за гледката на този град.

Стийлхейвън беше като новоизникнала от земята планина, издигаше се по брега в дръзко предизвикателство срещу морето и небето. Стените му бяха високи и прави, сякаш издялани от скала. Вътре се виждаха кули, като упорити гиганти, възправени един срещу друг на огромна каменна арена.

Когато приближиха достатъчно, Регулус спря воините си на едно възвишение, за да погледат града. Поток от хора се вливаше в Стийлхейвън от север и оттук Регулус виждаше величествените кораби с многоцветни платна, които влизаха в пристанището от юг.

— Никога не съм виждал такива неща — каза Аккула, който се взираше в огромния залив. — Сигурно боговете имат дял в това.

Леандран се изсмя.

— На Безноктестите племена им липсва сила и ярост, затова са станали толкова сръчни. Това не е дело на богове, а на хора.

Леандран беше най-старият сред тях и беше обиколил цял Екуун, но Регулус се съмняваше, че дори той е виждал подобно нещо. — Е, как ще влезем? — попита Леандран.

Регулус се взираше в града, в огромните му стени и извисяващите се зад тях кули.

— Ще влезем през градските порти и ще се представим.

— А дали един от нас да не тръгне напред, за да извести за идването на вожд затани.

Регулус поклати глава.

— Не, Леандран. Аз не съм вожд. Ние сме просто воини, които предлагат оръжията си в защита на града. Не се страхувай, един ден ще се върнем в Екуун като герои, прославени герои.

— Вярвам ти, но не трябва ли да сме предпазливи?

— Предпазливи ще бъдем, стари приятелю, но можем ли да сторим друго, освен да минем през портата? Няма как да се скрием сред останалите пътници. — Посочи към безкрайния поток от хора, който се изливаше през градските порти.

Не говориха повече. Каквато и опасност да ги грозеше, те можеха да сторят само едно — да продължат напред. Освен това воините затани никога не се промъкваха, нито се криеха в сенките. Те се биеха с гордо вдигнати глави, ревяха бойния си вик към небето и посрещаха дръзко смъртта.

Регулус издърпа наметалото от раменете си, хвърли го на земята и тръгна към града. Воините му сториха същото и последваха вожда на своето племе, както бяха правили толкова много левги досега. Регулус се надяваше, че ще е достоен за доверието им и че не ги води към сигурна смърт.

Павираният с камък път под краката им ги отведе на изток, докато не стигнаха до мост, който прекосяваше широка, лъкатушеща от север река. Южно от моста, на западния бряг на реката, имаше порутени сгради. Те изглеждаха много стари, но Регулус видя хора там, мъже, жени и деца. В другия край на моста се извисяваше огромна порта, от която каменен път поемаше на север.

Още щом Регулус и петимата му воини стъпиха на моста, се чу вик. Съгледвачите по крепостната стена ги бяха забелязали и воини в зелено трескаво забързаха да ги пресрещнат. Един от тях изкрещя да затворят портите, а друг нареди да извикат подкрепления.

— Не отстъпвайте — нареди Регулус, щом наближиха средата на моста. — Идваме като съюзници, не като врагове.

Воините му се подчиниха, но Регулус усещаше безпокойството им, особено у Джанто, чиито ръце бяха опасно близо до дръжките на двете секири.

Движението при портата стана още по-трескаво — една жена изпищя, а пътниците бяха избутани встрани, когато още воини в зелено се изляха от града. Те се строиха в края на моста и насочиха напред дългите си копия. Регулус едва не се засмя. Ако искаше да влезе със сила, воините му щяха да посекат всички само за миг.

Когато стигнаха на десетина стъпки от портата, той вдигна ръка, за да спре хората си. Тръгна сам напред, застана пред копията и огледа нервните мъже зад тях.

— Не се плашете — каза той. — Идвам като приятел и съюзник. Не като враг.

Неколцина от мъжете го гледаха смаяни.

— Мамка му! То говори — рече единият и веднага свали копието си.

— Да, говоря. И ще преговарям с вашата кралица. Ще ѝ предложа меча си. — Регулус стисна дръжката на черното стоманено острие и го разклати в ножницата, което изплаши още повече дребосъците.

— Това е някакъв номер — каза един от тях.

— Ако е номер, не го бива много — отвърна друг. — Да тръгне право към портите, просто ей така.

— Е, какво ще правим? — попита трети.

Беше се появил още един воин в зелено, който стоеше зад другарите си. Взираше се преценяващо в Регулус. Този беше по-възрастен, обветреното му лице беше покрито с белези.

— Вие наемници ли сте? — попита той.

Регулус знаеше тази дума — скитащи воини, които се сражават в битки срещу награда, а не от вярност към вожд или племе.

Предполагаше, че сега, когато беше вече изгнаник, за студеноземците наистина беше нещо като наемник.

— Да. И ще се бия за славата на този град.

Мъжът се усмихна кисело.

— В туй, което предстои, няма да има много слава, но не сме в положение да отпращаме воини, които искат да се бият. Дори да са… ами… чужденци. Пуснете ги — нареди на хората си. — Ще ги заведем при сенешала. Той ще знае какво да прави с тях.

— Просто ще ги пуснем в града? — попита един от мъжете.

— Да не мислиш, че ще е по-добре да ги оставим да бродят из околността? — попита водачът.

Това сложи край на спора. Мъжете вдигнаха копията си и позволиха на Регулус и хората му да прекосят моста. Водачът им ги поведе към огромната порта, а войниците му ги последваха. Регулус виждаше, че са нервни и стискат здраво копията си; но нямаше от какво да се страхуват. Скоро може би щяха да се бият рамо до рамо — тогава щяха да разберат колко добре е да имаш съюзници затани.

Щом влязоха в града, Регулус и воините му започнаха да оглеждат смаяни сградите, които се извисяваха над тях. Земята под краката им беше грубо покрита с камъни, които образуваха пътека между къщите от двете страни. Каменните градежи като че ли се надвесваха над тях като клони на дървета и образуваха проход, подобно на склонове на стръмна долина. Затани едва забелязваха, че хората в града се взират в тях с изумление и страх.

Воините на Регулус скоро стигнаха до портите на друга огромна сграда, която се издигаше мрачна към сивите небеса. Тук ги чакаха още воини със зелени куртки и Регулус бе обзет от лошо предчувствие. Спомни си за предупреждението на Том Блекфут.

— Не правете нищо — каза на воините си на родния им език. — Но внимавайте.

Те нямаха нужда от втора подкана и Регулус видя как всеки от тях си набеляза мишена — мъж, който щеше да умре на мига, ако бъдеха нападнати.

От кулата излезе човек, облечен с проста сива роба. Качулката беше свалена и разкриваше лице, което беше твърде слабо дори за студеноземец. Непознатият се вгледа с интерес в Регулус.

— Добре сте дошли — каза той. — Казват, че сте готови да се биете за Стийлхейвън срещу ордите, които напредват към нас?

— Аз съм Регулус от гортана. Дойдох на север, за да прославя племето си.

Мъжът се усмихна, но не изглеждаше никак впечатлен от думите му.

— Да, сигурен съм. Моля, последвайте ме.

Той тръгна към огромната кула и Регулус го последва. Минаха през двор и влязоха в мрачно помещение, по чиито стени горяха огньове. Регулус внезапно се почувства в капан; той беше воин на равнините, беше свикнал да спи под звездното небе и под зоркия поглед на боговете. Тук се чувстваше като заровен под земята.

— Дойдох да предложа меча си на вашата кралица — каза той, безпокойството му нарастваше. — Къде ни водиш?

Мъжът в сиво се обърна и се усмихна. Регулус нямаше опит с хората от Безноктестите племена, но те като че ли много се усмихваха. Той не знаеше от какво толкова е доволен този мъж.

— Аз съм сенешал Роган — съветник на Джанеса, кралица на Стийлхейвън. Имам честта да посрещам и приемам всички, които искат да се бият за града. Наемниците са настанени тук, където за тях могат… да се полагат нужните грижи. Това ще е вашето жилище.

— Но аз трябва да предложа меча си на кралицата. — Регулус вече трудно криеше гнева си и воините му усетиха това. Хагама стисна с две ръце копието си, готов да нападне, а Джанто отпусна ръце на дръжките на секирите. Очите му оглеждаха мрака за опасности.

— За съжаление това е невъзможно — каза сенешал Роган, когато ги въведе в подобна на пещера зала. — Кралицата не приема наемници.

— Ние не сме наемници — каза бавно Регулус, може би този студеноземец трудно разбираше думите му. — Изминахме много левги, за да дойдем тук, изтърпяхме много несгоди. Изправихме се пред големи опасности, за да се бием за този град. Ние сме воини от гортана, калени на бойните полета на Екуун. Вашият град е в опасност и аз искам да обърна прилива на битката във ваша полза. Няма да позволя да се държите с мен като с обикновен роб. Ние трябва да идем при кралицата.

Регулус видя безпокойството, което се разля по стражите около тях. Той беше надигнал глас и всички погледи се извърнаха към него — гледаха го и чакаха някакъв признак за опасност. Но сенешал Роган продължи да се усмихва, несмутен от избухването му.

— Виждам, че сте калени в битки бойци, но вие не сте единствените, които предложиха услугите си на Короната. — Посочи към мъжете, които седяха в залата. Регулус виждаше, че са воини, но беше сигурен, че не могат да се мерят с него. — Има два варианта. Присъединявате се към наемниците и получавате заплатата си наред с тях, или напускате града.

— Наемници — повтори Регулус, сякаш предъвкваше думата. И тогава осъзна, че вече не е принц на гортана. Вече не е почитан сред племето си. Какво право имаше да се представя на кралицата на студеноземците? Той беше само изгнаник, меч за продан, който е изгубил честта си. Все пак имаше шанс да си я върне, стига да не го пропуснеше заради гордостта си.

— Добре — отстъпи той. — Щом това трябва да сторим.

— Чудесно — каза Роган. — Само още нещо: оръжията ви. Трябва да ги предадете.

Регулус погледна хората си. Никой от тях не беше готов да се раздели с оръжията си и той също не бързаше да го стори. Трябваше ли да го направи? Това ли беше коварството, за което го предупреди Том Блекфут?

— Искат да предадем оръжията си — каза той на езика на затани.

— Никога — изръмжа Джанто и огледа най-близкия страж със зелена куртка. Мъжът отстъпи крачка и стисна по-здраво копието си.

— Може да е измама — каза Леандран.

Регулус кимна.

— Зная. Но стигнахме чак дотук, не можем вече да се върнем.

Колкото и да му беше трудно, той бавно свали меча от колана си и го подаде на сенешал Роган. Леандран предаде копието си, бързо последван от Аккула. Хагама и Казул бяха следващите. Само Джанто продължи да стиска дръжките на секирите си. Всички го гледаха. Регулус знаеше, че бъдещата им слава зависи от това дали този непредвидим воин ще се подчини на по-нисшите студеноземци.

Джанто мълчаливо свали секирите от колана си. За миг изглеждаше, сякаш ще забие една от тях в главата на най-близкия страж, но само ги завъртя в ръцете си и ги подаде с дръжките напред.

След това Роган се поклони и каза:

— Кралицата ви благодари. Уверявам ви, че тя е благодарна, задето ѝ предлагате помощта си. А сега, моля, хапнете. Казахте, че идвате отдалече.

Регулус видя храната, която внасяха в залата. Хората му също се взираха гладно в нея; по брадичката на Аккула се стичаше слюнка.

Регулус даде знак на затани и те тръгнаха бързо през залата към храната, а той се обърна към сенешал Роган.

— Грижете се добре за оръжията. Скоро ще си ги поискаме.

— Ще ги получите — отвърна Роган, все още усмихнат. — Врагът е близо. — Усмихна се отново и си тръгна.

Регулус гледаше след него. Затворен сред тези тъмни стени и непознати воини, той се питаше за какъв враг точно говори Роган.

Двадесет и три

Мерик рядко ходеше в кръчмите в Квартала на Короната. Беше свикнал с бордеите на Северната порта, където трябваше да си изтъркаш подметките на излизане, или с вонящите на риба дупки при Доковете, където курвите имаха по-гъсти бради от мъжете. Това място тук беше като глътка свеж въздух — лакирано дърво, пукащ огън, препарирани глави на всякакъв дивеч се взираха в него, докато той се наливаше. Мерик би стигнал дори дотам да каже, че това е най-хубавата кръчма, в която е бил — стига виното да не беше толкова скъпо.

Разбира се, и компанията не беше нищо особено; защото Мерик седеше съвсем сам до бара. Той никога не беше седял сам толкова дълго. Не е здравословно да си сам; кара те да мислиш. А Мерик не беше в настроение за мислене.

Беше се направил на глупак пред баща си, макар че това не бе изненадващо; той всеки ден се правеше на глупак. Но толкова му се искаше старият Таник да се гордее с него.

Кого заблуждаваш, Райдър? Ти си пияница. Ти си суетен, мислиш само за себе си и си готов да си го завреш във всяка, която ти се усмихне. По дяволите, ти би изчукал и зората, ако можеше да станеш толкова рано. Защо някой да изпитва към теб друго, освен отвращение?

Мерик се втренчи в чашата пред себе си, после я пресуши и я стовари на бара. Огледа кръчмата, зрението му вече започваше да се размазва. Това бе най-доброто пиянство — само колкото да притъпи нещата, без да залита наоколо и да повръща.

Знаеше, че е загазил. Трябваше да е на пост, трябваше да пази кралицата, но беше тук, отново при старите си навици. Беше се опитал да остане трезвен, опита се да стори правилното нещо, но просто не се получи. Сега беше разочаровал Гарет, Каира… беше разочаровал проклетата кралица. Един дълъг списък с провали. Защо някой ще има добро мнение за него?

Нима ставаше за нещо? Не можеше да се грижи за себе си, камо ли за кралицата на Свободните държави. Гарет трябваше да го сложи на пост при кенефите, а не да пази най-важната жена в Стийлхейвън. Но той сигурно щеше да се провали и там; най-вероятно ще се овъргаля целия в лайната.

За какво го биваше изобщо? Какво можеше да свърши по-добре от другите? Нещо, което няма да кара хората да го упрекват, да го съдят и да го гледат с презрение?

Да се напие?

Да, май че това беше.

Вдигна глава и видя, че кръчмарят се взира в него. Държеше наполовина пълна бутилка в ръката си.

— Защо не — отвърна Мерик и плъзна чашата си към него. Мъжът я напълни почти до ръба. — Сипи си и ти едно.

Кръчмарят се смути.

— Не бива.

Мерик огледа празната кръчма.

— Защо? Да не очакваш прилив на посетители?

Мъжът също я огледа и сви рамене. Взе си чаша от рафта и я напълни с остатъка от бутилката. Мерик вдигна своята и се чукнаха, преди да отпият.

— За спокойните дни.

— За спокойните дни — отвърна кръчмарят. — Макар че не знам колко такива са ни останали.

— Не много, обзалагам се. Затова трябва да им се насладим.

Мъжът кимна в съгласие, но не изглеждаше напълно убеден.

— Трябваше да се махна оттук, когато имах възможност — сподели той.

— Защо не го направи?

— Имам отговорности. Хора, които разчитат на мен.

Отговорности? Мерик знаеше какво са отговорностите и вече осъзнаваше колко неприятни са всъщност. Той също имаше отговорности, с които трябваше да се заеме, но те някак му се струваха незначителни пред настоящите му неволи.

Ето пак, Райдър — винаги мислиш само за себе си. Но пък ти си най-важният човек в Стийлхейвън. Никой друг няма по-големи грижи от теб, нали?

— Имаш семейство? — попита той бързо, за да прочисти от главата си демоните на съвестта. — Жена? Хлапета?

Кръчмарят поклати глава.

— Не, нямам. Но старият ми баща е болен и не може да пътува. Трябва да остана да се грижа за него.

Старият му баща? Обзалагам се, че е мил дъртак. Обзалагам се, че винаги си е бил тук — ментор, съветник, рамо, на което да поплачеш.

— Сигурно сте близки, щом заради него висиш тук и чакаш хуртите да нахлуят. Много мило от твоя страна.

Кръчмарят го погледна смаян.

— Близки? Сигурно се шегуваш. Старото копеле е камък на шията ми. Вися тук само заради наследството. Няма да го докопам, ако го изоставя сега.

Мерик се усмихна с разбиране.

— Да пием за това, приятелю — рече той и вдигна чашата си, преди да осъзнае, че е вече празна. Кръчмарят грабна друга бутилка, отвори я и напълни двете чаши.

— Ами ти? На теб какъв ти е проблемът?

— Защо мислиш, че имам проблем? — попита Мерик.

Кръчмарят го погледна многозначително.

— Виждал съм стотици пъти такива като теб — пият сами, докато градът отива по дяволите. Сякаш не те е грижа. Предполагам, че е забъркана жена.

— Да, имал съм доста проблеми с жени — може да се каже, че още имам, — но не затова съм тук. — Погледна го, питаше се дали си струва усилието да разказва. Но понякога непознатите успяват да прогонят вътрешните ти демони не по-зле от жреци — и не се чувстваш толкова виновен след това. — Да кажем само, че и аз имам проблеми с баща си.

— Така ли? Обзалагам се, че моите са по-сериозни — каза кръчмарят.

— Приемам облога — отвърна Мерик.

— Добре тогава. Десет медни монети, че моите проблеми с баща ми са по-лоши от твоите с твоя.

— Дадено — каза Мерик и протегна ръка, а кръчмарят я стисна с готовност. — Ти си пръв.

— Ами да видим — започна замислено кръчмарят. — Не може нито да се изсере, нито да се изпикае сам, и да се храни не може. Преструва се, че забравя, но помни къде е скрил парите и няма никакво намерение да ми каже. Всичко, което притежава — къщата, мебелите, дяла от кръчмата, — всичко е обвързано и ако не правя точно каквото иска, няма да получа нищо. Как ти звучи?

— Отвратително — призна Мерик. — Но предполагам, че аз ще те бия. — Облегна се назад със самодоволно изражение. — Не бях виждал баща си от осемнадесет години — откакто взе, че се омете, — а сега се появява изневиделица. Не само, че се държи, сякаш нищо не се е случило, сякаш е излязъл само на следобедна разходка, но и имаше наглостта да изтъкне колко съм го бил разочаровал с живота, който водя. Не стига, че изостави и мен, и майка ми, ами ме упреква колко зле съм се справял оттогава.

Кръчмарят го гледаше, сякаш преценяваше думите му.

— Това ли е?

— Да. Ти какво още искаш?

— Значи никога не си чистил лайната му от пода?

Взираха се един в друг няколко мига, преди да избухнат в смях.

— Тук ме хвана — рече Мерик и бръкна в кесията си за монетите. — Ето. — Плъзна ги по тезгяха. — Наеми си прислужница.

Смяха се много, много дълго.

— Да пием за бащите — каза накрая кръчмарят и вдигна чашата си.

— За бащите — каза Мерик. — Дано не ни тежат още дълго.

Чукнаха чашите и ги пресушиха.

Мерик остави своята на тезгяха, очакваше да я напълнят отново, но кръчмарят гледаше към вратата. Някой беше влязъл в кръчмата и Мерик веднага застана нащрек. Колкото и да не искаше да го признае, извън двореца не се чувстваше в безопасност. Не биваше да идва тук, но трябваше да намери някаква разтуха. Поне за малко да се откъсне от дълга и отговорностите. Какво толкова?

Може някой убиец от Гилдията да ти забие нож в гърба, ако не внимаваш.

Обърна се бавно, почти очакваше да види здравеняк от Гилдията с нож в ръка да се приближава към него с явни намерения. Към него обаче се приближаваше някой не толкова грозен, но не по-малко опасен.

Каира се взираше в него със смръщено чело и упрек в очите. Мерик познаваше този поглед и знаеше, че той не вещае нищо добро, но вече беше изпил достатъчно вино и не го беше грижа. Просто ѝ се усмихна вяло, докато тя се приближаваше.

— Питие? — попита той и размаха чашата, сякаш примамваше куче с кокал.

Каира изтръгна чашата от ръката му и така я тресна на тезгяха, че го опръска с остатъците от виното и накара кръчмаря да отстъпи назад.

— Ти да не си откачил? — попита тя.

Странно, че питаш — от дни се чудя по този въпрос.

— Я се успокой, ако обичаш. Разпусни малко. — Посочи към столчето до него.

— Да разпусна? Ти луд ли си? Имаме свещен дълг. Кралицата ни вярва, а ти си тук и пиеш. Никога ли няма да се научиш?

Мерик се извърна към нея. Какво право имаше да идва тук и да му крещи като на дете? Беше му писнало да му казват какво да прави.

— Майната ти и на теб, и на шибаната кралица. Тъкмо щях да…

Тя го удари по главата, не толкова силно, че да причини сериозни увреждания, но достатъчно, за да го повали от стола и да го изкара от равновесие.

— Ама какво…

Тя удари отново, този път с другата ръка, и той залитна в обратната посока. Вече беше сериозно вбесен. Червената мъгла се спускаше, а виното, което бе изпил, не облекчаваше положението.

Каира опита отново, но този път той вдигна ръка, блокира нейната, залитна назад и се задържа.

— Какво правиш, жено?

— Опитвам се да ти набия малко разум в главата.

— Разум ли? Мъча се от седмици. Изпълнявам дълга си. Плащам за греховете си, а накрая баща ми се появява изневиделица и се държи, сякаш съм никой. Ти имаш ли представа…

— Имам представа. Самосъжаляваш се. Целият свят е против теб. Могат да ни убият всеки миг и не получаваме нищо в замяна. Разбирам, че идеята за отговорност е съвсем нова за теб. Разбирам, че ти е трудно заради завръщането на баща ти. Но сега има по-важни неща от твоите чувства.

— Майната ти! Какво знаеш ти, по дяволите? — изкрещя той. — Не знаеш нищо нито за мен, нито за баща ми и за каквото и да било.

Тя отново се приближи и той блокира първия удар, но вторият попадна в целта. Запрати го към тезгяха и едно от ребрата му изпука при сблъсъка си с дървото. Гневът в него пламна още по-силно.

Мерик замахна. Никога не беше удрял жена, но Каира не беше типичната жена. Тя беше роден воин. Вече я бе виждал как посича половин дузина мъже като житни класове и беше абсолютно сигурен, че може да понесе някой и друг юмрук.

За нещастие тя го понесе по-добре от очакваното.

Юмрукът му я уцели в брадичката и извъртя за миг главата ѝ. После тя отвърна. Този път Мерик усети сила в удара ѝ, намерение. Беше я ядосал. Е, може би все пак и тя беше човек. И вероятно дори можеше да бъде победена.

Мерик тръгна към нея. Беше изпил достатъчно вино, за да позагуби чувствителност, но не чак толкова много, че да не може да се бие.

Сведе глава, блъсна се в Каира и тя отстъпи назад. Разбутаните маси застъргаха по дъските на пода, столове се катурнаха. Каира го сграбчи и го запрати настрани. Той се стовари в някакви мебели с трясък, който отекна силно в празната кръчма, и се просна на пода.

Докато се надигаше на крака, я видя да приближава — взираше се в него като вълк в плячката си. Той грабна стол и го запрати към главата ѝ. Тя го отблъсна с една ръка, но това я извади леко от равновесие и в този миг Мерик нападна.

Онова, което му липсваше като мускулна сила, той добре компенсираше с коварство. Беше се бил в достатъчно кръчми, за да знае, че в тази работа няма място за чест. И ако не си готов да спечелиш с мръсни номера, няма кой да ти помогне.

Той я сграбчи за бедрата, напъна крака и я вдигна от земята. И двамата се стовариха на пода. Той беше отгоре ѝ и веднага се опита да я цапардоса в лицето. Каира отби удара, после вдигна крака и ги уви около врата му невъзможно бързо. Мерик имаше чувството, че гледа как всичко това се случва с някой друг, само дето него го болеше.

Той издаде жалък задавен звук, когато тя стисна гърлото му с мощните си крака. Обзе го паника, щом осъзна, че е изгубил куража си. Само това му липсваше — да го пребие една жена в някаква си кръчма… отново.

Каира стисна по-силно и пред очите му причерня. Отчаяно я удари по бедрото в знак, че се предава, тя отпусна хватката и го освободи, а той се измъкна настрани и вдигна ръце.

— Добре, добре, предавам се. Права си; заврях се тук да се самосъжалявам, а трябваше да изпълнявам… дълга си. — Думата едва не заседна в гърлото му.

Каира дишаше тежко и се взираше в него. В изражението ѝ още се четеше същото презрение, но поне вече не се опитваше да го събори на пода.

— Толкова е просто, нали? Само ще се извиниш, ще се усмихнеш и всичко ще е простено?

Мерик се изправи, като изтупваше бричовете си.

— Ти какво повече искаш? Само с това разполагам. Взимай го или се махай.

— Искам да си предан. Или се махай — разкарай се. Не можеш да изпълняваш дълга си половинчато. Рано или късно някой ще загине.

Той беше готов да спори, но част от него знаеше, че е права. Колкото по-дълго се самосъжаляваше, толкова повече нарастваше рискът да се случи най-лошото. Защо беше дошъл тук да се напие до умопомрачение точно когато си мислеше, че е оставил това зад гърба си?

Може би баща му все пак беше прав. Може би Мерик си пилееше времето в омраза към него, докато баща му всъщност е бил прав от самото начало.

Приемай предложението и се махай. Напусни това място; бягай възможно най-далече.

И все пак не можеше да го направи. Беше жив единствено заради Дворцовата стража. Нямаше начин да захвърли това.

Това последният му шанс за изкупление ли беше… отново? Да постъпи правилно?

— Добре, печелиш. Да вървим.

Обърна се към кръчмаря, който се беше свил в ъгъла. Мерик го погледна извинително и бръкна в кесията си за златна монета. Сложи я на тезгяха с надеждата, че ще стигне да покрие щетите, които бяха причинили с Каира, после бързо излезе от кръчмата, без да обели и дума.

Главата му се замая от чистия въздух, но той се стегна и се постара да не изгуби контрол. Докато вървяха към двореца, го обземаше странно чувство на вина и… може би срам? Може би все пак се учеше. Надяваше се само да получи шанс за реабилитация и междувременно да не се е случило нищо лошо.

Двадесет и четири

Стенописът не беше много стар, но боята вече се лющеше и на места образът бе избледнял. Той бе измайсторен набързо преди около десетилетие и не от най-умелите художници, но Джанеса все пак намираше утеха в него.

Изображението на Портата на Бакхаус заемаше цяла стена в една от многото зали за пиршества в Скайхелм. В лявата му част аеслантите бяха нарисувани в целия си свиреп блясък, оголили зъби и нокти срещу врага. Джанеса се доверяваше на впечатлението на художника относно тяхната страховитост. Тя не беше виждала нито един свиреп човек-звяр от Екуун и ако се съдеше по стенописа — не искаше и да вижда.

В дясната му част бе изобразен баща ѝ, който предвождаше армията на Свободните държави. Девет знамена се развяваха високо и гордо, носени от героични на вид знаменосци. До коня на краля се издигаше благородната осанка на Черния шлем, размахал огромния си чук — славният герой от Портата на Бакхаус, несравнимият воин, прероденият Арлор.

Де да беше тук сега, за да ѝ помогне.

Времето щеше да покаже дали Стийлхейвън ще има нови герои. Доблестни мъже и жени, на които тя може да разчита, че ще спасят града от унищожение. Ако победеше, Джанеса със сигурност щеше да се погрижи да направят по-хубав стенопис в чест на триумфа ѝ.

— В нашата крепост в Туран има същият стенопис като този.

Джанеса се обърна към гласа и различи фигура в сенките на залата.

Когато мъжът излезе на светло, тя въздъхна с облекчение.

Леон Магрида се усмихна и се поклони дълбоко.

Джанеса беше искала да остане за малко сама, да намери утеха в славните победи на баща си и затова бе казала на охраната да я чака отвън. Нямаше представа как Леон се е промъкнал покрай тях.

Въпреки че присъствието му беше огромно нарушение на сигурността ѝ, тя отвърна на поклона.

— Милорд, стреснахте ме.

— Моите извинения, Ваше Величество. Вече бях в залата, когато пристигнахте. Аз също обичам да се взирам в историята на нашия народ. Вълнуващо е, нали?

— Да — каза тя. — Определено е вълнуващо.

— Баща ви беше истинско вдъхновение. Сигурен съм, че и вие ще бъдете такова в предстоящите дни на сражения.

— Много мило от ваша страна, лорд Магрида. Надявам се да разпаля поне частица от силата и предаността, които баща ми успяваше да вдъхнови.

Леон пристъпи напред и се вгледа по-отблизо в стенописа, сякаш търсеше недостатъци, а те очевидно бяха много.

— Той имаше прозорливостта да събере около себе си могъщи и мъдри хора. Предполагам, че вие ще сторите същото. — Обърна се към нея и се усмихна.

Тя отвърна на усмивката. Той нали не предлагаше…

— Не се безпокойте, лорд Магрида. Вече имам мъдри съветници на разположение. Предани хора, които милеят за благото на този град.

— В това съм сигурен. Но преданите помощници никога не са в повече.

По-скоро натруфените контета.

— Така е — каза тя и отстъпи от него, преди да осъзнае какво прави.

— Аз ще съм много щастлив да предложа опита си на ваше разположение — каза той, пак направи крачка към нея и скъси разстоянието.

— Вашият опит?

— Да, Ваше Величество. Аз съм възпитан като господар и съм изучил изкуството на войната из основи.

Не и ако се вярва на майка ти. Тя те смята за тъпак.

— Сигурна съм, лорд Магрида. И ако ми потрябва вашият… съвет, със сигурност ще го поискам. — Тя отстъпи отново.

— Моля ви, направете го. — Той се усмихна и пак се приближи.

Тя го огледа, докато стоеше пред нея и ѝ се предлагаше така изискано. Изглеждаше почти представителен, черният жакет беше закопчан догоре, бричовете му бяха втъкнати в лъснати до блясък ботуши.

Дали пък не го беше подценила? Дали не се беше подвела от лошата му репутация, без да му даде шанс да покаже истинската си същност?

Трябваше ли да вярва на майка му, че Леон Магрида е само едно все още недобре обучено кутре?

„Не е идеалният избор“ — рече си тя. Но се бе оказало, че никой не е. Нито Рейлан. Дори Река.

Един ден Леон щеше да е могъщ човек, барон на цял Дрелдун и управител на Високата гора. Тя нямаше да може да продължи да го пренебрегва. Един ден, когато всичко това свършеше, тя щеше да управлява Свободните държави и щеше да поправя щетите, нанесени от хуртите, а тогава щяха да ѝ трябват съюзници. Може би не беше готова да се омъжи за него, но нямаше смисъл да го отблъсква най-безцеремонно.

— Лорд Магрида — поклони се Джанеса. — Благодаря ви за тези думи. Със сигурност ще разчитам на вас в бъдеще. Вероятно дори по-скоро, отколкото си мислите.

Леон Магрида се усмихна и тя очакваше да ѝ се поклони отново, но той пак пристъпи напред.

Нима възнамеряваше да я целуне? Да не би да го бе оставила с погрешно впечатление?

Вратата на залата се отвори и на прага, на фона на светлината отвън, застана един от Стражата.

— Ваше Величество, имат нужда от присъствието ви — обяви Уалдин.

Джанеса се обърна към Леон, който, както тя с облекчение забеляза, се беше отказал от намеренията си.

— Моля да ме извините, лорд Магрида.

— Разбира се, Ваше Величество — отвърна той с поклон.

Докато излизаше от залата, на Джанеса ѝ се стори, че зърна нещо в очите му — дали беше разочарование? Съжаление за пропуснатата възможност? Дали наистина искаше да ѝ помогне? Или просто се опитваше да ѝ се натрапи за съпруг?

Джанеса отхвърли тази мисъл и последва стражите. Вече си имаше достатъчно проблеми, за да добавя и Леон Магрида към тях.

Докато вървяха през двореца, бяха последвани от канцлера Дуркет, който се спотайваше в коридора като някакъв угрижен трол.

— Той казва, че няма да чака повече — рече Дуркет, ококорен от страх.

Състоянието му изобщо не успокояваше Джанеса, но тя скри притеснението си.

— Предполагам, че говорите за представителя на Лигата на Банкерите?

— Ъ… да, Ваше Величество. Моите извинения, но той е много настоятелен. Азаи Дравос казва, че иска отговорът ви днес или ще напусне града. Дори не знам какво е предложението му, но той явно няма търпение да чуе отговора.

— Разбирам. Тогава ще му дадем отговор.

Но какво ще му каже? Че е съгласна да се омъжи за някакъв принц търговец? Или че никога не би дала ръката си на такъв човек? Имаше нужда от Одака повече от когато и да било. Макар че той нали вече ѝ каза, че трябва да вземе решението сама?

Заради притеснението на Дуркет тя очакваше да види Азаи Дравос разпенен от ярост, но той стоеше в залата и кротко чакаше появата ѝ. Дори ѝ се усмихна.

Тя си спомни последната им среща и колко се смути под погледа му. Този път щеше да накара стражите да останат наблизо. Азаи Дравос, от своя страна, пазеше почтително разстояние, макар че охранителите му с червените туники не бяха далеч от него.

— Азаи Дравос — каза тя. — Разбрах, че нямате търпение да чуете отговора ми?

Мъжът се поклони.

— Моите извинения, Ваше Величество, но господарят ми, Калим, е нетърпелив човек. А и може би не сте в положение да се бавите повече?

— Прав сте, разбира се. Изглежда времето е оскъдна стока и за двама ни.

Тя усети как Дуркет се гърчи до нея, кърши потните си ръце и пристъпва от крак на крак. Прииска ѝ се да го зашлеви.

— Да приема ли, че отговорът ви е „да“?

Джанеса се вгледа в зелените очи и бялата усмивка. Какъв беше отговорът ѝ? Кажеше ли „да“, щеше да има наемници за защитата на града, но накрая този град щеше да бъде под чуждо влияние. Ако откаже, може би нямаше да има град, който да управлява.

— Съжалявам, Азаи Дравос, но отговорът е „не“.

Така трябваше да стане. Баща ѝ се беше сражавал, за да обедини Свободните държави, и тя беше единствената му наследница. Не можеше да предаде наследството му, като дари кралството, което бе извоювал с толкова усилия, на някакъв търговец от Източните земи. Ако се беше съгласила, щеше да получи десет хиляди меча, но вярата и обичта на народа ѝ щяха да бъдат загубени завинаги. Нямаше да има значение дали Стийлхейвън е изличен — тя щеше да е предала кралство, за да спаси град.

Азаи Дравос пристъпи напред. Усмивката вече я нямаше. Дуркет се сви изплашено от него, но Джанеса не помръдна, черпеше сила от воините зад нея.

— Господарят ми ще бъде много разочарован. А той не е свикнал да бъде отхвърлян.

— Сигурна съм, че ще приеме решението ми — каза Джанеса. — Сега бихте ли ме извинили…

Преди да се оттегли, Дравос се озова точно пред нея. Тя нямаше представа как успя да го стори толкова бързо, сякаш по магия. Дуркет и останалите направиха сепнати крачка назад, но Джанеса издържа на зеления поглед.

— Не! — извика Дравос. — Ще ме изслушаш, момиченце. Моят господар ти направи предложение, което не можеш да откажеш. Без неговата помощ си обречена. Този град е обречен. Нероденото дете, което расте в теб, е обречено.

Как е разбрал? Що за вещерство е това?

Джанеса се опита да отстъпи, но беше прикована на мястото си от пронизващите очи на Дравос.

— Аз… не мога…

Но той е богат и могъщ човек. Човек, който е свикнал да управлява кралство, ако се вярва на слуховете за търговска компания „Бяла луна“. Може би ще е подходящ?

— Ще кажеш „да“ — настоя Дравос, втренчен в очите ѝ.

Нещо в нея помръдна и тя отново сложи ръка на корема си, сякаш да го защити.

Джанеса знаеше, че я манипулират. Беше очевидно, че чарът на Дравос не се дължи изцяло на усмивката му. Дали не беше някакъв магьосник? Може би в момента я омагьосваше?

— Не — извика Джанеса, откъсна поглед от него и отстъпи назад.

Магията бе разрушена, стражите се втурнаха напред и извадиха мечове. Дуркет отчаяно се отдръпна от пътя им.

Азаи Дравос не помръдна, когато стражите се спуснаха към него. Не помръдна и когато единият от тях вдигна меча си.

Нямаше нужда да помръдва.

Нещо червено проблесна и един от охранителите му се хвърли към покрития с броня рицар — беше невъоръжен и облечен единствено с туника, но на лицето му нямаше и следа от страх. Когато мечът полетя надолу, охранителят хвана ръката на рицаря, изви тялото си и запрати стража на пода. После започна да налага с юмрук забралото на шлема му и то се изкривяваше все повече с всеки бърз удар. Спря, чак когато рицарят вече не помръдваше.

Вторият страж също се беше хвърлил напред, но още двама от хората на Дравос се намесиха. Единият извъртя крак, изрита рицаря в коляното и го повали на пода. Вторият заби с тътен петата си в шлема му и стражът се просна по гръб.

Джанеса отстъпваше назад, втренчена в повалените рицари. Чуваше как Дуркет скимти някъде в сенките и мърмори от страх. След миг Дравос отново беше пред нея. Хвана я за ръцете и я разтърси силно.

— Вече няма кой да те защити, момиченце. Нямаш избор.

В отчаян опит да избегне очите му, Джанеса се извърна от него, но Дравос я зашлеви през лицето толкова силно, че тя падна на пода.

Усети вкус на кръв по устните си. Залата се завъртя около нея и след миг я обзе страх, не за нея самата, а за живота, който растеше в тялото ѝ.

Какво да прави сега? Кой щеше да ѝ помогне?

Никой. Никой няма да дойде. Трябва да се оправиш сама с това, глупаво момиче. Да не мислиш, че винаги ще те защитават? Да не мислиш, че всеки легендарен рицар ще се притича на помощ, щом го призовеш?

Джанеса вдигна очи, видя вратата пред себе си и осъзна къде се намира. Това беше реликварият, където се пазеше Хелсбайн. Ако успееше да се добере до меча, щеше да може да се защити сама.

Опита се да стане и се препъна към вратата, зад която се криеше мечът ѝ. С крайчеца на окото си видя, че Азаи Дравос я следва.

— Къде отиваш? — попита той, развеселен от упорството ѝ. — Няма къде да избягаш. Не можеш да избягаш от мен, дете.

Джанеса стигна до вратата, отвори я и влезе в малката стая. Хелсбайн лежеше на пиедестала си, легендарен меч, с който предците ѝ бяха извоювали толкова много победи. Тя протегна ръка, но преди да достигне меча, Дравос я стисна за китката и я принуди да го погледне.

Допирът му я изгаряше. Тя не извика от болка, но отново беше прикована от пълния с омраза поглед на Дравос и не можеше да се извърне.

— Упорството ти е достойно за възхищение, но е безполезно. Ще обещаеш и себе си, и своя трон на моя господар, без значение дали го искаш. Не можеш да устоиш. Трябва да отстъпиш пред волята ми.

Ръката му сякаш изгаряше плътта ѝ. Очите му се взираха чак в душата ѝ. Тя искаше да извика, но не излязоха никакви думи. Поривът да се моли за пощада беше почти непреодолим, но дори докато силите на магьосника я разкъсваха, тя някак намери воля да издържи.

Няма да се моля. Няма да се поддам. По-скоро ще умра.

Непокорството ѝ като че ли вбеси Дравос и той се смръщи в концентрация.

— Не можеш да ми се противиш. Аз съм последовател на Шакади. Жрец на Черната светлина на Хорас. Ще се подчиниш на волята ми.

— Никога! — изпищя Джанеса и го заплю в лицето.

Слюнката се стече по бузата му, а той само я изгледа и се усмихна. Тя усети как ѝ прималява, пред очите ѝ притъмня и чернотата се изпълни със странни ужасии. Не можеше да устои и го знаеше. Накрая Дравос щеше да победи.

Вече беше твърде късно. Твърде късно за нея, за града… за детето. Нямаше да дойдат герои. Никой нямаше да я спаси.

Светът започна да потъва в мрак и тя се зачуди дали ще има отново някога светлина.

Докато съзнанието ѝ помръкваше, като че ли видя мъжко лице… красиво лице, едната му страна беше покрита с кръстосващи се белези.

Познаваше го отдавна. Сега то ѝ се струваше някак важно… но не знаеше защо.

Когато мракът започна да я поглъща, тя осъзна, че вече не я е грижа…

Двадесет и пет

Мандел Шакуриан затвори очи и се заслуша в морето, което се разбиваше в скалите. Този шум обикновено го изпълваше с покой и караше грижите му да избледнеят. Но днес те не го напуснаха.

Той беше принц на залива Кеидро, Трети лорд на Змийския път, Господар на остров Гулрит и Върховен надзирател на Мрежата на подправките. Тъй като беше най-богатият тук, живееше в непристъпно имение на брега. То се издигаше на източния нос на острова и гледаше към Дравистан. Стените, които го обграждаха, бяха високи четиридесет стъпки. Стръмните скали правеха невъзможен достъпа по море и само една порта, охранявана денем и нощем, позволяваше достъп по суша. Мандел Шакуриан трябваше да се чувства сигурен в своята крепост. Но не беше така.

Проблемите му започнаха преди седмици, с новината, че Боло Павитас е убит в Стийлхейвън. Сама по себе си тя не беше изненадваща, Боло беше безразсъден и преждевременният му край бе донякъде очакван, но тя се оказа предшественик на касапница, невиждана дотогава в залива Кеидро.

Петима Господари на Змийския път бяха убити. Петима приятели на Мандел — все богати и могъщи. Пиратски крале, обградени от истински армии, бяха избити в домовете им, на корабите им или дори на улицата. И в тези убийства не се забелязваше никакъв модел; двама бяха убити тихо през нощта, а другите в присъствието на десетина охранители. Военачалникът Амон Туга явно беше отприщил всичките си убийци от Речните земи, за да всее хаос в залива Кеидро, мястото, където Господарите на Змийския път трябваше да са в безопасност.

Дано Амон Туга се продънеше в Преизподнята и проклет да е денят, в който Господарите на Змийския път бяха решили да се пазарят с него. Тогава изглеждаше добра сделка — пиратите ще осигурят флотилия от кораби с артилерия и хора, които да ги управляват, в замяна на доставки от тевтонски роби, които много се търсеха в Източните земи, откакто на север търговията с роби беше забранена. Естествено след смъртта на Боло и загубата на всички онези роби, сделката беше анулирана… или поне те така си мислеха. Сега беше повече от ясно, че Амон Туга е решен да получи корабите си.

— Не! — извика Мандел, отвори очи и се вгледа в бурното море.

Никога нямаше да отстъпи пред исканията на един елхарим изгнаник. Той беше Мандел Шакуриан, най-богатият сред Господарите на Змийския път. Не беше достигнал това положение, като бе отстъпвал пред всяка заплаха за убийство.

Имението му представляваше истинска крепост, охранявана от четиридесет от най-свирепите воини на света. Мнозина беше купил от бойните ями в Меккала, неколцина бяха от далечните каер вахари. Беше увеличил броя им с мъже от поробените племена, които един вожд на хората-зверове от Екуун му продаде — тези воини, макар и целите в белези и паднали духом заради робството си, бяха страховити бойци и щяха да изпълнят всяка негова прищявка.

Другите Господари на Змийския път бяха небрежни, не приеха сериозно заплахата. Мандел нямаше да направи тази грешка. Той се беше погрижил да е в безопасност тук. Нямаше от какво да се страхува. И все пак не можеше да се успокои.

Вдиша дълбоко морския въздух и опита да прогони тези мисли. Може би трябваше да се разсее с нещо?

Храна? Потупа големия си корем. Май не.

Курви? Не, не и в момента. Охотата му за жени беше понамаляла през последните напрегнати дни. Освен това не се знаеше под какво прикритие ще се появят убийците на Амон Туга. Трябваше да се пази от непознати и да се обгражда единствено с хора, на които имаше доверие.

Музика?

Мандел Шакуриан се отпусна леко. От всички удоволствия, на които се отдаваше, най-много обичаше музиката.

Тръгна към огромния дъбов шкаф, който заемаше цяла стена в стаята. С разтуптяно сърце отвори шестте врати, по които бяха резбовани сцени на забавления и оргии. Вътре бяха наредени музикални инструменти от всички краища на света: арфа от каер вахарите, рамката ѝ бе така изваяна, че приличаше на лебед; бойни гайди от снежната пустош на Голгарта, техният звук бе зъл като варварите, които ги бяха създали; черна лакирана лютня, твърдеше се, че на нея е свирил самият крал мечоносец Краетус; барабани от племената на аеслантите, за които се говореше, че са от човешка кожа; и още много други. Мандел огледа с гордост колекцията си.

Като момче, той бе изучавал много изкуства и беше станал завършен музикант, преди да се насочи към търговията с подправки. Но колкото и да обичаше музиката, парите обичаше повече, затова реши, че ще ги печели по-лесно като търговец, отколкото като менестрел. Все пак продължаваше да свири, просто за удоволствие.

Тръгна покрай инструментите, чудеше се кой да избере. Лютнята му се стори най-привлекателна и той посегна към нея.

Чу се силен звън.

Мандел веднага го разпозна — алармата.

Някой беше проникнал.

Невъзможно. Не и в непревземаемата му крепост. Единствено армия можеше да проникне тук. Вероятно беше грешка…

Все пак той заключи вратата на стаята и плъзна трите резета отвътре. Отдръпна се и се втренчи в нея, като се питаше какво ли става от другата страна. Дали щяха да успеят да я разбият и да нахлуят тук. Или просто щяха да го изчакат да излезе.

Писък отекна по покрива на имението.

Камбаната спря да бие.

Мандел се огледа. Трябваше да се защити. Сигурно можеше да използва нещо в стаята за оръжие. Но Мандел Шакуриан не беше боец. Той нямаше нужда от оръжия. Нали затова се беше обградил с пазачи. Нали затова им плащаше с честно спечеленото си злато.

Още един писък, последван от изпълнени с паника гласове.

Изглежда неговото честно спечелено злато се похабяваше.

Мандел тръгна към шкафа, грабна черната лютня и я размаха заплашително… или поне се постара да е заплашително. Знаеше, че изглежда жалък, но твърдото дърво в ръцете му му носеше някаква сигурност.

Отвън се чуха още викове и звън на метал. Писък на някой, който пада от голяма височина, внезапно прекъснат от ужасен тътен.

Мандел вече дишаше тежко и изведнъж му се допика. Това беше непоносимо, какво да стори?

Вероятно можеше да преговаря. Може би златото щеше да го измъкне от това. Досега винаги беше вършило работа. Нямаше човек на всички континенти на този свят, чиято преданост не можеше да се разклати с обещание за богатства. Именно така Мандел се беше издигнал толкова високо. Подкупите бяха любимото му оръжие, следвани, само по необходимост, от заплахи за насилие и изнудване. Досега беше вършило работа.

Удар по вратата го накара да подскочи и изписка.

Те бяха тук. Бяха дошли за него и нямаше кой да го защити.

Още един удар по вратата.

Мандел стисна здраво лютнята и мрачно се запита дали това е краят; краят на неговата песен.

— Господарю? Там ли си?

Мандел тръгна напред, после спря. Ами ако някой беше опрял нож в гърлото на Дален? Ами ако убийците, които бяха нахлули в дома му, чакаха от другата страна на вратата?

Дален почука отново.

— Моля те, господарю, трябва да те изведем оттук.

— Откъде да знам, че не е измама? — попита Мандел, като отчаяно се опитваше да овладее гласа си.

— Господарю, моля те, нямаме време за това. Трябва да бягаме, докато не е станало късно.

Мандел обмисли вариантите си. Ако останеше тук, нападателите рано или късно щяха да проникнат и да го убият. Ако отвореше вратата и го чакаше измама, пак щяха да го убият.

Единственият му шанс бе да се довери на Дален.

Мандел издърпа резетата и отвори вратата, като очакваше да се изправи пред зловещи убийци.

Дален изглеждаше изплашен — дори ужасѐн, — но на Мандел му идеше да го прегърне. Зад него стояха трима от най-свирепите мъже на този свят, но те бяха негови хора. Предани докрай. Готови да дадат живота си за него.

— Ела, господарю. Трябва да побързаме — каза Дален.

Мандел не възрази, а последва по коридора своя управител. Тримата пазачи го обградиха, двама отпред с готови за бой мечове и един отзад, със секира в черните си като абанос ръце.

Докато вървяха през имението към единствения изход, Мандел видя ужасяващи сцени. Телата на хората му бяха проснати навсякъде, сред потрошени мебели и смачкани украси. Стените бяха опръскани с кръв, труповете се взираха в него с празни очи и Мандел не можеше да стори друго, освен да се извръща от обвинителните им погледи.

С препускащо сърце, той вървеше през къщата с хората си, докато не стигнаха до залата за пиршества в средата на сградата. Там нямаше прозорци, единствената светлина идваше от украсените свещници, които опасваха залата.

Внезапен стон привлече погледа на Мандел през сумрака към един от пазачите му, който се облягаше на стената. От устата му се стичаше кръв, а ръцете придържаха подобните на наниз черва, които висяха от разпорения му корем.

— Почти стигнахме, господарю — каза Дален, звучеше изплашен колкото него. Обърна се да му се усмихне окуражително, но вместо това очите му се разшириха от ужас. Мандел се извърна и видя, че пазачът, който ги беше следвал, вече го няма.

Нещо прониза въздуха бързо като стрела и един от свещниците се катурна с дрънчене, свещите му угаснаха и част от залата потъна в мрак.

Останалите стражи извадиха оръжията си, но не откриха нищо в сенките. Мандел пристъпи към Дален и двамата се свиха един до друг, като очакваха всеки миг орда свирепи главорези да изскочат от тъмното и да ги насекат на парчета.

Пак се чу дрънчене, втори свещник падна. Залата притъмня още повече. Нещо помръдна вдясно от Мандел и един от стражите пристъпи смело към него.

Зад тях вторият пазач изсумтя и политна напред със забит в гърба нож.

— Богове… — изкрещя Мандел, но не успя да каже нищо повече, защото и последният свещник падна на земята и залата потъна в мрак.

Мандел се вкопчи в Дален като удавник и двамата се запрепъваха в тъмното, към далечната врата и изхода от имението. Мандел през цялото време стискаше лютнята си, чувстваше как бумти сърцето му и му се искаше да плаче и да се моли.

Пред него Дален посегна напред в мрака, завъртя се дръжка на врата, изщрака, вратата се отвори и нахлу светлина. Мандел едва не падна върху Дален в бързината да избяга от черната зала и двамата нахлуха във фоайето.

Мандел се обърна, защото очакваше убиецът да идва след тях от тъмното, но видя единствено последния от пазачите, който вървеше със залитане към вратата. От прерязаното му гърло шуртеше кръв. Той не стигна далеч. Дален изпищя от ужас и повлече Мандел след себе си през фоайето. То беше великолепно, създадено, за да демонстрира богатството на този дом. Мраморни колони изпълваха залата и бяха изсечени така, че да приличат на дебели дънери с лози, извиващи се по чисто белите клони. Стените бяха опасани с огледала, които караха помещението да изглежда огромно, но Мандел нямаше време да се възхити на отражението си. Огледалата сега само умножаваха труповете, пръснати по пътя му.

— Почти стигнахме, милорд — пъшкаше Дален, когато се добраха до вратата на имението. Той свали от колана си халка с ключове, подрънка с нея, докато открие правилния, и го мушна в ключалката. Сега, когато бягството вече изглеждаше възможно, страхът на Мандел поотслабна.

Дален отвори вратата и разкри двора зад нея и главната порта в края му. Тя беше отворена; в сянката ѝ двама мъртви стражи лежаха в неестествени пози сред локви от собствената си кръв. Но Мандел не направи опит да хукне през двора. Стоеше като вкаменен, защото едно студено острие се притисна в гърлото му.

Дален се извърна и се ококори от ужас, щом видя убиеца, който беше опрял нож в гърлото на господаря му.

— Дален? — рече Мандел, макар че не беше съвсем сигурен как да продължи.

Тогава един глас прозвуча така близо, че Мандел усети дъха на непознатия по врата си.

— Бягай.

Една-единствена думичка на тевтонски. Дален се втренчи в него за миг, сякаш не можеше да повярва на късмета си, после тръгна към портата.

— Дален, не ме оставяй тук — примоли се Мандел, но управителят вече се препъваше през двора.

— Много съжалявам, господарю — хвърли поглед през рамо, когато изтича през портата.

Мандел се взираше ужасѐн в своя „предан“ управител, който го беше изоставил на милостта на съдбата му.

— Затвори вратата — прошепна гласът.

Мандел бутна със свободната си ръка огромната врата на имението. С другата още стискаше черната дървена лютня, макар да се съмняваше, че ще му е от полза.

Щом вратата се затръшна, убиецът отдръпна ножа от врата му и нареди:

— Обърни се.

Мандел се обърна бавно, като се чудеше какво ли чудовище е изпратил Амон Туга. Със сигурност не очакваше да види младежа, който стоеше зад него. Макар че дрехите му бяха пропити с кръвта на пазачите, а едната страна на лицето му бе покрита с кръстосващи се белези, мъжът не приличаше на звяр. Убиецът беше почти момче, със силни и въпреки белезите красиви черти. Но когато Мандел погледна в очите му, не видя там милост, нито разкаяние. Тези очи бяха виждали толкова смърт, колкото Мандел дори не можеше да си представи, и той разбра, че се взира в лицето на своя убиец.

— Хайде, приключвай — каза му, не можеше да издържа повече. Нямаше да му позволи да си играе с него, нито да го кара да страда. Ако ще умира, щеше да е по неговите правила. Не беше спечелил толкова богатство и власт, като беше треперил пред всяка смъртна заплаха.

Убиецът обаче поклати глава.

— Не, Мандел Шакуриан. Не съм дошъл да те убия.

Тогава защо? Дошъл си да поприказваме на чаша чай? Защото не съм сигурен, че е било наложително да избиваш всичките ми хора, ако няма да убиеш мен!

— Аз не…

Убиецът бръкна с окървавена ръка в сивата си туника и извади пергамент.

— Ще подпишеш това — каза той и му го подаде, — или ще получиш това. — Вдигна с другата си ръка острието, с което добре беше поработил. Нямаше никакво съмнение какво има предвид.

Мандел посегна треперещ и пое омачкания пергамент. Погледна четливите редове, написани на търговското наречие на Източните земи. Това беше първоначалното им споразумение с Амон Туга, в което се уточняваше какви кораби ще предоставят, кои моряци ще отплават с тях, какво ще е въоръжението на борда, както и наемниците, които щяха да го използват. В края на пергамента бяха надраскани с червено мастило и разкривен почерк четири имена — оцелелите четирима Господари на Змийския път — Лиса от Тул Шазан, лорд Курце, Халкион Граал и Джавез Ал Кадееф. Само неговият подпис липсваше.

— Но… — Мандел не знаеше какво да каже. Той първи беше предложил да се опълчат на елхарима, но беше очевидно, че останалите господари бяха отстъпили пред неговия убедителен вестоносец.

— Ще подпишеш това или ще получиш това — повтори убиецът.

Мандел се втренчи в него, в младото лице със студени очи, които говореха за опит, надхвърлящ годините му. За миг се запита дали това не е някой от елхаримите на Амон Туга, някой безсмъртен убиец от далечния север. Не че имаше значение. Дори да беше просто човек, по всичко личеше, че е способен да го убие също толкова ефикасно, колкото и безсмъртен елхарим.

— Нямам перо и мастило — каза Мандел, очевидно бе възпрепятстван от липсата на пособия.

С едно бързо движение убиецът измъкна нещо от ръкава си и рязко замахна напред. Мандел изписка, когато то се заби в предмишницата му. После убиецът вдигна пред него дълга и тънка метална игла, чийто заострен като перо край вече беше добре покрит с кръвта му.

Мандел пое с трепереща ръка металната игла и изписа името си на пергамента, като забеляза, че се получи не по-малко разкривено от имената на останалите. След това убиецът взе пергамента и иглата от него и ги прибра в туниката си.

— Това няма да се забрави — каза той. — Никое предателство не се забравя. — Мандел кимна примирено, преди убиецът да добави: — Обърни се.

Мандел се подчини, без да продума.

Взира се сякаш цяла вечност в дървената входна врата. Очакваше всеки миг убиецът да го прободе в гръб или да му пререже гърлото, но не се случи нищо такова. Когато най-сетне събра кураж да се обърне, момчето го нямаше.

С разтреперани колене, Мандел отвори вратата. Слънчевата светлина го заля, докато облекчението бавно го изпълваше. Той излезе на двора, застана сред труповете на пазачите си и забеляза, че още стиска лютнята.

Много му беше помогнала, няма що.

Пусна я на земята и тя издрънча нестройно. Той се наведе да вдигне меча на един от пазачите си.

Трябваше да намери Дален.

С удоволствие щеше да го научи какво означава вярност…

Двадесет и шест

Каира гледаше Мерик, който се стовари на койката си напълно облечен. Здравата я беше вбесил. Тя още беше бясна, но нямаше време за това. Когато Мерик захърка, тя оправи бронята си и препаса меча.

Беше помолила Статон и Уалдин да останат на пост, макар че с Мерик трябваше да ги сменят. Той сега беше безполезен, но поне тя можеше да смени един от тях. Ако Гарет разбереше какво се е случило, щяха сериозно да загазят. Каира щеше да се изправи пред последствията, както се изправяше пред всичко — с високо вдигната глава. По-важно беше да намери Мерик и да му попречи да се върне пак към старите си навици. Той беше добър човек, дълбоко в себе си, но имаше склонност да изпада в пристъпи на самосъжаление. Каира го беше спасила веднъж, но не знаеше още колко дълго ще може да го прави.

Изтича от казармите и пое по коридорите на двореца. Кралицата трябваше да е вече в покоите си и с малко късмет, тя щеше да успее да смени Уалдин или Статон, преди някой да забележи. По това време на нощта коридорите на двореца бяха пусти, но Каира усещаше някакво безпокойство. Дали заради вината? Имаше чувството, че древните гоблени и мрачните портрети на отдавна мъртви крале я гледат осъдително.

Каира тръгна към реликвария под горните зали. Още с отварянето на вратата видя нещо, от което сърцето ѝ спря. Двамата стражи лежаха на земята с изкривени шлемове. Не помръдваха.

Тя извади меча си и тръгна напред, но внезапно се сепна, защото видя, че канцлерът Дуркет се свива в ъгъла. По лицето му се стичаха сълзи и той хапеше силно кокалчетата на пръстите си, сякаш в отчаян опит да заглуши риданията си.

Каира отвори уста да го попита какво се е случило, но не успя, защото усети някакво движение в сенките вляво. Едва успя да отскочи от нападателя.

Избегна един удар и заотстъпва към центъра на залата. Трудно фокусираше очите си в слабата светлина на факлите, но видя, че е обградена от четирима мъже с червени туники. Те бяха с безизразни лица, но тя ясно разбра намерението им. Искаха да я убият.

Тези чуждестранни пазачи не бяха въоръжени, но въпреки това бяха много опасни: повалените стражи бяха доказателство за това и Каира нямаше време да се чуди защо внезапно са се нахвърлили върху рицарите на Скайхелм. Двама се хвърлиха към нея и схватката започна.

Мечът на Каира се спусна светкавично, заби се в коляното на единия, но когато мъжът падна, нещо я удари отстрани. Въпреки бронята, която я покриваше от врата до петите, ударът разтърси цялото ѝ тяло и тя политна настрани. Още преди да е възстановила равновесието си, друг пазач скочи към нея. Каира се претърколи наляво, към мястото, където трепереше Дуркет, а кракът на нападателя ѝ се стовари върху плочите с такава сила, че от тях се разлетяха отломки.

Канцлерът Дуркет изписка и задрапа настрани, да се отдалечи от битката.

След миг Каира вече беше на крака и друг от нападателите се хвърли към нея. Тя замахна високо с меча, но той се наведе невъзможно бързо и я удари в корема. Чу се тъп звук, когато нагръдникът ѝ хлътна навътре, и тя политна назад. Изгуби равновесие и падна на коляно, ударът ѝ изкара въздуха. Едва успя да забележи, че първият от пазачите пълзи през залата в търсене на отсечения си крак, когато другите трима пак се хвърлиха към нея.

Тя изрита единия, просна го по гръб и се претърколи настрани. Преди да успее да се изправи, получи силен удар в рамото. Обърна се по инстинкт, защото очакваше третият да нападне, и стана точно така. Мечът ѝ прониза туниката му и хлътна между ребрата му. Воинът се втренчи безмълвно в нея, лицето му не изразяваше нито болка, нито някаква емоция. Той стисна дръжката на меча, изтръгна го от ръцете ѝ и се строполи мъртъв.

Последните двама не се помайваха и хукнаха отново към нея. Каира вече нямаше оръжие и макар че владееше добре ръкопашния бой, не знаеше дали ще се справи с тези демони.

Единият я връхлетя с поредица от светкавично бързи юмручни удари. Тя успя само да се приведе и да ги избягва. Извъртя се, но гърбът ѝ опря в една колона. Вторият пазач се появи сякаш от нищото и ръката му се движеше така бързо, че Каира не успяваше да я проследи с поглед. Тя отскочи от обсега му точно навреме, юмрукът му се заби в колоната и я напука.

Каира завъртя бронирания си крак, стовари го в коляното му и повали го на земята, а после го хвана за косата и блъсна главата му два пъти в колоната. Той се стовари в несвяст, но Каира не успя да се порадва на победата си, защото последният от пазачите я удари с изпъната длан. Ударът попадна в металния горжет на бронята, рикошира, закачи бузата ѝ и я извади от равновесие. Сякаш я удариха с боен чук и само по милостта на Ворена главата ѝ остана на раменете.

Каира се олюля и вдигна ръце да парира един ритник, който я запрати назад. Кракът ѝ се удари в нещо, тя се препъна и се строполи по гръб. Едва успя да забележи, че се е препънала в един от стражите, преди последният пазач да скочи към нея, за да я изрита.

Каира посегна настрани, докопа един паднал меч, после се превъртя и замахна, докато се изправяше и се молеше да се е прицелила добре.

Тялото се стовари на пода с тътен, а главата отскочи по плочите.

Каира си пое дъх и огледа касапницата. После тръгна към последния от пазачите, който вече беше достигнал отрязания си крак и се взираше безмълвно в него.

Довърши го с бърз и точен удар.

— Впечатляващо — чу се глас, макар да не звучеше особено впечатлен.

Каира се обърна и видя Азаи Дравос да стои в края на залата. До него беше коленичила кралица Джанеса. Каира стисна по-здраво меча си.

— Какво става тук? — попита тя и пристъпи към него. — Ти да не си полудял? Това е кралицата на Свободните държави.

Азаи Дравос се озърна към Джанеса и се усмихна.

— Вече не — каза той. — Вече е моя кралица.

— Демон! — извика Каира, вдигна меча и тръгна към него. Но докато се взираше с омраза в Дравос, тя внезапно забави крачка. Потъна в зелените очи и вече не искаше да го нарани. Всъщност с всеки миг усещаше как отношението ѝ се променя.

— Не съм точно демон — каза Дравос. — Но имам определени таланти. Таланти, които ми позволиха да прекърша духа на твоята млада кралица. Жалко, че не можах да я убедя по старомодния начин. Сътрудничеството не ме напряга толкова, но изглежда тя има силна воля. Все пак не достатъчно силна. Тя носи дете. Извънбрачно. — Поклати укорително глава. — Предполагам, че това би създало много проблеми, но аз имам решение на точно това затруднение. Нали, скъпа моя?

Погали нежно Джанеса по главата. Каира трябваше да го посече за такава обида, но вместо това отпусна меча до тялото си.

Това беше вещерство, чисто и просто вещерство. Този човек беше магьосник със значителна мощ и тя беше попаднала под влиянието му, също като кралицата. Нищо не можеше да стори.

Или пък можеше? Щеше ли да открие някъде дълбоко в себе си сила, за да му устои? Можеше ли да призове мощ, по-велика от неговата?

— Това няма да ти се размине — каза Каира.

Защото аз съм копие в ръката на Ворена.

Дравос само се усмихна.

— О, вече ми се размина. Нали виждаш — тя е под моя власт. Ти също. Но не се тревожи, няма да страдаш дълго.

Тя ми дава смелост в мрака. Тя е ярък пламък. Фар за изгубените.

Каира усети как ръката ѝ се отпуска, докато накрая мечът падна с дрънчене на пода. Дравос тръгна напред, като продължаваше да я гледа със зелените си очи. Тя беше принудена да отвърне на погледа му, защото вече не можеше да контролира тялото си, и все пак една част от ума ѝ оставаше свободна.

Аз ѝ служа непоколебимо и решително.

Дравос извади извит кинжал от робата си.

— Жалко, това ще е загуба — рече той и го вдигна. — Но ми е достатъчно трудно да държа кралицата в подчинение. Няма да мога да контролирам и двете ви. Сложно е, няма да те отегчавам с подробности.

Защитник на слабите, праведно оръжие, заточено и калено в битки, готово да порази враговете на моите богове и на моя крал.

Дравос прекара острието по бузата ѝ, а Каира нямаше сили да го спре. Усети как кръвта започна да се стича към брадичката ѝ и закапа по бронята.

В този миг тя разбра, че ще умре, и призова волята си за последен отпор.

— Ворена е сила — изсъска тя.

Азаи Дравос вдигна вежди и избухна в смях.

За част от секундата очите му примигнаха.

Юмрукът на Каира излетя, стовари се върху лицето му и му разби носа. Азаи падна по гръб и тя не се поколеба. Наведе се за меча си и го вдигна за смъртоносен удар. Когато замахна да посече Дравос, той промърмори нещо съвсем тихо и изчезна сред облак зелен прах, а мечът на Каира се заби в пода.

Оръжието още звънтеше в ръката ѝ, тя се взираше надолу и не можеше да повярва на очите си. Тогава нещо я удари в гръб. Бързо, но не дълбоко, кинжалът на Дравос откри пролука в бронята ѝ, между бедрения предпазител и нагръдника. Раната в хълбока ѝ не беше дълбока, но Каира изкрещя от шока. Завъртя меча, ала Дравос отново изчезна и след него остана само зелен прах.

Вече нащрек, Каира го чакаше да се появи. Това беше някаква много скверна магия. Дравос трябваше да умре и тя беше готова за удара.

Една фигура просветна в зелено пред нея, но преди да успее да реагира, Каира усети как нещо се заби между бронята на предмишницата ѝ и металната ръкавица. Този път беше дълбоко, прониза китката ѝ и отново я накара да изпусне меча. Преди да се наведе да го вземе, Дравос пак се появи, за да забие кривия си кинжал в сгъвката на коляното ѝ.

Каира изръмжа от болка и падна на пода. Този път Дравос не изчезна в облак зелен дим, а стоеше и се взираше в нея. Тя опита да помръдне, да го сграбчи, но с посечената китка и ранения крак не можеше дори да се изправи.

— Много смело — каза Дравос. — Но безсмислено.

Каира отново падна в плена на зелените очи, Дравос пристъпи напред и размаха кинжала.

— Ще умреш бързо — каза Дравос и насочи кинжала към гърлото ѝ. — Ще ти даря тази милост. Кой знае, може някой ден да издигнат статуя в твоя…

От гърдите му щръкна дълго цяла стъпка стоманено острие. Зелената светлина в очите му избледня и на лицето му се изписа объркване.

Магията вече я нямаше и Каира видя, че зад него стои някой. Някой, който държеше свещения меч Хелсбайн.

С едно бързо движение Джанеса издърпа острието от гърба на Дравос, замахна силно и отсече с лекота главата от раменете му. Тялото и главата се катурнаха на пода.

Кралицата дълго се взира с омраза в трупа на магьосника, а после го заплю.

След това раменете ѝ внезапно увиснаха и тя се отпусна на колене до Каира.

— Съжалявам — каза тя. — Съжалявам.

Каира я заболя от тези думи.

— Не. Аз съм виновна. Ваше Величество, простете ми.

Някъде отзад Дуркет беше успял да се надигне на крака и се измъкваше бързо от залата.

— Той каза истината — изхлипа Джанеса. — Аз нося дете. Свършено е с мен.

Сега сълзите ѝ рукнаха, тя се разтърсваше от стенания и все пак стискаше дръжката на Хелсбайн.

Каира внимателно взе меча от ръката ѝ. Трябваше да спази някакво приличие, да покаже уважение, но сега виждаше единствено едно момиче, не кралицата. Дете, чийто живот бе висял на косъм, и то не за първи път. Млада жена, която не само носеше бремето на цяло кралство, но и неродено дете, а нямаше нито майка, нито баща или съпруг, които да споделят тази тежест.

Въпреки болката в китката, лицето и коляното, Каира прегърна Джанеса и я притисна към себе си.

— Не е свършено, дете. Аз съм тук.

Тя прегърна Джанеса, докато Одака не се втурна в реликвария, придружен от десетина стражи. Той огледа труповете в залата, после коленичи до кралицата.

— Ваше Величество, канцлер Дуркет ми каза какво се е случило. Много съжалявам; трябваше да се досетя, че може да стане нещо подобно. Трябваше да съм до вас.

Джанеса избърса очите си и се изправи.

— Не, Одака. Аз съм виновна.

Каира също се изправи с усилие, подкрепяна от двама стражи.

— Приемете извиненията ми, Одака. Трябваше да съм до Нейно Величество. Вината е изцяло моя.

Одака огледа тялото на Дравос и труповете на хората му.

— Изглежда, си дошла точно навреме. Трябва да превържат раните ти. Аз ще се погрижа мъртвите да бъдат изнесени.

Докато стражите я извеждаха от реликвария, Каира погледна за последно към Статон и Уалдин, които лежаха неподвижно на пода. Те бяха загинали, защото беше напуснала поста си, и тази мисъл отваряше рана, по-дълбока от раните на плътта.

Щом се върна в казармата, дворцовият хирург се погрижи за нея. Каира не каза нищо, докато той превързваше китката, коляното и бедрото ѝ и почисти порязаното ѝ лице. Раните не бяха особено дълбоки, но тя нямаше да може да държи меча няколко дни и дълго щеше да накуцва. Все пак отчаяно искаше да изпълни дълга си.

Беше разочаровала кралица Джанеса. Докато се опитваше да спаси Мерик от него самия.

Е, това нямаше да се повтори. Беше рискувала достатъчно заради настроенията и самосъжаленията на този мъж. Беше предала дълга си към другите. Отсега нататък Мерик Райдър щеше да се грижи сам за себе си.

Както и очакваше, на зазоряване двамата с Мерик бяха извикани при капитан Гарет. Той кипеше от гняв.

— Къде бяхте? Трябваше да сте на поста си.

Мерик се озърна към нея. Тя знаеше, че трябва да признае всичко, но все още изпитваше някаква лоялност към него.

— Аз съм виновна — започна Каира. — Трябваше…

— Не — прекъсна я Мерик. — Аз съм виновен. Напуснах казармата и Каира дойде да ме търси. Аз…

— Достатъчно! — извика Гарет. — Не искам да чувам нищо повече. И без това няма значение. Имате късмет, че не ми достигат хора, иначе щях да заповядам да бъдете нашибани с камшик и изхвърлени на улицата. А ти. — Гарет стоеше пред Мерик, носовете им почти се докосваха. — Бях твърде снизходителен с теб. Позволих ти да правиш каквото си искаш и ти много прекали. Помисли си, момче. Помисли си дали искаш да останеш. Ако не щеш — прав ти път.

— Искам да остана — отвърна без колебание Мерик. — Вече съм сигурен. Трябва да изпълня дълга си. Сега повече от когато и да било.

Това сякаш успокои малко Гарет.

— Добре тогава, но това е последният ти шанс — махна с ръка. — Разкарайте се.

— Уалдин и Статон? — попита Каира, преди да си тръгне. — Как са те?

— Уалдин още не е дошъл в съзнание — отвърна мрачно Гарет и замълча, сякаш не можеше да продължи.

— А Статон?

Капитанът само поклати глава.

Каира стисна юмруци и се обърна. Докато прекосяваха двора, Мерик заговори:

— Виж, аз съжалявам…

— Млъквай — прекъсна го тя. — Не ме интересува.

— Но…

Тя се извъртя към него, стиснала юмруци и готова за нова схватка, въпреки болката, която разкъсваше цялото ѝ тяло.

— Приключихме, Райдър. Гарет ни даде последен шанс да възвърнем честта си. Заедно ще изпълняваме дълга си да пазим кралицата. Извън това ти не съществуваш за мен. Разбра ли?

Остави го да стои насред двора и не дочака отговора му.

Двадесет и седем

Магистра Гелредида изобщо не изглеждаше смутена от неудачите на Уейлиън в Северната порта. Като че ли дори ги беше очаквала. Вместо да го упрекне заради некадърността му, тя му даде друга задача.

Той ѝ разказа за сиропиталището и че Флетчър принуждава децата да работят. Тя не се трогна от съдбата им, заинтригува се повече от случилото се при билкаря Милиус. Уейлиън се страхуваше да ѝ признае, че беше избягал в нощта, за да не бъде отровен от онзи мръсник, но тя като че ли не се изненада.

— Няма значение — каза Гелредида. — Това се очакваше.

Това се очаквало?

Ако само преди няколко седмици беше казал на Червената вещица, че не е успял да изпълни задачите ѝ, тя щеше да го накаже за цял месец с най-неприятната работа. Вече започваше да се чуди коя е жената, която бе заварил след завръщането си от планината Криега. Тя беше толерантна, разбираща и дори сдържана в оценките си към него.

Но пък и Уейлиън се беше променил. Беше по-силен, по-решителен… и дори смел? С наближаването на войната всички трябваше да се променят. Вероятно Гелредида беше най-променена.

Времената бяха опасни и ако тя не намереше някакъв начин да убеди архигосподарите да се присъединят към борбата, може би градът щеше да загине. Уейлиън не разбираше как може да ѝ помогне в това, но кой беше той, че да спори с магистрата?

Седна до писалището си. Това бе съвсем кратък отдих, преди да го изпратят на следващата задача, и той ценеше всеки миг. На писалището му имаше книга и пергамент. Той докосна малкото квадратче хартия и погледна адресите, изписани на него. Гелредида му беше казала, че това е следващата му задача — да отиде до Търговския квартал, да намери Джозая Клум и да го отведе в къщата, чийто адрес беше написан на гърба на листа.

Може ли да има нещо по-лесно?

Уейлиън имаше чувството, че всичко може да е по-лесно. Задачите на господарката му никога не бяха толкова ясни, колкото изглеждаха на пръв поглед, и често го излагаха на смъртна опасност. Но трябваше да признае, че вече донякъде се наслаждаваше на риска.

Да, беше скимтял и плакал, когато си мислеше, че ще бъде изяден от планинския звяр, но кой не би го направил? Като се замислеше сега, беше преживял големи вълнения в онази планина. Във всеки случай не по-малки от вълненията в Параклиса на Таласъмите.

Той вече беше важен човек. Вече имаше значение и вършеше нещо добро, нещо значимо. Макар че не знаеше точно как или защо.

Погледна пак дебелата книга, отворена на писалището. Тя беше изписана с четливи черни редове. Синтаксисът беше архаичен, но Уейлиън установи, че разбира същината по-лесно, отколкото при всички книги, които бе чел досега. Властта на Гласа, така се казваше тази. Нямаше неразбираемо заглавие, дори името на автора не беше изписано на корицата.

Цели глави бяха посветени на това как да проникнеш през Воала и да черпиш от магията, която може да отприщи могъщи космически сили само с една дума. Уейлиън беше силно заинтригуван от тази книга. Научеше ли тайните в нея, щеше да може да владее умовете на хората. Да прониква в тях. Да ги подчинява на волята си. С една дума, щеше да кара цветята да вехнат, да променя времето или да изпраща послания по птиците.

Тази мисъл го вълнуваше повече, отколкото можеше да изрази, но той и за миг не си помисляше, че е близо до способността да отприщи небесната мощ само с шепот. Засега трябваше да се задоволи с нещо лесно.

На писалището пред него имаше малко огледало. Уейлиън не беше голям почитател на отражението си, макар че напоследък не бе чак толкова недоволен от него. Все пак това не му попречи да опита да разбие огледалото само с дума.

След Параклиса на Таласъмите, след деня, в който победи Рембрам Туле, той искаше да си върне силата, която бе почувствал тогава. Една дума, една дума, която не можеше да си спомни, му беше спасила живота онзи ден.

Гелредида му предложи да чете по въпроса, вместо да се упражнява, но Уейлиън знаеше, че вероятно магическите сили скоро пак ще му потрябват. Може би животът му щеше да зависи от тях. Не можеше да посрещне хуртите само със смръщена физиономия и вонящ на чесън дъх.

След много проучвания Уейлиън откри в книгата думата, която търсеше. Аваггду беше разрушаващата дума. С нея можеше да накараш Воала да преобразява неодушевени предмети. Да ги разбиваш, да ги разкривяваш или да ги превръщаш в нещо друго. Като обмисли потенциалните опасности, Уейлиън реши, че ще е най-добре да започне с нещо дребно.

Той изрече думата, взирайки се в огледалото.

— Аваггду!

Огледалото само отвърна на втренчения му поглед.

— Аваггду — повтори Уейлиън. Този път по-силно и с различно окончание.

Пак нищо.

В книгата пишеше, че няма значение дали го казваш с чувство, или с желание, важно е колко вещ в изкуството е Проводникът, каквото и да означаваше това. Явно имаше нужда от още упражнения, но как беше успял да използва тази способност на прага на смъртта? Може би беше съвпадение. Дали? Със сигурност трябваше да има някаква емоционална връзка, нещо, свързано със страха му?

Той пак се втренчи в отражението си и повтори:

— Аваггду — този път се опита да го направи, без да влага някаква мисъл или чувство.

Пак нищо, но когато изрече думата, усети някакво странно гадене в стомаха си. Вместо да се бори с него, той му позволи да нарасне. Да, беше смущаващо, но не съвсем неприятно.

— Аваггду — каза отново.

И докато се взираше в отражението си, в окото му разцъфна кърваво мънисто. Огледалото се огъна и образът му грозно се разкриви.

Точно тогава на вратата се почука.

Уейлиън подскочи и бързо посегна да попие с ръкав кръвта от лицето си. Гаденето утихна и беше заменено от отвращение заради стореното. Това не беше редно. Цялата тази работа му се струваше крайно извратена, но магията не беше ли точно това?

Пак се почука по вратата. Човекът отвън беше настоятелен.

— Идвам — извика Уейлиън, стана от писалището си и тръгна към вратата.

Отвори я, като очакваше да види Гелредида, която идва да му даде друга задача, но двамата, които стояха на прага, го изненадаха.

Уейлиън позна единия. Беше нисък, със сива къдрава коса. Ниро Лаиус имаше широка сърдечна усмивка, за разлика от останалите архигосподари.

— Здравей, Уейлиън — каза Главният гадател. — Може ли да влезем?

— Да — отвърна Уейлиън и отстъпи встрани да им направи път.

Втората фигура се наведе под трегера, за да влезе в стаята.

Покритите с черна броня рамене почти докосваха рамката на вратата. Той стискаше шлема си под мишница, имаше строго лице и къса бяла брада. Когато влезе, огледа Уейлиън, после писалището, леглото му, прозореца, тавана — огледа стаята, сякаш търсеше опасност.

— Познаваш маршал Ференц, разбира се.

Уейлиън се опита да преглътне, но установи, че гърлото му пресъхва все повече.

— Ами… не, не мисля, че съм имал удоволствието.

Мъжът не му подаде ръка и Уейлиън не възнамеряваше да му подава своята. Разбира се, беше чувал за маршала на Рицарите на Гарвана, но за щастие никога не му се беше налагало да говори с него.

— Моля, седни, Уейлиън — каза Ниро и се настани на стола до писалището му.

Единственото друго място, на което можеше да се седне, беше леглото и Уейлиън послушно се настани на него. Пухеният дюшек никога не му беше изглеждал толкова неудобен. Маршал Ференц застана пред вратата и се втренчи в него.

— Ами… какво мога да сторя за вас, архигосподарю?

Ниро се усмихна, сякаш Уейлиън беше казал нещо много смешно. Ференц не го сметна за толкова забавно.

— Въпросът е по-скоро какво аз мога да сторя за теб, Уейлиън — отговори Ниро.

Уейлиън гледаше ту него, ту страховития Ференц.

— Не ви разбирам, архигосподарю.

— О, стига, млади Уейлиън. Със сигурност магистра Гелредида ти е казала колко много се интересува Огнището от теб? Всеизвестно е, че притежаваш огромен потенциал. Талант с големи надежди за бъдещето.

— Ъ… не. Не ми е споменавала.

Ниро изглеждаше скандализиран.

— Не мога да повярвам, че го е запазила в тайна. Но тя вечно е в противоречие с Огнището, нали, Ференц? — Маршалът на Рицарите на Гарвана поклати гранитната си глава. — Е, щом не ти е казала колко добре се справи ти през последните седмици, моля те, позволи ми да поправя това. Ти си много прилежен ученик, спечелил възхищението не само на другарите си, но и на учителите. Ти помогна да бъде победено огромно зло в Параклиса на Таласъмите, зло, което можеше да унищожи всички ни. Ти пътува на север до планината Криега с огромен риск за собствения си живот, за да отнесеш посланието до Драконовата стража, и те дойдоха тук, за да защитават града. Ти преодоля много трудности, рискува живота си заради невинните поданици на Свободните държави. Ти си герой, Уейлиън, и е време да бъдеш признат като такъв.

— Благодаря ви — каза със съмнение Уейлиън. — Но съм сигурен, че магистра Гелредида ме цени по свой собствен начин.

— О, аз също съм сигурен. Ето защо те изпраща да обикаляш половината град, за да изпълняваш една или друга задача.

Откъде е разбрал за това? Задачите, възлагани от магистрата, трябваше да са тайна.

— Е, не са толкова много задачи… — каза той в отчаян опит да замаже положението.

— Стига, Уейлиън. — Ниро се наведе напред, малките му очички се взираха със стоманен поглед в него. — Аз съм Пазител на Гарваните. Господар на Пророчествата. Нищо не се случва в Кулата на Магистрите и дори в града, без аз да узная за него. Така ли е, Ференц?

Маршалът на Рицарите на Гарвана кимна, без да откъсва поглед от Уейлиън.

— Мога да ви уверя, архигосподарю, че в това няма нищо нередно…

Ниро вдигна ръце и Уейлиън замлъкна.

— Сигурен съм, Уейлиън. Сигурен съм, че всичко е съвсем невинно. Най-невинни поръчки, възложени ти от твоята господарка. Но… ако не е така?

— Не ви разбирам — каза Уейлиън, но част от него разбираше. Част от него добре знаеше за какво говори Ниро.

— Ти си предан и това е достойно за възхищение. Всъщност това е една от причините да спечелиш одобрението на ахригосподарите. Но понякога сляпата преданост може да бъде използвана срещу теб. Не е ли така, Ференц? — Маршалът не помръдна. — Понякога човек губи фокус. Понякога, когато осъзнаеш какво се е случило с теб, вече си затънал твърде дълбоко и не можеш да се измъкнеш. Разбираш ли ме?

Уейлиън кимна, макар че не беше съвсем сигурен, че разбира. Нима Ниро намекваше, че Гелредида го излага на опасност? Той вече знаеше това, но нали беше за доброто на града. Нали?

— Разбирам, архигосподарю, но мога да ви уверя, че досега съм изпълнил само съвсем безобидни задачи. Нищо, което би трябвало да тревожи вас или другите архигосподари.

— Естествено — отвърна Ниро. — Но дали тези „задачи“ още дълго ще останат безобидни? Не си първият чирак, когото Гелредида изпраща на смъртна опасност. Тя и преди е карала чираците си да ѝ вършат мръсната работа и това рядко свършваше добре за тях, нали, Ференц? — Маршалът поклати огромната си глава. — Аз просто съм загрижен за теб, Уейлиън. Затова бих искал да бъдем приятели. Затова бих искал да работиш за мен.

— Аз… не мога…

— Напротив, можеш — пак се усмихна. Усмивка, която като че ли успокои Уейлиън. Какво имаше в този човек? — Гелредида е вече в залеза си. Нейното небе притъмнява, докато моето тепърва започва да сияе ярко. Не искаш ли да си в крак с бъдещето или искаш миналото да те влачи назад?

— Аз… ами…

— Очакват те велики дела, Уейлиън. Ще имаш могъщи приятели. Няма да си заслепен от предаността си към една стара жена. Тя е опасна за теб. Опасна е и за нас, за всички. Не ѝ позволявай да те разруши, както направи с мнозина преди теб.

— Не… не мога…

— Напротив, можеш, Уейлиън. Трябва — вече беше впримчен от погледа му. Очите на Ниро се впиваха в него. Едновременно го успокояваха и убеждаваха.

Ниро беше прав — Гелредида беше минало. Ако Уейлиън искаше да излезе нещо от него, трябваше да мине на страната на архигосподарите.

Използват, те, Грим. Гелредида, Ниро, всички. Ти си безполезна пешка в тази мръсна игра. Поне веднъж отстоявай своето, безгръбначен кучи сине…

— Не — отвърна Уейлиън. — Съжалявам, архигосподарю, но не мога да ви помогна.

Ниро се облегна в стола, недоволството помрачи досега усмихнатото му лице.

— Това е незадоволително, Уейлиън. Много незадоволително. Мислех си, че можем да бъдем приятели. Мислех си, че можем да си помогнем взаимно, но явно съм сгрешил. Маршале, обяснете на Уейлиън колко важно е да направи това, което искаме от него.

Ференц пристъпи с дрънчене напред, истинска канара в черна броня; всяка метална пластина беше сложно гравирана, за да прилича на гарваново крило. Той се втренчи в Уейлиън, лицето му сякаш беше издялано от камък с демонско длето.

— Чуй ме какво ще ти кажа, малко лайно такова — изрева той, сякаш крещеше на войниците си на плаца. — Нямаме време да се занимаваме с такива като теб. — Наведе се над Уейлиън, вирнал брадичка напред, вените изпъкваха по мускулестата му шия. — Архигосподарят ти направи много щедро предложение. Твърде щедро, ако питаш мен. Съветвам те да го приемеш.

— Аз… ъ… да, но…

Вече и Ниро стоеше до Ференц. Рицарят на Гарвана се извисяваше над него, но Уейлиън беше по-изплашен от Ниро, отколкото от страховития му воин.

— Не усложнявай нещата, Уейлиън. Тогава за теб ще има само един изход. Не ме принуждавай да го правя.

Странното чувство в стомаха на Уейлиън се завърна. Чувството, което се бе появило, докато се упражняваше да изрича могъщите думи. Гаденето се засили и го погълна изцяло.

Страх ли беше това? Дали не извличаше някакво мазохистично удоволствие от всичко това? Какво му имаше, по дяволите? Нещо в него кипеше. В стомаха му нещо къкреше като стопено желязо.

— Не! — изрева той и се изправи.

За негова изненада Ференц и Ниро отстъпиха назад, Рицарят на Гарвана стигна почти до вратата. Ниро го гледаше, смръщил чело, но беше по-скоро объркан, отколкото гневен.

Двамата се спогледаха, не знаеха какво да сторят, след като опитът да го сплашат се бе провалил.

— Това е крайно разочароващо, Уейлиън — каза накрая Ниро. Говореше тихо, почти плахо. — Но щом това е отношението ти, няма какво повече да сторим, нали, маршале?

Ференц поклати глава, вече не така уверено.

Уейлиън не знаеше какво да каже, докато Ниро опитваше да отвори вратата. Ференц изглеждаше много объркан. Ниро най-сетне отвори, двамата излязоха и затръшнаха вратата след себе си.

Уейлиън веднага седна до писалището си. Сърцето му бумтеше в гърдите, а щом погледна надолу, видя, че ръцете му треперят.

Трябваше ли да каже на магистрата за това? Трябваше ли да ѝ каже, че един от архигосподарите е дошъл да го уговаря да я предаде? Тя си имаше достатъчно грижи в момента. Последното, от което имаше нужда, бе Уейлиън да я товари с още проблеми. А и той се беше справил доста добре, нали? Ясно показа на тези двамата на чия страна е, нали?

Странното гадене в стомаха му не отминаваше и Уейлиън сведе поглед към книгата.

Дали не беше си послужил с някаква магия?

Това бяха архигосподар и маршалът на Рицарите на Гарвана. Те можеха да те пребият в стаята ти и после да те накарат да им благодариш за това.

Можеха ли?

Уейлиън погледна в малкото огледало. И от това, което видя там, изкрещя от ужас и така се отдръпна назад, че се прекатури от стола си.

Огледалото в рамката се беше напукало и сега приличаше на паяжина.

Не, не можеше да бъде. Нима най-сетне беше успял? Нима започваше да усвоява Изкуството?

Стомахът му се преобърна. Възелът в него се усука още повече. Внезапно много силно му се доходи по нужда.

Едва успя да развърже бричовете си и да грабне нощното гърне, преди от него да потече истински порой. Уейлиън клечеше и придържаше задните си бузи, докато воднистото съдържание на стомаха му се изливаше с плющене в гърнето. Когато приключи, успя само да легне на пода до смърдящата кафява вода.

Докато лежеше там, едно нещо му се стори повече от очевидно — ако наистина започваше да усвоява Изкуството, плащаше за това с големи страдания.

Двадесет и осем

Гуляят продължи три дни. Фридрик бе решил да се реваншира пред гостите си с вино и ейл, защото боят с кучета не беше протекъл според плана.

Раг не знаеше какво се е случило в избата и нямаше никакво желание да разбира. Последните два дни прекара със сведена глава, докато хората се чукаха и биеха из цялата кръчма. Никога не беше виждала подобно нещо. Разбира се, знаеше, че се случва късно нощем по улиците. Беше живяла достатъчно дълго, за да е виждала мръсотии, но това бе съвсем друго нещо.

Хората го правеха по трима-четирима наведнъж, мъже и жени, които не ги беше грижа какво точно завират и в кого. А докато всички се напиваха все повече, положението ставаше все по-страшно. Част от нея искаше да избяга възможно най-далеч. Друга част, онази любопитна малка част от нея, от която така и не успяваше да се отърве, искаше да остане и да гледа, колкото и отвратително да беше.

Накрая хората започнаха да се разотиват и тълпата малко се разреди. Раг нямаше представа кои са тези, които останаха, но явно Фридрик имаше някаква полза от тях. Той рядко даваше подобни пиршества. Той рядко правеше нещо, без да има изгода от него.

Когато в кръчмата останаха само десетина души, се появиха момчетата на Фридрик. Ярик и Есен веднага се заеха да разчистват, сякаш бяха прислужници. И двамата не изглеждаха особено доволни, но не се оплакваха. Никой не смееше да се оплаче от задача, възложена му от Фридрик. Харкас стоеше наблизо и гледаше страховито, а Шърл чистеше в единия ъгъл. Вече изглеждаше доста по-добре, но все още приличаше на пребито куче и точно така си беше.

— Добре ли си? — попита го Раг, когато той докуцука и седна внимателно на един стол.

— Ще оживея — отговори Шърл.

Преди тя да каже още нещо, Фридрик излезе от кухнята, дъвчеше нещо. Миризмата на храна достигна до Раг и стомахът ѝ изкъркори в отговор.

— Така, аз имам малко работа — каза Фридрик. — Ти ще забавляваш гостите, докато си тръгнат, нали, Раг?

Тя кимна, макар че нямаше представа как точно трябва да ги „забавлява“. Струваше ѝ се, че те се забавляват достатъчно и сами.

— Искам останалите да сте почистили всичко, докато се върна. — Ярик вдигна поглед от метлата, а Есен измърмори нещо в съгласие и грабна две халби.

Фридрик излезе от кръчмата. Раг нямаше представа къде отива той по това време на нощта и то без охрана, но нямаше намерение да пита.

Беше по-загрижена какво ще стане с онзи тип в избата.

Нобул или Линкон, или както беше проклетото му име, сигурно вече беше мъртъв. Все пак едно дразнещо гласче някъде в дъното на съзнанието ѝ, ѝ казваше, че може и да е жив. Имаше само един начин да разбере.

Когато никой не я гледаше, тя тръгна към дъното на кръчмата. Вратата към избата беше отворена и вътре беше черно като в ада. Две свещи горяха на една лавица, Раг ги взе, по една във всяка ръка, и тръгна по стълбите. Светлината ѝ не стигна много далеч в мрака, но тя помнеше достатъчно добре разположението долу, за да не се препъне в нещо. Само това оставаше.

Скоро го откри и ѝ се прииска изобщо да не беше слизала тук. Той още беше с окован за подпората до ямата. Беше отпуснал главата си напред, дрехите му висяха разкъсани, а косата му бе сплъстена от кръв.

Раг тръгна към него, страхуваше се какво ще открие. Боеше се да не е мъртъв и едновременно с това се боеше, че може да е още жив. Вероятно за него смъртта бе за предпочитане.

Тя остави внимателно свещите до краката му и се примъкна приведена напред. Гърдите му се надигаха леко, дъхът му излизаше накъсано.

— Нобул?

Той не помръдна и тя си помисли, че не я е чул, но след малко бавно вдигна глава. Лицето му беше в ужасно състояние, носът и устните бяха покрити със съсирена кръв, едното му око беше червено, а едното ухо беше почти отпрано.

Тя не знаеше какво да му каже. Не знаеше и какво да направи.

И тогава той се усмихна.

По зъбите и венците му беше полепнала кръв, сякаш някой беше използвал лицето му, за да забие пирон, но той все пак ѝ се усмихна.

Раг поклати глава, усещаше, че в очите ѝ напират сълзи. Какво бяха сторили с човека, който ѝ беше спасил живота?

— Извинявай — само това успя да измисли. Не че беше виновна тя, но наистина се чувстваше отчасти отговорна. Трябваше да се опита да го измъкне оттук, когато имаше възможност. Но как би могла?

— Не си виновна ти — каза той.

— Трябваше да се опитам да ти помогна.

Нобул поклати глава.

— Това няма нищо общо с теб, момиче. Защо да рискуваш живота си заради мен?

Тя се приближи.

— Това съм аз, Раг. Не ме ли позна?

Той се вгледа в нея, очите му проследиха чертите ѝ.

— Не си спомням. Трябва ли?

— Преди няколко седмици ти ме спаси. Онзи тип щеше да ме убие, а ти дойде с другите Зелени куртки и му видяхте сметката.

Докато говореше, прочете по лицето му, че започва да си спомня. Очите му се отвориха широко, после той пак се усмихна, сякаш бе срещнал отдавна изгубен стар приятел.

— Ти си момичето, което изчезна. Взе и главата на онзи нещастник, ако се вярва на слуховете.

Раг изпита внезапно пробождане на срам. Да, беше взела главата — тя беше билетът ѝ за Гилдията. Колко ли по-различни щяха да са нещата сега, ако просто я беше оставила там?

— Аз… Имах си причини. Не беше толкова странно, колкото сигурно изглежда.

— Е, сигурно си го направила, защото е трябвало. Копелето си го заслужаваше.

— Да, така е. Но всичко се обърка. Аз не съм една от тях — посочи към вратата на избата, надяваше се, че Нобул ще схване кого има предвид. — Дори не искам да съм тук.

— Аз също — каза Нобул. — Но невинаги получаваме това, което искаме. Послушай съвета ми, момиче, и бягай. Далече. Възможно най-далече и не се обръщай назад.

Това винаги беше вариант. Но къде ще избяга? Пак щеше да се озове на улиците, само че в непознат град.

— Не мога. Трябва да свърша някои неща тук. Трябва да се погрижа за някои хора. Имам отговорности.

Нима? Да, тя се беше разбрала с онази жена Каира, каза ѝ, че ще ѝ заведе Фридрик. Но всъщност дължеше ли ѝ нещо? Не.

Имаше и други хора — Чирпи, Мигс, Тиджи — хора, за които я беше грижа, хора, за които беше отговорна. Трябва да се погрижи за тях, беше си го обещала.

— Няма нищо лошо в отговорностите — каза Нобул. — Само че трябва да избереш правилните хора, за които да си отговорна. Тези хора струват ли си?

— Да, струват си.

— Трябва да мислиш и за себе си, момиче. Ти си оцеляващ, без съмнение, но рано или късно ще трябва да се погрижиш за себе си.

Тя кимна. Беше прав: трябваше да се погрижи за себе си. И вероятно щеше да се наложи да извърши още срамни неща, за да оцелее. Щеше да ѝ се наложи и да живее със себе си после, а това винаги беше най-трудното.

Раг беше извършила някои неща, с които трудно живееше. Отсега нататък щеше да се опитва да улесни нещата за себе си.

Тя отиде до подпората, на която Нобул се облягаше, и провери веригите. Китките му бяха оковани. Трябваше някъде да има ключ.

— Ще се върна скоро — каза на Нобул, изправи се и тръгна пак по стълбите, като остави свещите до него.

Качи се горе и присви очи на светлината. Огънят в кръчмата гореше ярко, явно някой го беше разпалил, докато я нямаше.

Неколцина от „гостите“ на Фридрик още се мотаеха наоколо, Ярик и Есен чистеха, а Шърл и Харкас ги гледаха.

Раг се приближи и грабна метлата от ръката на Есен.

— Вие, момчета, си тръгвайте — каза тя. — Аз ще довърша, няма смисъл всички да висим тук, нали?

Ярик погледна Есен, после към нея.

— Но Фридрик каза…

— Фридрик каза на мен да се погрижа за това, не на вас. Всичко е наред. Не остана много за чистене — те се спогледаха, сякаш им се искаше да си тръгнат, но се страхуваха да не бъдат пребити като Шърл. — Какво? Няма къде да идете ли?

Ярик пак погледна Есен, този път и двамата свиха рамене.

— Благодарим, Раг — каза Есен. — Ще сме ти задължени.

Смигнаха ѝ и тръгнаха към вратата. Като ги видя, че излизат, Шърл се изправи с мъка и ги последва. Само Харкас остана.

Раг се опитваше да не му обръща внимание, метеше си, все едно го нямаше, но виждаше, че се взира в нея. Дали знаеше, че е намислила нещо?

Спря и го погледна. Усмихна му се, въпреки мрачното му изражение.

— И ти можеш да си тръгваш. Едва ли ще стане нещо тук? Виж ги. — Посочи към хората, които бяха налягали полуразсъблечени из кръчмата.

Харкас продължаваше да я гледа и тя също се втренчи в него, въпреки страха си. Още се усмихваше. За миг ѝ се стори, че Харкас ще каже нещо, но той излезе от кръчмата, без да продума.

Раг въздъхна, когато вратата се затвори след него, и опря метлата на тезгяха.

Да видим къде е проклетият ключ?

Ако Фридрик го беше взел, а най-вероятно бе станало точно така, тя нямаше да успее да измъкне Нобул. Но може би го беше оставил при някой от тези типове.

Тръгна бавно из помещението. Не познаваше повечето хора, които лежаха в сенките. Мъже и жени лежаха преплетени и от тях смърдеше на похот и пиячка. Някои претърси лесно, защото дрехите им бяха хвърлени по пода, но колкото и бричове да провери, не откри никакъв ключ. Точно когато вече си мислеше, че ще трябва да претърсва и хората, видя едно познато лице.

Той лежеше в ъгъла с бутилка вино в ръката. Раг си спомни, че той беше довел Нобул в кръчмата. Устата му беше затворена, но тя знаеше, че вътре липсват няколко зъба. Точно той беше оковал Нобул в началото. Сърцето ѝ ускори ритъма си.

Тя клекна до него, огледа бързо стаята, за да се увери, че никой не я наблюдава, и посегна към колана му. Мъжът дишаше равномерно и хъркаше силно, а ако се съдеше по наполовина празната бутилка до него, нямаше изгледи да се събуди скоро. На колана му висеше нож, до него — кесия с монети. Раг сръчно откачи кесията и бръкна вътре. Остави няколко медни монети да се плъзнат през пръстите ѝ, докато откри онова, което търсеше. Когато извади ключа, едва не извика от радост.

Изправи се. Мъжът продължаваше да хърка, бутилката се изплъзна от пръстите му, изтрополи на дъските и се затъркаля, разливайки съдържанието си. Раг замръзна на мястото си в очакване някой да скочи и да я свари на местопрестъплението.

Никой не помръдна.

Тя тръгна възможно най-тихо към избата, сърцето ѝ препускаше в галоп. Нещо ѝ подсказваше, че това е пълна лудост. Тя предаваше Гилдията. Да, това беше чисто и просто предателство и щеше да си получи наказанието накрая. Но тя и без това беше предала Фридрик. Какво значение имаше вече?

Когато слезе в избата, видя, че една от свещите е изгаснала, но на светлината на другата успя да плъзне ключа в оковите на Нобул. Чу се приятно щракане и те се отвориха.

Веригите паднаха на пода и Раг мина пред Нобул. Той още седеше с увесена напред глава.

— Трябва да бягаш — прошепна той, преди го разтърси здраво, за да види дали е в съзнание.

— Аз ли трябва да бягам? — рече тя. — Мисля, че ти си този, който трябва да бяга, приятел.

— Не — каза Нобул и се опря на подпората, за да се изправи. Надигна се от пода като планина, която изниква от земята. — Ти трябва да бягаш. Защото, когато се освестя малко, аз ще се кача по тези стълби и ще избия всички мръсници горе. — Той се обърна към нея и я погледна така, че тя щеше да помни този поглед до последния си дъх. — Ако си още тук, вероятно накрая ще умреш с тях.

Той вече не изглеждаше полумъртъв. В очите му грееше зловеща светлина, най-зловещият блясък, който бе виждала. И разбра, че ще стори това, което бе казал.

Без да продума нищо, тя се обърна и хукна по стълбите. Вече не я беше грижа дали вдига шум, искаше само да избяга. Когато стигна горе, се запита дали да не предупреди хората — да им каже, че един безумец идва към тях и трябва да се омитат.

Но те си го бяха заслужили. Бяха дошли по покана на Фридрик, бяха пили виното му, бяха гледали боя и бяха чукали тези курви.

Сега просто трябваше да си понесат последствията.

Двадесет и девет

Болеше го. Не като в старите дни, когато болката беше нещо хубаво и подхранваше гнева му. Това беше друга болка. По-дълбока. Сякаш огън го изгаряше отвътре и можеше да го потуши единствено с убийство.

Не искаше да плаши Раг, все пак тя го беше спасила, но едва ли би искала да стане свидетел на това, което предстоеше. А той вероятно наистина щеше да спази обещанието си и да я очисти заедно с всички останали, които му се изпречат пред погледа. Най-добре беше да я няма.

От капака на избата се изливаше слаба светлина и Нобул пристъпи към нея. Цялото му тяло беше сковано — дори раните от ухапванията не го боляха вече. Беше жаден и гладен и бе стоял твърде дълго в тази черна дупка, без да помръдне и мускул. Един глас в него му казваше, че има нужда от помощ, но той знаеше, че първо трябва да си свърши работата. Тази работа щеше да е доста мръсна. Работа, на която малцина биха се решили. Работа, за която Нобул Джакс беше роден.

С всяка стъпка към светлината увереността му нарастваше. Докато се приближаваше към капака, се изпълваше с все повече решителност.

Време е да забравиш болката. Време е да забравиш за мъките.

Знаеш за какво дойде време.

Стълбите изскърцаха леко под тежестта му. Ръката му още стискаше веригата, която висеше от дясната му китка, и той я усука около юмрука си, за да не подрънква. Най-добре да не го чуят, че приближава. Щеше да развали изненадата.

Отгоре се чу подсвиркване. Нобул надникна през капака. На прага се очертаваше силует на гол мъж, който пикаеше на тъмната улица. Къде бяха изчезнали дрехите му, бе пълна загадка, но те и без това нямаше да му трябват, не и там, където Нобул щеше да го изпрати.

Нобул излезе от избата. Питаше се дали този мъж е гледал боя с кучета в ямата. Питаше се дали добре се е посмял. Дали е викал с ревящата тълпа, дали го е заплювал, докато той се бореше за живота си. Когато прехвърли веригата през главата му и я затегна на гърлото, Нобул осъзна, че всъщност не му пука.

Трябваше да му се признае на този тип — не се даде лесно, но в хватката на Нобул нямаше никакъв шанс. Отначало мъжът се вкопчи във веригата и зарита с крака, за да намери опора, но Нобул само затегна още повече и го вдигна от земята. После онзи потанцува малко във въздуха като обесен, който опитва да избяга от примката. Когато усети, че краят наближава, забрави за веригата и се опита да издере очите на Нобул. Но напразно.

Мъжът се отпусна. Нобул го подържа още малко, колкото да се увери, че не се преструва, и хвърли трупа му на пода.

Втренчи се за миг през отворената врата. Навън беше тъмно, нощният хлад носеше дъх на зима. Можеше да си тръгне сега, да бъде свободен. По-късно щеше да има време за отмъщение. Това беше разумният ход.

Но ти кога си постъпвал разумно?

Нобул затвори вратата. Завъртя ключа, който беше още в ключалката, извади го и го хвърли в избата. После внимателно отвори вътрешната врата. Не искаше да плаши никого. Не искаше да разберат какво ги чака.

Щом пристъпи в кръчмата, го заля топъл въздух. Огън пращеше в ъгъла, тезгяхът беше покрит с чаши и бутилки.

Нобул тръгна през помещението, покрай проснатите на пода тела. Някой се поразмърда, но не се събуди. Когато стигна до другия край, Нобул плъзна резетата на вратата, после взе един стол и залости с него дръжката.

Не искаше някой да нахлуе, преди забавата да е свършила, нали?

Докато решаваше откъде да започне, погледът му попадна на един спящ до тезгяха. Мъжът хъркаше силно, а главата му висеше настрани.

Нобул го позна и сърцето му заби по-бързо. Тръпки на вълнение плъзнаха по тила му.

Беше обещал нещо на това копеле. Време беше да изпълни обещанието си.

Уви плътно веригата около десния си юмрук, а с лявата посегна към ризата на мъжа. Когато го издърпа от пода, беззъбият отвори очи и изхриптя. Нобул го блъсна в тезгяха и го задържа там, докато погледът му дойде на фокус.

Беззъбият изглеждаше объркан, гневен, а после — изплашен, когато видя добре окървавеното лице на Нобул.

— Здравей, здравей — рече Нобул.

Беззъбият отвори уста да отвърне — да се моли или пък да изръмжи нещо в отговор. Нобул заби увития с верига юмрук в устата му. Мъжът изписка, когато едната страна на лицето му избухна в кръв и малкото гнили зъби, които му бяха останали, изхвърчаха от главата му.

— Какво ти казах аз на теб? — изръмжа Нобул и пак заби юмрук в размазаното му лице. — Не помниш ли, нещастнико? — Удари го отново и беззъбият се отпусна на тезгяха. — Казах ти, че ще те убия — издърпа го към лицето си. — Аз винаги изпълнявам обещанията си.

Нобул го пусна и главата на мъжа отново се стовари върху тезгяха. Копелето вдигна немощно ръце, за да измоли милост. Нобул замахна и блъсна отново главата му в тезгяха. И продължи да я удря, разбиваше я, размазваше я. Всеки удар отекваше в кръчмата и Нобул чу, че хората зад него започват да се будят.

Добре! Нека погледат. Нека видят какво ги чака.

Дълго след като беззъбият спря да мърда, Нобул пусна тялото му да се свлече на пода. Трябваше да е доволен.

Но не беше.

Една жена изпищя. Последва суматоха, мебели стържеха по пода, някой хукна към изхода.

Нека бягат.

Нобул се обърна и видя, че към него приближава гол мъж. Беше вдигнал парче черен метал над главата си. Нобул успя да види страха в оцъклените му очи, преди да пристъпи напред и да го удари в главата. Мъжът закова на място и металът падна от ръката му. Още един удар в главата и той се свлече в краката на Нобул.

Нобул се наведе да вземе парчето желязо. Беше ръжен, още топъл от допира. Легна добре в ръката му. Вдигна и го заби в главата на мъжа. Една жена изпищя. Нобул се обърна и тръгна към нея. Тя продължи да пищи, неспособна да помръдне от мястото си.

Дали и тя бе гледала боя с кучетата? А какво значение имаше?

Той заби увития с верига юмрук в устата ѝ и тя политна назад. Още един удар по главата и Нобул усети как черепът ѝ се спука.

Вече всички търсеха спасение, но нямаше къде да се скрият, не и от него.

Нобул се обърна към входната врата. Полуголи хора трескаво се опитваха да измъкнат стола изпод дръжката и да дръпнат резетата. Нобул се озова до тях за миг и вдигна ръжена. Преди няколко нощи те се смееха, крещяха и го чакаха да умре. Сега бяха врещяща маса от тела, които щяха да бъдат убити.

Кръвта плисна по лицето му при първия удар. Усети вкуса ѝ на устните си — топъл и познат. Замахна с юмрук и веригата се впи приятно в кокалчетата му. Това подклаждаше огъня, разпалваше глада му и само едно можеше да засити този глад.

Не след дълго пред вратата вече лежаха само трупове. Прекършени и разкъсани.

Нобул се извъртя, гладен за още, и огледа останалите в кръчмата. Когато тръгна през стаята, чу скимтене под една маса и я изблъска настрани. Някой се беше скрил под нея с изкривено от ужас и обляно в сълзи лице.

— Моля те — каза мъжът, събрал ръце като за молитва.

Нобул се втренчи в него и внезапно си спомни нещо — имаше още едно копеле, което трябваше да умре.

— Къде е Фридрик? — изрева той.

— Не зная. По дяволите, щях да ти кажа, ако знаех, но не зная — замоли се мъжът. — В името на Арлор, пощади ме.

Но тук вече нямаше да има пощада.

Нобул го удари толкова силно с ръжена, че чу как черепът се спука. Преди мъжът да падне, той заби ръжена в окото му и по ръката му плисна гореща кръв.

Някъде от дъното на стаята се чу шум, останалите гуляйджии удряха по вратата и крещяха за помощ.

Нобул тръгна бавно към тях, на устните му плъзна усмивка. Какво им ставаше на тия? Нали бяха дошли за убийства. Е, той им ги осигуряваше.

Влезе в задната стая, където се чуха още писъци и отчаяни викове. Един дори се осмели да го нападне и Нобул едва не се засмя. Мъжът държеше нещо в ръката си — тояга или крак на маса. Нобул вдигна ръка, когато тоягата се спусна към него. Болката подхрани огъня. Един бърз удар в гърлото и нападателят вече беше на пода, стискаше врата си и поемаше последния си дъх.

Нобул се наведе и взе сопата. Очите му бяха широко отворени, устата беше разтеглена в мъртвешка усмивка. Той продължи с удоволствие мрачната си работа.

Писъците и ударите по вратата не продължиха дълго. Имаше и молби, но те бяха само шум за Нобул, а лицата се размазваха пред очите му. Когато всичко свърши, когато ръцете му се измориха да убиват, той беше почти разочарован.

Втренчи се в труповете. Те не бяха никакво предизвикателство. Макар че се беше позадъхал.

Докато вървеше към входната врата, тоягата падна от пръстите му. Веригата се разви от юмрука му и увисна от окървавената ръка. Той отмести стола и издърпа резетата.

Когато отвори вратата, почти очакваше отвън да го чакат Зелени куртки. Или поне банда от Гилдията.

Но нямаше никого — само той и нощта.

Излезе със залитане, умората от последните дни най-сетне успя да го превземе с първия полъх на нощния въздух. Нямаше представа къде се намира — най-вероятно някъде в Северната порта. Улиците бяха пусти. Куче излая от странична уличка. Някой затвори с трясък капаците на прозорец.

Нобул не го беше грижа кой го е видял. Дрехите и плътта му бяха разкъсани, дъхът му излизаше на пресекулки. Веригата на китката му подрънкваше като чумна камбана при всяка крачка.

Изнесете мъртвите си. Изнесете ги за изгаряне! Господарят на Враните е тук!

Всеки миг можеше да се натъкне на патрул на Зелените куртки, но не му пукаше. За тези убийства нямаше да бъде съобщено. Той беше убил сбирщина мръсници в кръчма на Гилдията — никога не биха се обърнали към властите за разследване. Те щяха да се погрижат сами, щяха скоро да тръгнат след него.

Е, нека заповядат. Не можеха да му причинят нещо по-лошо от това, което вече му бяха сторили.

Постепенно започна да провлачва крака. Усещаше, че го обзема слабост, но се бореше с нея. Ако паднеше на улицата, не се знаеше кой ще го намери. Трябваше да се добере до сигурно място — да си почине, поне за мъничко. Да събере сили. Да планира следващия си ход.

Нобул се препъна и падна на земята. Тя беше мокра и студена и за миг го свести. Когато се надигна отново, ясно усещаше болката в раните по тялото си. Краката му тежаха като олово, ръцете му висяха безжизнено и го влечаха надолу.

В края на улицата имаше врата. Коя беше тази къща? Коя беше тази улица? Щом приближи, той се препъна в стъпалото и политна към дървената врата. Точно над главата му имаше мандало и той посегна към него. Стори му се много далеч, мракът вече се спускаше пред очите му. Ако успееше да го достигне, преди…

Нищо не виждаше. Беше пълен мрак, беше ужасно студено и ужасно шумно. На главата му имаше нещо.

Нобул посегна да нагласи шлема си. От гледката пред него му се искаше да спусне забралото пред очите си.

Долината се издигаше от двете му страни, сякаш устремена към небето. А по средата ѝ се извисяваха огромни статуи — двама воини, вкопчени във вечна схватка.

Портата на Бакхаус.

До Нобул беше армията — конници с разноцветни, разкъсани знамена, които се развяваха на вятъра. Те викаха едно име отново и отново, вдигнали мечове и щитове, крещяха непокорно. В другия край на долината се надигаше рев и ръмжене, които отекваха страшно като края на света. Това беше врагът им.

Нобул стисна по-здраво чука. Как щяха да победят? Как щяха да се изправят срещу тази развилняла се орда?

Тогава чу мъжете около него да скандират:

Черният шлем! Черният шлем! Черният шлем!

Всички се взираха в него, сякаш очакваха да ги поведе. В очите им имаше страх и ярост. Те искаха той да води атаката. Към морето от метал и зъби.

Нобул беше доволен, че шлемът скрива страха му. Вдигна чука си. Усещаше го тежък. Толкова тежък, че едва го държеше, камо ли да го завърти.

Някой го потупа по гърба. Друг го блъсна леко. Нобул пое неохотно напред. Конят му изцвили. После ускори ход. Гласове закрещяха окуражително.

Нека поведат тогава проклетата атака. Нека се хвърлят срещу проклетия враг.

Той вече препускаше, набираше скорост. Стисна чука с двете си ръце. Крещеше, но не различаваше собствения си глас сред оглушителния шум. Врагът също пое напред. Устремиха се към тях със сивите си брони, вдигнати мечове, раззинати усти и оголени зъби.

Той щеше да умре тук. Щяха да го разкъсат, но не го беше грижа.

— Елате, копелета! — изкрещя.

Чудовищната вълна го погълна.

Отвори очи в ярката светлина на утрото и сигурно щеше да се изправи рязко, ако още имаше сили. Или воля.

Вместо това остана да лежи и да се чуди къде е, по дяволите, и кой е превързал раните му.

Вдигна дясната си ръка. Оковата я нямаше, китката му беше опасана от възпален червен обръч. Кокалчетата му бяха превързани, той сви юмрук и се смръщи от болка. Плътта беше разкъсана и натъртена, но костите не бяха счупени.

Внимателно вдигна ръка към ухото си. Половината го нямаше, но раната беше зашита. Усети острата миризма на лекарство. Някой се беше погрижил за него с умение.

С огромни усилия успя да свали крака от леглото. Беше гол и щом погледна тялото си, осъзна какво е преживял през последните дни — по кожата му нямаше и едно здраво място, цялата беше покрита с чернеещи синини.

Но той беше отмъстил за това, нали? Беше ги избил до крак. Макар че още един щеше да умре.

Фридрик.

Нобул щеше скоро да посети този мръсник. И краят му нямаше да е бърз като на другите нещастници в кръчмата.

— О, жив си, значи?

Нобул погледна към жената на прага. Слабата ѝ фигура едва се различаваше в сенките. Позная я, чак когато тя пристъпи в стаята.

— Фернела? Как…?

Замълча и се вгледа в старата жена, която не беше виждал от деня, в който положи сина си Маркъс в земята.

— Ти дойде снощи. Драскаше по вратата като някакво мишле. Едва те познах, но като видях състоянието на юмруците ти, осъзнах, че старият Нобул е още тук.

Той погледна ръцете си, спомни си за убийствата и се усмихна.

— Да, свърших малко работа снощи, но не би искала да чуваш за това.

— Да, предполагам. Но като те гледам и други са поработили върху теб. Получиха ли си заслуженото?

— Нима някой получава това, което заслужава?

Фернела сви рамене.

— Може би не — посочи към един стол, на който бяха оставени чисти дрехи. — Облечи се. Не можеш да останеш тук. Долу има деца, не бива да те виждат в това състояние.

Добрата стара Фернела. Устата ѝ удря като чук. Сърцето ѝ е голямо като на лъв.

Той се облече възможно най-бързо, макар че срещна известни трудности с ризата. Беше му леко тясна на гърдите, но щеше да свърши работа.

Долу Фернела шеташе в кухнята, а около масата седяха пет-шест деца. Повечето го гледаха изплашено и той тръгна право към изхода, както го беше помолила.

— Искаш ли си я вече? — попита го тя, когато той стисна дръжката на вратата.

— Какво?

— Кутията, която ми даде. Искаш ли си я?

Той поклати глава, сянката от снощния сън още играеше в паметта му.

— Не точно сега.

Фернела сложи длан на ръката му.

— Не се тревожи, момко. Ще я пазя, докато си готов.

— Не знам дали някога…

— Не, не го казвай. Мъжът, който дойде снощи тук… Скоро градът ще има нужда от него. Разбираш ли ме? Той може да помогне.

Нобул погледна сбръчканото ѝ лице и очите, които бяха видели твърде много.

— Да, може би.

Отвори вратата и излезе на улицата.

Тридесет

Откакто пристигнаха, напрежението нарастваше. Заплахата от насилие така и не намаля, но засега никой от студеноземците не бе направил опит да се доближи до Регулус и воините му.

Регулус беше научил, че в тази потискаща сграда има три племена. Все със странни имена, които не разкриваха нищо за историята или делата им. Регулус се надяваше само тези мъже да могат да се бият толкова добре, колкото твърдяха. Някак се съмняваше.

Все пак той и хората му си пазеха гърбовете, не забравяха думите на Том Блекфут. По всичко личеше, че тези наемници не обичат затани.

Събудиха се в килията си — гола стая с един прозорец, от който се разкриваше гледка към града. Както винаги, Регулус и воините му първи влязоха в огромната зала. Затани копнееха за дневна светлина и липсата ѝ правеше съня им неспокоен и кратък. От дни не бяха виждали слънцето и страдаха заради това. Хагама и Казул ставаха все по-нервни и изкарваха яда си на по-младия Аккула. Регулус неведнъж беше принуден да ги упрекне заради това. Леандран като че ли се справяше по-добре със затворничеството, макар че откакто се озоваха тук, все мълчеше. Джанто също не продумваше, но това не успокояваше Регулус. Непредсказуемият воин можеше да избухне всеки миг, а това не биваше да става — не и докато не се изправят пред истински враг.

След като излязоха от килията си, те заеха местата си на масата в ъгъла на голямата зала. Затани бяха свикнали да седят до огъня под звездите в равнината, но скоро свикнаха с обичая на студеноземците да се привеждат около маса. Когато другите наемници започнаха да идват в залата, атмосферата ставаше все по-мрачна.

Среднощните соколи бяха с черни ливреи, а водачът им беше тромав здравеняк, който изобщо не приличаше на хищна птица. Те седнаха в другия край на залата, не криеха презрението си към Регулус и воините му, макар че не смееха да го изразят гласно. Регулус ги беше преброил — почти петдесет души. Но дори най-силният от тях не можеше да се мери с най-слабия от неговите воини.

След това от мрачните си килии излезе Аленият отряд с червените туники. Те бяха по-малко от Среднощните соколи, вероятно трийсетина души, предвождани от намръщен ветеран, който събираше бялата си коса на възел на темето си. Той гледаше Регулус с явна омраза.

Накрая пристигнаха Свещените щитове — всички носеха знака на разделен на четири щит на гърдите си. Седнаха близо до затани, но само защото нямаше къде другаде. Бяха почти стотина воини и се говореше, че на други места са настанени още бойци. Водачът им беше млад, но уверен и Регулус бързо намрази арогантната му усмивка. Как му се искаше да го предизвика, но имаше споразумение със сенешал Роган и не искаше той да е този, който ще го наруши.

Залата се изпълни с шум от гласове, Регулус и воините му седяха мълчаливо. Никой не говореше за планове, за стратегия, за тактика, за какво дрънкаха толкова тогава? Регулус не харесваше студеноземците именно заради постоянната им нужда да си чешат езиците.

След малко донесоха казана със супата. Другите наемници бързо се изправиха и се наредиха на опашка, но Регулус и хората му не ги последваха. Роган с готовност се беше съгласил да задоволи техните по-особени нужди.

Двама слуги внесоха поднос със скромна купчина месо. Стовариха го грубо на масата пред затани и веднага излязоха. Регулус огледа оскъдната и не особено апетитна храна. Това бяха остатъци, доста престояли, вече събираха мухи.

— Това е боклук — каза Казул.

Хагама кимна в съгласие.

Леандран и Аккула обаче посегнаха да вземат своя дял. Джанто се облегна назад, явно изгубил апетит.

— Яжте — каза Регулус. — Трябва да пазим силите си. Скоро ще има битка. Щом врагът дойде и вкусим първата си победа, ще има достатъчно месо да се заситим.

Казул посегна неохотно и взе едно парче, по костта нямаше много месо.

— Още колко дълго ще ни държат тук? — попита Хагама. — Призлява ми от това място.

— С всички ни е така — отговори Регулус, вече губеше търпение. — Но аз вярвам, че няма да е задълго. Сега яж.

Хагама се втренчи в купчината посивяло месо, преди да си вземе парче. Ядяха бързо, без наслада. Те бяха ловци, свикнали на топла, прясно убита плът. Не бяха мършояди, освен в гладни времена. Но Регулус предполагаше, че сега времената са точно такива.

Докато ядяха, Регулус дочуваше думите на студеноземците.

„Животни“, така наричаха те затани, „зверове“ или с думи, които Регулус не беше чувал, макар да не се съмняваше, че са обидни. Не им обръщаше внимание. Неговите воини не разбираха езика им, по-добре беше да не знаят какво говорят за тях.

Когато приключиха, Регулус се облегна назад и зачака. Опитваше се да не обръща внимание на шума на наемниците и да се концентрира върху звука, който Леандран издаваше, докато изсмукваше костен мозък, но не успя. Не се заблуждаваше — той и воините му бяха в капан тук, сред сбирщина, която всеки миг можеше да ги нападне.

Утрото напредваше и студеноземците започнаха да сърбат адската си отвара. Регулус не разбираше този навик. Беше разбрал, че тази отвара е нещо като отрова, която понякога ги хвърля в ярост. Предполагаше, че има полза от това в битка, но иначе защо? Освен това тя често ги поваляше в безсъзнание или ги караше да се бият помежду си, и то без никакво умение — само с упорита ярост?

Денят напредваше и Регулус усети как безпокойството му се засилва.

— Бъдете нащрек — предупреди той хората си, когато студеноземците започнаха да се държат по-невъздържано, а неколцина даже запяха.

Воините му нямаха оръжие, но Регулус беше сигурен, че ще се справят с тези мъже.

— Какво има? — попита Леандран.

— Просто си дръжте очите отворени — отговори Регулус, когато песента стана по-шумна и агресивна.

Надигна се бавно от мястото си. Знаеше, че трябва да излязат, дори само за малко. Не можеха да ги държат тук вечно. Трябваше да намерят пазачите си, тъмничарите, или както там ги наричаха, и да излязат от това място.

Преди да е направил и две крачки, един от наемниците с туника на Аления отряд пристъпи към него.

— Къде си тръгнал? — извика той. Неколцина от другарите му го чуха, спряха разправията си и ги загледаха с интерес.

Регулус не отговори.

Онзи се наведе към него с усмивка. Още студеноземци се обърнаха към тях. Беше повече от ясно, че очакват сблъсък.

— Кажи де — рече мъжът. — Знам, че ме разбираш. Виждал съм те да говориш нашия език.

Регулус пое дъх, опитваше да запази спокойствие. Усети как воините му се размърдаха зад него.

— Не искам неприятности — каза той. — Дойдох да служа на твоята кралица.

— Моята кралица? — попита студеноземецът. — Тя не е моя кралица — аз съм от Стелморн. Дойдох тук за пари, но щом ти си решил да коленичиш пред нея, прав ти път — неколцина се засмяха.

Регулус огледа мъжа, който стискаше бутилка и се олюляваше. Как изобщо можеше да се нарича воин? Това ли му беше воинската чест? Това ли му беше достойнството? Но пък той се биеше за пари — нещо, което Регулус така и не успяваше да проумее.

Той направи още една крачка, но мъжът се изпречи на пътя му.

— Какво ви е грижа толкова за кралицата? Вие нямате ли си своя?

Регулус нямаше никакво намерение да се обяснява пред този нещастник. Усещаше как ноктите му потрепват, челюстта му се стегна. Още воини с червени туники се изправиха зад другаря си.

— Сигурно са я изяли — каза един в края на групата.

— Да, ама сигурно първо са я изчукали. Тези черни копелета само това знаят.

Регулус разбираше, че го предизвикват. Не биваше да се поддава. Ако изгубеше контрол, това щеше да застраши всичко.

— Значи си виждал много битки, а, черньо? — извика някой.

Регулус усети как стомахът му се свива. Стисна юмруци и ноктите му се забиха в дланите.

— Какво казват? — попита Казул зад него.

Напрежението нарастваше. Регулус знаеше, че трябва да направи нещо, за да угаси огъня в коремите на тези мъже, но как?

Да излезе?

Не, Регулус Гор не можеше да направи това.

— Да, виждал съм битки — повиши той глас. — Дойдох на север, за да предложа меча си на вашия крал. На човека, който освободи моя народ — студеноземците утихнаха при споменаването на покойния крал. — И макар че той е мъртъв, аз пак ще се бия редом с вас, за да защитя неговите земи. Заради честта на баща ми и заради вашата кралица.

Студеноземците се спогледаха смутени.

Преди Регулус да каже още нещо, водачът на Свещените мечове излезе напред и му се усмихна.

— Видяхте ли? — каза той на хората си. — Казах ви, че няма защо да се страхувате от тях. Те са наши съюзници.

— Съюзници — как не! — извика някой от тълпата.

— Какво казаха? — попита пак Казул, още по-неспокоен.

Водачът на Свещените щитове вдигна поглед към Регулус и му смигна.

— Прав си — каза той. — Скоро ще се бием рамо до рамо. Трябва да бъдем приятели.

— Какво казва той? — Казул се изправи, следван от Джанто.

Регулус тъкмо щеше да им каже да седнат и че този човек иска помирение, когато водачът на Свещените щитове посегна зад гърба си.

— Да пием за нашето приятелство — каза той.

— Оръжие! — изкрещя Казул и се втурна напред.

Регулус скочи на пътя му, защото студеноземецът извади не нож, а метална манерка от колана си. Той отстъпи пред налитащия Казул, но Регулус успя да спре воина, който вече се нахвърляше с оголени зъби.

Но не можа да спре Джанто.

Още при първия признак на опасност Джанто се хвърли към най-близката група наемници. Те бързо отстъпиха, когато той замахна с огромните си нокти. Регулус видя как пръсна кръв.

Преди да успее да ги успокои, сред наемниците се надигнаха гневни викове. Макар и невъоръжени и изправени пред страховитите затани от гортана, те не се поколебаха. Хвърлиха се напред и Регулус беше залят от истинска вълна от тела. Наемниците крещяха и забиваха юмруци в лицето му. Някъде отзад неговите воини изреваха яростно и се включиха в мелето.

Регулус отблъсна първия нападател и се опита да се изправи, но още двама скочиха отгоре му. Не искаше да го удря, замахнеше ли с огромните си нокти, щеше да разпори нечие гърло, а той бе дошъл тук като съюзник, не като враг. Опита се да заговори, да ги успокои, но ударите валяха отгоре му. Наемниците бяха разгневени и Регулус ясно чуваше, че и неговите хора не се сдържат в схватката. В залата кънтяха викове от болка, следвани от изпълнени с ярост крясъци.

Не биваше да оставя воините си толкова дълго на това място. Те бяха хора на дивата пустош, ловци от равнините. Беше въпрос на време натрупаното напрежение да изригне.

Един студеноземец се хвърли към него с яростен вик. Нещо проблесна в ръката му. Оръжие. Уж всички бяха невъоръжени, но този мъж бе успял да скрие нож.

Времето за помирение беше отминало.

Регулус изръмжа, отблъсна наемниците, които го притискаха към земята, и с един замах раздра лицето на мъжа с ножа — от челюстта до окото. Той изпищя, пусна оръжието си и се стовари на земята.

Като видяха другаря си така свирепо обезобразен, другите наемници се отдръпнаха. Само един се осмели да се втурне напред, но Регулус го стисна за гърлото, вдигна го високо и онзи зарита безпомощно във въздуха.

— Гортана! — изкрещя Регулус. — При мен!

Воините му веднага спряха боя и застанаха до него. Леандран дишаше тежко, Казул, Хагама и Аккула се взираха с широко отворени очи, жадуваха за още. Джанто дойде последен, от устата му капеше кръв.

Регулус огледа касапницата — мъже лежаха мъртви или умиращи, подът на голямата зала беше оплискан с кръв. Преди да нареди на хората си да отстъпят, в залата нахлуха войници със зелени куртки, градската стража. Регулус преброи трийсетима — всички носеха алебарди и бяха готови за бой.

Той можеше да нареди на хората си да нападнат, но защо? Можеха да надвият невъоръжени наемници, но съвсем друго бе да ги хвърли срещу въоръжени войници.

Джанто понечи да нападне, но Регулус го хвана за рамото и заби нокти в плътта му.

— Достатъчно. Стига ни толкова.

После пусна наемника, когото стискаше за гърлото, мъжът се стовари на земята, като с хриптене се опитваше да си поеме дъх.

Войниците ги обградиха. Регулус показа дланите си в знак за примирие, озърна се към мъртвите и ранените наоколо.

Трябваше някак да обясни това.

Тридесет и едно

Мерик беше прецакал всичко. Отново. С годините беше свикнал с това — да създава бъркотии и да живее с последствията пак и пак, — но този път усещаше необичаен порив да се реабилитира.

Кралицата едва не беше загинала, един от другарите му беше мъртъв, а друг бе смъртно ранен.

Трябваше да е там. Трябваше да я защити от Дравос и пазачите му. Трябваше да извади меча си и да прониже мръсника в сърцето още щом види.

Но тогава ти щеше да лежиш мъртъв. Ти щеше да гниеш в земята. Щеше да си герой, да, но нямаше да имаш възможност да се поперчиш с това — така че се смятай за късметлия и спри да хленчиш.

Мерик вдигна очи под шлема си. Каира и Джанеса стояха в центъра на малкия двор. Това бе спокойно място, далеч от основните помещения на двореца; място, където никой нямаше да ги безпокои. Кралицата държеше своя древен меч с две ръце и Каира я учеше. Изглежда, Джанеса беше отнесла главата на Дравос и Мерик трябваше да признае, че тя много бързо овладяваше оръжието, колкото и огромно и неподатливо да изглеждаше то.

Но на нея ѝ се налага да го овладее, нали, Райдър, защото нейната охрана, твоя милост, е безполезна като бръсната маймуна.

Ръката му стисна меча на колана и очите му отскочиха към двата входа към двора. От нападението насам беше нащрек, макар да знаеше, че е малко късно. Уалдин умираше, а другият — мамка му, как му беше проклетото име? — вече лежеше в земята. Мерик знаеше, че вината за това лежи на неговите плещи.

Гледаше как Каира показва поредица удари с една пръчка. Китката ѝ беше дебело превързана и тя се движеше сковано, но как иначе — бяха я ранили тежко, докато защитаваше кралицата. И все пак беше тук, на поста си.

Не като теб — все скимтиш за това или онова. „Тате не ме обича“, „Мама умря и аз профуках богатството си за курви и пиячка“, „Всичките ми приятели искат да ме убият“, „Този жакет не отива на тези бричове“.

Нищо чудно, че тя вече не му говореше.

Какво беше очаквал? Каира му бе дала достатъчно шансове. Даваше му възможност след възможност да докаже, че се е променил. Накрая излезе, че е по-лесно да докаже, че Мерик Райдър не е способен на промяна.

Една от вратите към двора се отвори, Мерик посегна към меча си и пристъпи напред. Щом видя Гарет, въздъхна с облекчение, но пак се стегна, когато забеляза, че капитанът не е сам.

Зад него вървяха Таник Райдър и неколцина от Драконовата стража. Те тръгнаха към кралицата, а тя отпусна меча и зачака да се приближат.

— Ваше Величество — каза Таник и падна на коляно. Хората му направиха същото.

— Лорд-маршале — отвърна Джанеса. — На какво дължа появата ви?

Гарет пристъпи напред, а Таник и рицарите се изправиха.

— Моля да ни извините, Ваше Величество. Аз съм виновен. Съобщих на лорд-маршала за опита за покушение над вас. Той настоя да ви види.

Джанеса погледна към Таник.

— Оценявам… загрижеността ви, лорд Райдър, но както виждате, аз съм добре.

— Да, Ваше Величество, но докога? — отвърна Таник. — Явно вашите охранители не са достойни за тази задача — и той красноречиво погледна към Мерик. — Трябва да настоявам да позволите на хората ми да ви пазят.

— Аз съм напълно уверена в моите стражи, лорд-маршале. Те пазят двореца и неговите обитатели от векове.

— Ваше Величество, голяма част от тях са далеч от града и този дворец не е толкова добре защитен, колкото трябва да бъде. Особено сега, когато хиляди врагове биха се зарадвали на смъртта ви. Аз настоявам.

— Моите охранители са ми напълно достатъчни, лорд Райдър.

— Но вашият старши рицар е ранен. — Посочи към Каира, която макар че стоеше гордо изправена, очевидно не беше в най-добрата си форма. — Останалите са неопитни. — Не посочи към Мерик, но намекът беше повече от ясен.

— Аз им вярвам напълно — отговори Джанеса.

— Тогава, ако Ваше Величество не възразява, бих искал да ги подложа на изпитание.

Гарет пристъпи напред.

— Таник, не сме говорили за подобно нещо.

Лорд-маршалът не му обърна внимание.

— Нека ви покажа колко лесно е за един опитен убиец да преодолее охраната ви.

Кралицата се озърна към Мерик.

Сякаш всичките му най-лоши кошмари се сбъдваха едновременно; баща му го съдеше, а кралицата го защитаваше, макар че нямаше причина да го прави.

— Лорд Райдър, уверявам ви…

— Ако позволите, Ваше Величество. Мога да му докажа, че греши — каза Мерик.

Думите сами излязоха от устата му. Нещо изпълзяваше от дъното на съзнанието му и взимаше връх. Нещо, което искаше да докаже на това копеле, баща му, че е достоен да носи фамилното име.

Джанеса го погледна, после се обърна към лорд-маршала.

— Добре. Щом го смятате за необходимо, тогава моят човек ще се бие с вас.

Таник кимна.

— Благодаря ви, Ваше Величество, но няма аз да се бия с него. — Обърна се към хората си. — Кормак, събличай се.

Мерик видя как един от рицарите отхвърли от раменете си животинската кожа и започна да сваля бронята си. Джаред, мъжът, с когото беше говорил преди няколко дни, отиде да му помогне.

Гарет се приближи до Мерик и поклати глава.

— Това е пълна глупост.

— Не се тревожи — отвърна Мерик и му подаде шлема си. — Ще се справя.

— Така ли? — попита го Гарет и започна да сваля бронята на предмишницата му. — Това е Кормак Курвенския син. Най-добрият воин на Таник.

— Знам го кой е. Вече видях какво може срещу тояга. — За миг Мерик пак чу как тоягата се стоварва отново и отново на гърба на Кормак и почти се смръщи при спомена. — Но колко го бива срещу меч и човек, който знае как да го върти? Тези рицари от Драконовата стража са живели с години в планината, където е нямало с кого да се бият, освен с козите и местните диваци. Аз съм се учил да въртя меча в школата на рода Тарнат. Аз…

— Не го подценявай — каза Гарет, преди Мерик да довърши списъка с постиженията си. — Драконовата стража са легендарни бойци. А щом баща ти ги е обучавал, със сигурност са най-добрите.

Мерик погледна към Кормак Курвенския син, който вече беше гол до кръста. Тялото му бе осеяно с белези, но изглеждаше като изсечено от камък. Кормак отвърна сурово на погледа му. Мерик бе изкарал достатъчно време по улиците, за да разбира разликата между човек, който се преструва на твърд, и истински здравото копеле.

Кормак определено беше от втория тип.

Съмнение замъгли за миг увереността му, но Мерик го прогони. Той беше обучаван от самия лорд Мачариас, знаеше шейсет и шестте Принципа на Бойните изкуства… е, може би сега не беше времето да ги преговаря всичките. Той трябваше да се докаже и беше сигурен, че ще го стори.

Гарет свали останалата част от бронята му, преди да обяви:

— Ще изпратя да донесат тренировъчни мечове.

— Няма нужда — отговори Таник. — И истински ще свършат работа. — Погледна към Мерик. — Освен ако твоят човек не възразява.

Гарет понечи да заговори, но Мерик пристъпи напред.

— Не възразява.

Той откачи колана с меча от кръста си и извади оръжието от ножницата. То натежа приятно в ръката му. Сега беше непобедим, като герой от легенда, изправил се с голи гърди пред врага, с меч в ръка.

Тогава Кормак извади оръжието си.

Държеше го с увереност, която Мерик не би могъл да покаже. По дяволите, изглеждаше почти като част от тялото му. Мерик внезапно осъзна, че неговият гол торс, макар и в нелоша форма, не е така здрав и стегнат като на противника му. Изведнъж усети как студеният въздух сякаш се просмуква в плътта му чак до костите. Възможно ли беше Кормак наистина да е по-добър с меча?

Изхвърли тези мисли от главата си, Райдър. Баща ти стои там и чака да се провалиш. Време е да му покажеш това-онова.

Мерик се озърна към Каира. Тя гледаше безстрастно. Нямаше да получи окуражаване от нея. Вероятно и тя като другите искаше да го види как се проваля.

Двамата тръгнаха към центъра на двора. Един от Драконовата стража извика:

— Давай, Курвенски сине! — но замълча, щом лорд Райдър го изгледа.

Мерик се питаше дали ще им дадат знак за начало. От невъзмутимия поглед на Кормак се досети, че вече са го дали.

Удари първи, удари бързо, удари силно, удари последен. Така го бяха учили в школата. Сега беше идеалният момент да провери дали са прави.

Мерик пристъпи напред, отскочи на пръсти и мечът му се завъртя в ослепяваща дъга. Кормак дори не примигна, само вдигна оръжието си и отби меча му настрани с такава сила, че едва не го извади от равновесие.

Мерик отскочи назад, извън обхвата му, но Кормак дори не се опита да го последва. Просто си стоеше там с ужасно отегчен вид.

Мерик започна да го обикаля, а Кормак само го гледаше, дори не вдигаше гарда си. Какво нагло копеле. Не знае ли, че има само едно място за арогантен боец в този град и то е за Мерик Райдър!

Мерик пак нападна, насочил меча ниско, към слабините му. Кормак парира. Този път Мерик не отстъпи, а удари по-високо. Кормак като че ли отгатваше ударите му още преди той самият да осъзнае какво ще стори и парира удара така, че мечът иззвънтя в ръката на Мерик.

Гневът му започна да се разгаря. Този копелдак си играеше с него. Показваше на всички, че е по-добрият. Не стига това, ами и Таник гледаше, доволен, че неговият човек е по-способен, уверен, че Мерик ще изгуби.

Винаги е твърдял, че си безполезен, и сега ще го докаже. Недей стоя така — ами му покажи, че греши.

Мерик изръмжа от ярост и отново нападна. Някъде в дъното на съзнанието му лорд Мачариас му крещеше — не си изпускай нервите, гневът ти пречи, — но на него не му пукаше. Тези задници щяха да разберат, че могат да си стоят колкото щат в планината, да чукат кози и местни грозници, но тук е големият град, където наистина знаят как да се бият.

Мечът му изсвистя в дъга. Това беше блъф и когато Кормак вдигна оръжието си, за да го отбие, Мерик смени посоката и се насочи към коляното му. Съвсем небрежно, сякаш знаеше какво е намислил, Кормак вдигна крак и отстъпи от удара.

Мерик не спря, замахна надолу, стиснал меча с две ръце. Изсумтя, когато Кормак вдигна своя и парира ниския удар. Мечовете се сключиха един в друг, Мерик натискаше своя надолу с две ръце, а Кормак държеше неговия само с една. Взираха се един в друг, Кормак беше невъзмутим, по нищо не личеше, че влага някакво усилие.

Той ти се присмива. Може да не го показва, но вътрешно ти се смее.

Мерик отново изсумтя, този път не сдържа и капка от гнева си. Мечът му се развъртя наляво-надясно в яростна атака, Мерик не помисляше за раните, които може да нанесе, но всеки удар беше посрещан още във въздуха от острието на противника му. И всеки път Кормак не си правеше труда да контраатакува, само отбиваше меча му, сякаш се упражняваше с малко дете.

— Достатъчно, Кормак — извика Таник. — Прекрати това.

Когато Мерик замахна отново, Кормак парира, но този път извъртя меча си, заклещи го под ефеса на меча на Мерик и изхвърли оръжието му през целия двор. Преди Мерик да се сети как да реагира, Кормак пристъпи напред и го халоса в носа.

Мерик падна тежко на земята, пред очите му причерня. Докато се търкаляше, усети как устата му се пълни с кръвта, която шуртеше от носа му.

Едно остро като бръснач острие надигна брадичката му и през сълзите в очите си Мерик видя, че Кормак се е надвесил над него. Той не се усмихваше победоносно, гледаше го с празен поглед и чакаше заповед от Таник.

Старецът едва ли щеше да му нареди да нанесе смъртоносен удар пред кралицата… нали? Точно сега Мерик нямаше нищо против, а и не се съмняваше, че старото копеле може да го направи.

— Впечатляващо, лорд-маршале — каза Джанеса, като се приближи до Мерик. — Мисля, че видяхме достатъчно.

— Разбира се, Ваше Величество — отвърна Таник. — Кормак — при мен!

Курвенския син отдръпна меча си от гърлото на Мерик и отстъпи към другите от Драконовата стража, които го гледаха развеселени.

Мерик вдигна ръка към гърлото си. Усети кръв.

Бъди благодарен, че само те одраска. Можеше да те убие.

— Не се огорчавай — каза му Таник, докато Гарет помагаше на Мерик да се изправи. — Кормак е най-добрият ми воин. Ти нямаше шанс.

Мерик не се почувства по-добре от тези думи, но и не това беше намерението на Таник.

— Вашата Драконова стража явно владее до съвършенство бойните умения, лорд-маршале — каза кралица Джанеса. — Но това не променя нищо.

— Но, Ваше Величество, стражите ви не са способни да ви защитят.

Кралица Джанеса се вгледа във внушителния рицар. Мерик намери известна утеха във факта, че Таник явно се смути пред нея.

— Все пак още съм жива, лорд-маршале. Явно все нещо са свършили.

— Но аз трябва да настоявам…

— Въпросът е приключен.

Кралицата беше повишила глас и Таник не можа да стори друго, освен да се поклони дълбоко.

— Разбира се, Ваше Величество.

И без да каже нищо повече, Таник Райдър се обърна и излезе от двора, следван от своите бойци. Кормак тръгна последен, без дори да удостои с поглед Мерик. Мерик нямаше нищо против. Не изгаряше от нетърпение да го срещне отново.

— Това беше всичко за днес — каза Джанеса на Каира. — Може да ме придружиш до покоите ми. — После погледна към Мерик. Той очакваше да види някакво разочарование в очите ѝ, но нямаше нищо такова, макар че се беше провалил… отново? — Ти трябва да се измиеш — каза му кралицата.

След това двете с Каира излязоха от двора.

Мерик не знаеше какво бе очаквал от Каира — неодобрение или съчувствие, но не получи нищо. Като че ли изобщо не я интересуваше. Гарет обаче му подаде кърпа да попие кръвта от носа си.

— Таник беше прав. Не бива да се чувстваш зле.

Мерик сви рамене.

— Ти ме предупреди.

— Опитах се, но ти не приемаш съвети от никого, нали?

Гарет не дочака отговор. Отдалечи се от Мерик и го остави да стърчи сам на двора — полугол и кървящ.

Точно сега имаше чувството, че си е получил заслуженото.

Тридесет и две

Всеки друг ден способността на гувернантката Нордейн да не млъква би влудила Джанеса. Не и днес. Днес тя беше благодарна за бърборенето на жената. То ѝ помогна да удави мислите в главата си, ужасните спомени за Дравос; как беше нахлул в ума ѝ, как противните му очи се взираха в душата ѝ.

Макар че беше мъртъв, сянката му сякаш я преследваше. Трябваше да се чувства отмъстена, трябваше да е горда, но не можеше да се накара да тържествува. Тогава беше развълнувана от случващото се; от тежестта на меча в ръката ѝ, от удовлетворението, когато го заби в гърдите на Дравос, от тупването на главата му на пода. Хелсбайн сякаш пееше в ръцете ѝ.

Сега беше останала само скованост.

Или пък е копнеж? Искаш да го държиш отново? Имаш нужда да усетиш тежестта му в ръцете си, докато острието му пронизва плът, носи ти още слава?

Джанеса примигна, за да прогони тези мисли, докато се взираше през прозореца на стаята си. Нордейн ѝ шиеше рокля, пристягаше леко панделките по бюстието и много внимаваше да не дърпа силно на корема. Под бюстието полата се разширяваше в опит да скрие факта, че Джанеса напълнява. Роклята не можеше да направи нищо за бюста ѝ, който заплашваше да се изсипе от деколтето, но един воал щеше да го скрие. За щастие, започваше зима, застудяваше и нощите ставаха по-дълги.

Вратата се отвори и на прага застана Каира.

— Те са готови, Ваше Величество — каза тя.

Джанеса само кимна. Между тях се беше появила връзка, която укрепна още повече след опита на Дравос да… как би могла да го опише?

Да те контролира. Да превземе ума ти. Да те извади напълно от играта и да настани своя господар на твоя трон.

Каквото и да беше намерението му, него вече го нямаше. Тялото му и телата на хората му бяха изнесени по нареждане на Одака и най-вероятно захвърлени в Сторуей при останалата градска мръсотия. Джанеса се чудеше как ще обясни изчезването му, макар да знаеше, че не дължи на Лигата на Банкерите никакво обяснение. Той може и да беше техен представител, но беше дошъл тук, за да изпълни поръчение на амбициозния си господар. Щом отървеше Свободните държави от Амон Туга, Джанеса щеше да отмъсти за опита да бъде омагьосана. Калим Хан Ролир Мехели от търговска компания „Бяла луна“ нямаше да избегне последствията от действията си.

Джанеса тръгна към трапезарията, Каира вървеше пред нея, а Мерик — отзад. Той беше много мълчалив след дуела на двора и тя реши да не го притиска. Въпреки поражението му, още вярваше, че би направил всичко, за да я защити. Все пак, въпреки преданата си охрана, Джанеса не се беше чувствала в истинска безопасност от седмици. Знаеше, че пазачите ѝ са готови да жертват живота си за нея, но това не я успокояваше.

Преди седмици беше така изпълнена с решителност. В деня на коронацията ѝ тя беше излязла да види своя град и се закле да бъде силен и смел управник. Сега, с детето в нея и когато не само нейният живот беше заплашен, куражът ѝ се струваше нещо далечно.

Когато влезе в голямата зала, тя ѝ се стори странно празна. Там, където преди бяха седели придворни, старейшини, управители, магистрати и други изтъкнати мъже и жени, сега имаше само трима души, които бяха седнали възможно най-далеч един от друг около масата.

Джанеса не можеше да вини подлизурковците от двора, че са напуснали палата. Те не бяха длъжни да са тук. Не бяха длъжни да останат, докато градът падне. По-добре, че избягаха — и без това не ѝ трябваха.

Тримата станаха на крака при появата ѝ и се поклониха, когато тя тръгна към масата. След като зае мястото си, се усмихна любезно на всеки от тях.

Сенешал Роган се усмихна в отговор, той никога не сваляше маската си. Баронеса Магрида бе не по-малко умела в преструвките, макар че лицето ѝ сякаш щеше да се пропука от усилието. Канцлерът Дуркет изглеждаше много смутен, дали защото още беше изплашен от нападението над нея, или защото нямаше търпение да избяга от двореца, трудно беше да се каже.

Слугите започнаха да внасят подносите и първото ястие — оскъдни порции овесена каша с мед — беше сервирано пред тях. Дуркет погледна неутешимо жалката порция, но когато Джанеса взе сребърната лъжица и започна да яде, той последва примера ѝ.

— Надявам се, че Ваше Величество е добре? — попита Роган.

Джанеса забеляза, че не е докоснал храната си. Усмихна му се, сякаш всичко беше наред — сякаш врагът не беше почти пред портите, сякаш никой не се опитваше да я убие, сякаш чужденци не искаха да узурпират трона ѝ.

— Разбира се, сенешале.

Той не каза нищо повече, но тя знаеше, че цели нещо. Дали беше научил за случилото се? Само Одака, Дуркет и стражите ѝ знаеха за Дравос. Положиха големи усилия всичко да остане в тайна, но тя знаеше, че работата на Роган е да научава неща, които другите искат да скрият.

Джанеса насочи вниманието си към купата пред нея. Въпреки че беше почти удавена в мед, кашата ѝ горчеше и тя нямаше апетит, но ядеше.

Не ѝ се разговаряше с гостите ѝ, но това бе за предпочитане пред неприятната тишина, която се спусна над масата, щом всички приключиха с кашата. Погледна към баронесата, която попиваше устните си със салфетка.

— Синът ви, лорд Магрида, няма ли да се присъедини към нас? — попита Джанеса и веднага съжали за въпроса си. Как ли щеше да приеме Изабел този интерес към Леон? Дано не като знак, че Джанеса е готова да му даде ръката си.

— Той е неразположен — отговори с усмивка баронесата. — Макар че ако беше тук и опиташе предложената храна, надали щеше да се почувства по-добре.

— Много хора в града няма да хапнат нищо тази вечер, баронесо. Трябва да сме благодарни за това, което имаме.

— Разбира се — отвърна Изабел. Дори да се беше смутила от отговора ѝ, не го показа. — Съвсем уместно е да понасяме лишения заедно с народа.

Неискреността ѝ беше почти очевидна.

— Не може да се каже, че гладуваме — отвърна Джанеса.

— Разбира се — каза Изабел. — А и някои от нас трябва да си пазят силите.

Какво значи това? Не може да е разбрала…

— Аз… сигурна съм, че…

Изабел се усмихна.

— Искам да кажа, че заради предстоящото изпитание трябва да пазите силите си. Няма да е от полза, ако посрещнете изтощена северните орди, Ваше Величество.

— Така е, но аз съм сигурна, че ще съм достатъчно силна за онова, което предстои.

— Завиждам на увереността ви. Де и ние да бяхме толкова сигурни в победата.

— Ако се страхувате от поражение, баронесо, мога да се погрижа да ви съпроводят далеч от Стийлхейвън, преди хуртите да дойдат. Вас и сина ви.

Баронеса Магрида продължи да се усмихва.

— В никакъв случай, скъпа моя. — Скъпа моя? — С Леон сме решени да останем и да ви предложим подкрепата си.

И как точно ще ме подкрепите? Като сина ти се търкаля цял ден в леглото и закача прислужниците или като ти ме дебнеш по коридорите и ме гледаш осъдително?

— Много сме ви благодарни за това, баронесо — отвърна Джанеса и вдигна чашата с вода в подигравателна наздравица.

Изабел вдигна своята чаша с вино и отпи, без да откъсва очи от Джанеса.

Когато поднесоха следващото ястие — пиле, пълнено с лимони върху канапе от ряпа, — Одака влезе в залата и мълчаливо зае мястото си вдясно от Джанеса.

— Извинете закъснението ми, Ваше Величество. — Озърна се към сенешал Роган, който се направи, че не забелязва, но Джанеса беше сигурна в противното.

— Разбира се, Одака. Сигурна съм, че трябва да се погрижиш за много неща.

Високият воин не отговори, само се взираше в Роган, който вдигна поглед от пилето, което човъркаше.

— Има ли нещо, което трябва да знаем? — попита той.

— Знаеш, че има. — Одака продължи да се взира в него през огромната маса.

Роган го гледаше спокойно. Тези двамата не се харесваха, но това не беше новост за Джанеса; и то не само защото и тя усещаше машинациите на Роган, за да се докопа до власт.

Преди смъртта на баща ѝ тя вярваше само на Одака, а Роган беше напълно невидим. Сега, когато крал Каел вече го нямаше, сенешалът на Инквизицията като че ли се опитваше да стане незаменим в двора на Джанеса. Без значение дали го ценеше, тя усещаше, че се нуждае от всички съветници, които можеше да събере около себе си в тези опасни времена, а досега Роган не я беше подвел.

Одака обаче не споделяше мнението ѝ.

— Изглежда е станал инцидент в една от тъмниците — каза той. — Има жертви.

Джанеса погледна Роган, който сви рамене.

— Неизбежно е, когато толкова много бойци са събрани на едно място.

— Сложил си воини затани в една тъмница с наемници — каза Одака с тих и заплашителен глас. — Какво очакваше да се случи?

— Няма да се преструвам, че разбирам предубежденията ти към това племе, но те дойдоха да помогнат. Какво трябваше да направя? Да ги оставя да се скитат из града?

— Трябваше да ги отпратиш още на портата. Те не са хора, а диви зверове. Развъждани са за убийци. — Одака повиши глас. Джанеса не помнеше някога да е изпускал нервите си. — Сега три роти наемници заплашват да напуснат града, а затани са затворени в килии.

Роган вдигна помирително ръце.

— Не можеш да виниш мен за настроението на наемниците. Говори се, че искат да си тръгнат, защото не им се плаща, а не заради някаква свада. Нали така, канцлере?

Погледна към Дуркет, който се скова с издути от храната бузи.

— Ние… — рече той с пълна уста.

— Очевидно нашият предполагаем спасител — продължи Роган, — представителят на Лигата на Банкерите е изчезнал. Можем само да предполагаме, че се е качил на първия кораб към Изтока и е отнесъл със себе си обещанието за финансова помощ. — Погледна Джанеса с очакване.

Дали Роган знаеше за случилото се с Дравос и пазачите му? Дори Дуркет не беше толкова глупав, че да му каже.

— Не успяхме да стигнем до съгласие — отвърна бързо Джанеса, преди Дуркет да е сдъвкал хапката си и да изтърси нещо глупаво.

— Да — каза Роган. — И аз така чух.

Какво си чул? И къде си го чул, сенешал Роган? От някой от твоите плъхове, които се спотайват в стрехите?

Джанеса се изправи, внезапно ѝ призля от киселия вкус на лимоните. Само това ѝ липсваше — да повърне на масата за пиршества.

— Моля да ме извините — каза тя. Всички станаха и Каира се приближи до нея.

Джанеса се опита да излезе от залата със сигурна крачка. Мерик отвори вратата, а Каира се приближи още повече, за да я подкрепя. Джанеса беше благодарна за това.

Когато влезе в спалнята си, тя седна тежко на леглото, бремето ѝ я смазваше.

— Добре ли сте, Ваше Величество? Искате ли вода? — попита Каира.

Джанеса поклати глава.

— Просто ми се зави свят.

Каира седна до нея.

— Заради детето ли?

Джанеса се усмихна. Малцина знаеха, че е бременна, и тя беше благодарна за това. От всички тях на Каира се доверяваше най-много — тя беше рискувала живота си, за да я спаси; едва не умря за нея.

— Не, бебето е добре.

Вратата се отвори и тя чу, че Мерик казва на някого да изчака, преди внушителната фигура на Одака да се появи на прага.

— Всичко е наред, Мерик. Моля — кимна Джанеса на Одака да влезе, а Мерик затвори вратата след него.

Каира стана от леглото и веднага се изпъна в стойка мирно. Сега беше ред на Одака да се вгледа загрижено в Джанеса. Тя едва не се засмя. Градът всеки миг щеше да бъде нападнат, а те се тревожеха за едно момиче, на което му се беше завило свят.

Изправи се и рече:

— Добре съм. Азаи Дравос е мъртъв. Вече го няма, няма ги и коварните му магии. Съжалявам само, че не успяхме да получим парите от господаря му.

— Така е — отвърна Одака. — Без тях ще изгубим подкрепата на Свободните легиони.

Джанеса отиде до прозореца и погледна към града, който скоро щеше да бъде сравнен със земята.

— Аз съм виновна. Ако не носех дете, Дравос сигурно нямаше да се опита да се възползва от това. Вероятно щеше да играе по-честно с мен. Това ни струва всичко.

— Не, Ваше Величество — обади се изненадващо Каира. Въпреки че насаме често разговаряха, тя никога не беше дръзвала да изрази мнението си пред други хора, особено пред Одака. — Дравос знаеше какво върши от самото начало.

— Тя е права — каза Одака. — Нищо не можеше да се направи. Или той трябваше да умре, или вие щяхте да бъдете омагьосана.

— Тогава трябва да се примирим със съдбата си — каза Джанеса, все още вгледана в града.

— Не, не трябва. Всеки мъж, всяка жена и всяко дете в Стийлхейвън са готови да защитават стените му. Воините на баща ви ще се върнат скоро. Те ще укрепят редиците ни.

Каквото е останало от тях.

— Благодаря ти, Одака.

Тя искаше да каже, че е сигурна, че ще се сражават доблестно, че с такива смели и предани воини победата е сигурна. Но знаеше, че смелостта няма да е достатъчна, за да удържи онова, което прииждаше от север.

Тридесет и три

Уейлиън никога не беше стъпвал в Търговския квартал и със сигурност не очакваше да види това. Първо, той едва ли можеше да се нарече „квартал“, защото се простираше между Квартала на Короната и река Сторуей. Уейлиън очакваше да види оживление и глъчка, улици, огласявани от звънтене на чукове и жужене на триони, изпълнен с всякакви аромати въздух.

Всъщност улиците бяха почти пусти и смърдяха също толкова зле, колкото и останалата част на града. Той подмина пивоварна и кожарска работилница и смесените миризми почти преобърнаха стомаха му. Един ковач ковеше конски подкови до друг, който правеше медни обръчи за бъчви, и трясъкът на сражаващите се чукове създаваше такава нестройна шумотевица, че той беше принуден да си запуши ушите.

Трудно се ориентираше из тесните улички. Едва когато вече имаше чувството, че е обиколил всяка от тях, откри къщата, която търсеше.

Тя беше тясна и се издигаше между тъкачница и свещарница. За разлика от повечето жилищни сгради в тази част на града, изглеждаше стабилно построена; камъните бяха еднакви, дървото на вратата бе наскоро лакирано, а дръжката на мандалото беше полирана до блясък. На стената до вратата висеше бронзова табелка, на която беше гравирано: Секвеус Кале — писар. Уейлиън едва се сдържа да не размаха юмрук във въздуха от радост и почука три пъти на вратата.

Сякаш след цяла вечност се чу дрънчене на ключове и вратата се отвори със скърцане, ограничавана от дебела верига. Появи се печалното лице на старец. Чертите му бяха провиснали от възрастта, а сивата коса стигаше до брадичката му. На острия му нос имаше очила с дебели стъкла, които правеха очите му огромни.

— Да? — попита мъжът.

— Секвеус Кале? — попита Уейлиън.

— Аз съм, какво ще обичаш?

— Казвам се Уейлиън Грим. Изпращат ме от Кулата на Магистрите. Вашият чирак, Джозая Клум, трябва да дойде по спешност. — Уейлиън извади запечатания с восък свитък, който Гелредида му беше дала.

Секвеус го взе с разкривените си пръсти, когато Уейлиън го промуши през открехната врата, счупи печата с известни усилия и разви свитъка. Уейлиън гледаше как огромните му очи прелитат по редовете. Когато го прочете, старецът вдигна поглед и затръшна вратата в лицето му.

Е, браво на теб, Грим. Явно ставаш все по-добър! Магистра Гелредида ще се гордее с теб.

Въздъхна с облекчение, когато чу веригата да трака от другата страна на вратата и Секвеус отвори отново. Старецът не каза нищо, само се обърна и се затътри по коридора, а Уейлиън го последва.

Къщата миришеше на мухъл и на старо, всяка повърхност като че ли беше покрита с дебел слой прах. Коридорът беше опасан от лавици с книги чак до тавана, всеки рафт бе натъпкан до пръсване с древни подвързани с кожа томове. Секвеус беше натрупал по пода високи купчини жълтеещи свитъци и пергаменти с различни размери.

Уейлиън го последва в съседната стая. Светлина проникваше през четирите прозореца и пронизваше прашния въздух. Четири стабилни маси бяха подредени във формата на квадрат, като острови сред още купчини книги и пергаменти. До всяка маса седеше един от чираците на Секвеус, свел прилежно глава, а перата дращеха с калиграфска прецизност.

Трима от чираците бяха съсухрени и прегърбени. Така потънали в работата си, че приличаха на пародия на старците, в които един ден щяха да се превърнат. Със сигурност рано или късно щяха да заприличат на господаря си. Само един от тях още изглеждаше на истинската си възраст. Беше млад, с едри плещи и широка челюст.

— Джозая? — повика го Секвеус и най-едрият от чираците вдигна очи от пергамента, перото изглеждаше миниатюрно в ръката му. Не отговори, само ги гледаше безизразно. — Това е вестител от Кулата на Магистрите. Ще тръгнеш с него.

Джозая кимна послушно и се приближи. Уейлиън видя колко висок и едър е всъщност. Тази физика беше по-подходяща за тренировъчните плацове на рицарските ордени, където силата му щеше да бъде тренирана и калена, вместо да се хаби в кабинета на един стар учен.

— Здравей — каза му Уейлиън.

Момчето само го изгледа, сякаш му беше задал някаква много сложна загадка.

— Тръгвай, Джозая. Не карай магистрите да те чакат.

Уейлиън се обърна и го поведе към входната врата като крава, която трябва да бъде издоена.

Когато Секвеус затръшна вратата след тях, Уейлиън се обърна към Джозая.

— Няма за какво да се тревожиш — опита той да успокои младежа. — Мисля, че просто им трябват писари. Ще преценят уменията ти. Това е чудесна възможност, откъдето и да го погледнеш. Но съм сигурен, че ако предпочиташ да останеш при мастър Секвеус, те ще те разберат.

Уейлиън обаче не водеше Джозая в Кулата. Гелредида му беше наредила да отведе момчето на друг адрес в града.

Джозая само го погледна с дълбоко поставените си очи. Те вече не бяха така празни, а се взираха зорко и преценяващо. Уейлиън трябваше да признае, че това мъничко го притесни.

Кулата на Магистрите се намираше на североизток от Търговския квартал, а Уейлиън пое на юг. Момчето отначало вървеше кротко, но скоро стана ясно, че няма да го следва безропотно.

— Къде отиваме? — попита Джозая.

— Само малко отклонение — отвърна Уейлиън. — Няма за какво да се тревожиш.

— За втори път го казваш.

— Кое?

— „Няма за какво да се тревожиш“. Каза го вече два пъти. Което ме кара да мисля, че има за какво да се тревожа.

— Е…

— Какво става? — надигна глас Джозая. Той ставаше все по-заплашителен. Уейлиън ясно съзнаваше разликата в размерите им — Джозая лесно щеше да го повали на земята.

— Просто ще се отбия на едно място. Няма да продължи дълго.

Джозая се втренчи в него, сякаш търсеше някакви признаци за измама по лицето му. Уейлиън не можеше да стори друго, освен да отвърне на погледа му, докато едрото момче накрая се успокои.

— Добре тогава — каза той. — Да вървим.

Продължиха до северния край на Доковете. Морският въздух тук беше мразовит, студен вятър вълнуваше Мидралско море и свистеше из уличките на квартала. Уейлиън погледна крадешком листчето в ръката си, за да види пак адреса. Надяваше се, че ще го открие по-лесно от първия. Ако твърде много се замотаеше, щеше да проличи, че няма никаква представа къде отива.

За щастие, улиците на Доковете не бяха така заплетени като тези в Търговския квартал и Уейлиън скоро откри малката къща. Бръкна в джоба си за ключа и влязоха.

Въздухът вътре беше спарен, паяжините, които висяха от мебелите, приличаха на плътна дантела и бе очевидно, че от доста време никой не е влизал тук. Гелредида му беше казала да доведе Джозая и да я чакат, но колко дълго щеше да е това чакане? Как щеше да принуди този гигант да остане против волята си?

— Просто седни — каза му Уейлиън и избърса с ръка праха от един стол. — Няма да отнеме много време.

Изпита облекчение, когато Джозая седна, но после се запита какво да стори сега.

Вероятно трябва да започнеш някакъв очарователен разговор, Грими. Нали се сещаш — като разговорите, които вкарват дамите в леглото и свалят птичките от дърветата.

— Е, значи си писар? — каза той, защото не се сети какво друго да каже. — Сигурно е интересна работа.

— Не особено — отвърна Джозая и огледа стаята с отвращение. Уейлиън го разбираше — това място не можеше да се нарече дори дупка. — Всъщност е много скучно.

— Но старият мастър Секвеус изглежда мил човек.

— Той е заядлив, дърт глупак и колкото по-скоро пукне, толкова по-добре.

— Но сигурно е по-добре да работиш като писар, отколкото да правиш стрели за някакъв робовладелец — Уейлиън усещаше пробождане на жал, винаги когато си спомнеше за безпомощните сирачета в онази съборетина в Северната порта.

— Сигурно. Но не съвсем.

Уейлиън беше озадачен. Джозая очевидно не го беше грижа за Секвеус, нито осъзнаваше какъв късметлия е, че се е отървал от сиропиталището на Флетчър.

Озърна се към вратата, искаше му се Гелредида да се появи. Времето течеше много бавно и положението ставаше все по-смущаващо. С всеки изминал миг Джозая като че ли шаваше все повече на мястото си и се изнервяше.

— Виж какво — рече той и стана от стола си. — Няма да вися тук цял ден — в малката стаичка изглеждаше огромен.

— Но… няма да отнеме много време — отвърна Уейлиън, страхът му от провал пред Гелредида все още надмогваше страха му от Джозая.

— Това не е моя грижа. Предай почитанията ми на магистрите.

Тръгна към вратата, но Уейлиън се изпречи на пътя му. Опитът му да спре огромното момче беше комичен и той го знаеше.

— Може да си поговорим още малко — отчаяно искаше да го забави. — Какво беше да живееш в онзи приют? Сигурно ти е било трудно.

Джозая сбърчи чело.

— Беше точно толкова гадно, колкото си мислиш, но повече ме притеснява откъде знаеш, че съм бил там? Кой ти каза, че съм от сиропиталище? Кой ти каза, че съм бил едно от момчетата на Флетчър? Ако просто търсиш нови писари, откъде знаеш за миналото ми? И защо толкова се интересуваш от мен?

Отлични въпроси, Джозая. Ще ми се да можех да им отговоря.

— Ами… аз…

— Махай се от пътя ми.

Джозая изглеждаше твърдо решен. Уейлиън щеше да се провали отново.

— Не, не можеш да си тръгнеш все още — опита да събере мощта и авторитета на бъдещ магистър, но звучеше като сприхаво дете. — Трябва да изчакаме един човек. Тогава ще получиш отговори на всичките си въпроси.

— Майната ти — отвърна Джозая и посегна покрай него към дръжката на вратата.

Без да се замисли, Уейлиън стисна китката му. Тя беше дебела и едва успя да я обгърне с пръсти, но това не му се стори много важно, защото Джозая се извърна гневно към него.

Една ръка се стрелна напред, стисна Уейлиън за гърлото и го блъсна във вратата.

— Опитай се да ме спреш тогава? — изръмжа Джозая. — Е, какво ще направиш?

Уейлиън искаше да бъде едновременно непокорен и помирителен. За нещастие и двете не му се получиха заради ръката, която стискаше гърлото му.

В него се разгаряха гняв и унижение и за миг той си помисли, че ще може да демонстрира някаква мощ — мощта, която бе изпитал в Параклиса на Таласъмите и когато Ниро и Ференц дойдоха в стаята му да го заплашват.

Преди това да се случи обаче, Джозая го избута от пътя си, той се стовари тежко на пода и си удари главата в стената. Тогава гневът се устреми към повърхността. Не магически, не подклаждан от сили, а най-обикновен, студен гняв.

— Казах не! — изкрещя той, когато Джозая стисна дръжката на вратата. Със сила, която изненада и него самия, Уейлиън стана и се хвърли през стаята. Вкопчи се във врата на Джозая и увисна там, като краката му се полюшваха, докато здравенякът опитваше да се освободи.

Уейлиън продължи да виси на врата на Джозая, който се запрепъва през стаята и гъргореше задавено. Големите му ръце опитваха да откопчат Уейлиън, но без полза. Джозая нямаше да избяга оттук, Уейлиън нямаше отново да разочарова господарката си.

Джозая се препъна и се стовари върху един счупен стол, който се разпадна съвсем под тежестта му. Въздухът от гърдите на Уейлиън излетя и той беше принуден да отпусне хватката си. Размаха ръце в напразен опит да сграбчи ризата на Джозая, но той вече се беше претърколил и се изправяше. После се наведе и Уейлиън се втренчи в страховитите му очи.

— Ще те убия — изрева Джозая.

Ръката на Уейлиън задрапа зад него, докато не напипа нещо твърдо. Когато Джозая връхлетя, той се изправи и стовари нещото, което се оказа крак на стол, върху главата му. Джозая се строполи като пронизан от стрела.

Кракът на стола странно натежа в ръката на Уейлиън и той можеше само да стои и да се взира в тялото пред него.

По дяволите, какво направи? Ти взе, че го уби. Гелредида ще те одере жив.

Пусна крака на стола и бързо клекна до Джозая. Главата на момчето кървеше и то беше изгаснало като духната свещ. Уейлиън се приближи още повече и щом усети дъха на Джозая по лицето си, го заля облекчение.

Още преди да започне да умува как ще се отърве от наказанието, вратата на малката къща се отвори.

Гелредида влезе и затвори небрежно вратата след себе си. Огледа клекналия до тялото на Джозая Клум Уейлиън и попита:

— Какво става тук?

— Ъ… аз… не е каквото изглежда.

— Нима? — Тя изви едната си бяла вежда. — Защото на мен ми изглежда, че си убил момчето, което те изпратих да ми доведеш.

— Не е мъртъв, магистра. Само…

— Подремва?

— Опита да си тръгне. Сбихме се и аз… го ударих с крака на един стол.

— Много находчиво, Уейлиън.

— Не исках. Просто…

— Няма значение — тя извади въже от робата си. — Спестил си ми труда. Вържи го и го свали в избата — хвърли въжето на Уейлиън. — Запуши му и устата. Не искам да се разкрещи долу, когато си тръгнем.

Уейлиън се втренчи в нея, после във въжето.

— Искате да кажете, че ще го държим като затворник тук?

Гелредида се усмихна.

— Не възнамерявах да го моля. По всичко личи, че е инатливо магаре. Също като баща си.

— Кой е той…?

— Стига въпроси, Уейлиън. Въжето. Избата. Действай — тя акцентира върху последната дума с плесване на облечените си в ръкавици ръце.

Уейлиън се концентрира върху задачата и върза Джозая възможно най-здраво. Когато отвори вратата на избата и надникна в тъмното, се запита какво ли е сторило момчето, че да заслужи подобна съдба. Но кой беше той, че да пита? Гелредида не изглеждаше в настроение да отговаря на въпроси, макар че бе възприела състоянието на Джозая по-добре от очакването.

Просто прави, каквото ти казват, Грими. Може би е по-добре да не знаеш. Не искаш да се озовеш в избата, нали?

Гелредида го гледаше нетърпеливо, докато той влачеше Джозая към мрака.

Може би щеше да я попита за това по-късно.

Може би просто щеше да си държи устата затворена.

Тридесет и четири

Когато стигна до края на улица Слип, Раг не можа да се ориентира дали е пропуснала мястото, или не — мръсните улици, порутените къщи, момичетата, които подвикваха на клиенти. Беше странно. Лицата, гледките, звуците бяха същите, но сега ѝ се струваха някак различни. Или може би те си бяха същите, а тя се бе променила.

Вече не принадлежиш тук. Изобщо не биваше да идваш. Никога не поглеждай назад — това носи само болка. Защо просто не се върнеш при Гилдията? Тя е твоето семейство сега. Там ти е мястото. Но Раг не се обърна. Как би могла?

Продължи да върви по улицата с преметната на рамо торба, газеше в калта, сякаш никога не беше напускала това място. Когато видя „Бика“, усети тежест в стомаха си. Забави крачка, спря и се вгледа в покрива.

Ами ако са я намразили, защото си тръгна? Ами ако са ѝ изхвърлили нещата и са плюли на нея, защото ги изостави?

Ами ако не са го направили?

Имаше само един начин да разбере, не беше изминала целия този път, за да се поразходи. Стисна по-здраво торбата, прекоси улицата и тръгна по паянтовите стъпала, които проскърцваха, сякаш щяха да се разпаднат под краката ѝ. Беше го правила хиляди пъти, но никога не беше изпитвала такъв страх.

Когато стигна до ръба на покрива, имаше чувството, че те ще я чакат със скръстени на гърдите ръце и изпълнени с омраза очи. Но въпреки шума, който беше вдигнала по пътя си нагоре, никой не я чакаше. Само малката колибка от летви стоеше на плоския покрив.

Раг тръгна натам, без да се опитва да заглуши стъпките си. Когато се приближи, чу гласове, разговаряха бързо и тихо.

— Адски застудява — каза единият.

— Знам, че застудява, но нищо не можем да направим — отвърна друг.

— Трябва да поддържаме огъня.

— Ти го поддържай.

Раг познаваше тези гласове, но в тях имаше нещо различно. Вече не бяха безгрижни като преди. Това вече не беше добродушна препирня, звучеше почти като свада.

Тя надникна вътре. Вечно усмихнатото лице на Чирпи беше мрачно, докато се взираше в пепелта на угасналия огън. Малкият Тиджи беше пораснал; но бе още по-слаб и в лицето му имаше нещо хищно, сякаш беше видял твърде много лоши неща. Но най-много я притесни Мигс, който се беше свил на пода, а дългата му коса беше сплъстена по главата.

— Какво става тук, келеши такива? — попита тя. Очакваше да се обърнат и да започнат да се смеят или викат… или да направят нещо.

Момчетата дори не потрепнаха, само я изгледаха безизразно. Тя можеше да е всеки — можеше да е някой от Зелените куртки, дошъл да ги измъкне от колибата, — но на тях очевидно не им пукаше.

Раг се промъкна в малката колиба и седна на импровизираната пейка. Опита да се усмихне, но не можеше да откъсне очи от Мигс, който лежеше на пода.

— Какво му има? — попита тя и посегна да докосне лепкавата кожа на бузата му.

— Да не би да те интересува? — отвърна Тиджи.

Чирпи го сръчка.

— Има някаква треска. Не знаем какво да направим. Нямаме пари за лекар.

— И просто го оставихте да лежи тук — без одеяло?

— Нямаме одеяло. Какво да направим? — попита Чирпи.

— Ами Фендер? Къде е той?

Момчетата свиха рамене.

— Не сме го виждали от седмици — каза Тиджи.

Раг остави торбата си на пейката и клекна до Мигс.

— Добре ли си, малки приятелю? Как се чувстваш?

Той я погледна и се опита да се усмихне, но лицето му се разкриви от кашлица.

— Какво има в торбата? — попита Тиджи, докато Раг попиваше лепкавото чело на Мигс.

— Погледни — каза тя.

Докато тя се чудеше какво да стори за Мигс, другите двама започнаха да ровят из торбата ѝ и намериха изстиналия пай и хляба, които беше донесла. Имаше и малка бутилка с ейл, но момчетата се нахвърлиха на храната и не я забелязаха.

— Разделете я поравно — каза тя и бръкна в джоба на ризата си. Напипа една златна монета — единствената, която ѝ беше останала, — и за миг се запита дали сега е моментът да я използва.

За какво ще я пазиш? Няма да си купиш натруфени дрешки, нали? Мигс има нужда от помощ. Направи каквото трябва.

Тя се обърна и видя, че Чирпи и Тиджи вече са натъпкали устите си с храна. Понечи да им се скара заради лакомията, но и сама беше гладувала достатъчно, за да знае много добре как гладът те кара да забравиш всякакви маниери. Не че тези двамата имаха някакви маниери.

— Сега ме чуйте добре — каза тя. — Мигс има нужда от лекарство и вие ще му го донесете. Разбрахте ли? — Преди да успеят да възразят, тя показа златната монета и двамата се втренчиха в нея, сякаш видяха всичкото злато в хазната на кралица Джанеса. — Това ще стигне. Не се оставяйте аптекарят да ви измами. Просто му кажете, че Мигс има треска и сте готови да платите за всичко, което ще го излекува.

Чирпи кимна, но Тиджи още се взираше в златната монета. Раг реши, че ще е най-добре да остави Чирпи да се заеме с това, и я подхвърли на него. Той я сграбчи във въздуха и веднага я скри в ръкава си.

— Значи не се връщаш завинаги? — попита Тиджи.

— Не — каза тя и при тези думи я прободе неочаквано съжаление.

— Тръгна си, без да кажеш и дума. Дори не се сбогува.

— Знам — каза Раг. — Но трябваше да свърша някои неща. Неща, за които трябваше да се погрижа сама. Мислех си, че Фендер ще се грижи за вас, но явно ме е излъгал. — И не му е за първи път.

— И сами можем да се грижим за себе си — заяви Чирпи.

Раг огледа малката колиба, която изглеждаше още по-прогнила от преди.

— Да, явно.

После просто седяха и мълчаха, нямаше какво повече да кажат. Момчетата продължиха да ядат — ометоха повечето от пая и хляба. Раг се зарадва, че не се наложи да им напомня да оставят и на Мигс. Когато приключиха, тя се изправи, кимна на всеки и излезе от колибата.

— Ще се върнеш ли? — попита Чирпи, когато тя тръгна по покрива към стълбите.

Е, ще се върнеш ли? Ще се върнеш ли да видиш как е Мигс? Идва тежка зима и още по-тежка ще стане, ако хуртите нахлуят в града. Ще дойдеш ли да видиш как са, или ще се грижиш само за себе си?

— Да, ще се върна — каза тя, без да поглежда през рамо. Не искаше Чирпи да види лъжата, изписана на лицето ѝ.

Как би могла да обещае, че ще се върне? Тя вече имаше достатъчно проблеми. По дяволите, можеше дори да не изкара до утре.

Може би трябваше да му кажеш истината. Може би трябваше да им кажеш, че няма да те видят пак. Че си дошла само от чувство за вина и не ти е олекнало особено.

Но тя не можеше да го направи. Тя беше страхливка и го знаеше. Мислеше само за себе си. С години се беше грижила за тези момчета и докъде я докара това — да крещи за помощ на някакъв покрив, докато кръвта на едно от тях изтичаше от раната в гърлото му.

По-добре бяха без нея. По-добре да се грижат само за себе си, отколкото да се забъркват с Раг и нейния лош късмет. Защото си беше точно така — той я преследваше където и да иде, беше се просмукал в нея.

Кого се опитваш да заблудиш? Не се преструвай, че ги защитаваш. Ти бягаш, също като преди.

Спря в края на улица Слип и се озърна назад. Нямаше да съжали, ако никога не видеше пак това място. Но пък онова, което я очакваше, където и да било, сигурно нямаше да е много по-хубаво.

Докато вървеше по улиците към Северната порта, Раг усещаше все по-голяма тежест в стомаха си. Да, онази улица събуди демоните на вината, но някъде напред имаше кръчма, в която я чакаха много по-големи неприятности. Със сигурност.

Тя беше освободила Нобул. Какво ли щеше да получи в отплата? Дали Фридрик знаеше, че тя го е освободила? Дали щеше да я чака с нещо остро и ужасно в ръка?

Има само един начин да разбереш.

Мисълта за бягство прекоси ума ѝ, макар и само за миг. Тя се беше научила да оцелява в този град и не умееше нищо друго. Как щеше да живее извън стените му? Да си намери работа в някое затънтено селце? Да обработва земята?

Раг земеделката? Моля ви се.

Когато стигна до кръчмата на Фридрик, от нея не се чуваше нищо. Улицата беше тъмна — никой фенерджия не би припарил в този край на Стийлхейвън. Тя спря пред вратата.

Последен шанс, Раг. Няма да има друг.

Завъртя дръжката и влезе.

Нямаше представа какво е очаквала. Гняв? Със сигурност. Суматоха? Вероятно. Касапница? Да… но не и това.

Мястото беше напълно потрошено. Навсякъде лежаха трупове, повечето голи. Момчетата усилено се опитваха да разчистят. Ярик и Есен изнасяха едно тяло от ъгъла, където имаше цяла купчина мъртъвци. Дори Харкас помагаше, бършеше кръвта от една маса с мръсен парцал. Шърл, който изглеждаше много зле, стоеше встрани, за да не им се пречка, но не смееше да си тръгне.

Раг погледна към сянката, която стоеше пред огъня. Виждаше само гърба му, докато той се взираше в гаснещата жарава.

Най-много от всичко искаше да избяга. Трябваше да го направи, трябваше да избяга, а не да влиза тук, но вече беше късно. Тя ли беше виновна за всичко това? Тя ли беше виновна за смъртта на всички тези хора — защото освободи Нобул?

Той я беше предупредил: каза ѝ, че ако се мотае наоколо, ще свърши като тях. И тя му повярва… донякъде. Но не беше очаквала подобно нещо. Как би могла? Със сигурност не беше виновна тя, нали?

Бавно тръгна през кръчмата към Фридрик. Не каза нищо, просто застана до него. Знаеше, че не бива да го прекъсва, когато е умислен. Шърл и синините му показваха красноречиво, че не бива да ядосваш Фридрик. Но тя вероятно вече го беше вбесила достатъчно. Сега въпросът беше само един — ще успее ли да се измъкне с лъжи?

— Къде беше, по дяволите? — попита Фридрик, без да откъсва очи от огъня. Раг не можа да разбере дали е разгневен, в тона му нямаше нито радост, нито заплаха.

— Аз… избягах — отвърна тя, не знаеше какво друго да каже. — Когато това започна, аз избягах в нощта и ме беше страх да се върна. — Ако му пробутваше полуистини, може би той нямаше да надуши лъжата. Вече беше доказала, че не я бива много в лъжите, когато онази жена Каира я хвана в казармите. Нямаше смисъл да рискува сега.

— Момчетата казаха, че ти си ги накарала да си тръгнат. Ти си решила мястото да остане без охрана. Аз отвърнах, че не може да е вярно, че не си толкова глупава.

— Да, аз го казах, но не мислех, че…

— Не си мислила? — Фридрик се обърна и тя видя, че лицето му е печално, сякаш е бил на погребение. Или на няколко погребения. — Да не очакваш да ти повярвам? Ще повярвам, ако ми го кажат Шърл, Есен или Ярик, но не и на теб. Ти винаги мислиш, Раг. Винаги мислиш един ход напред — затова те харесвам. Затова те държа тук.

— Исках да кажа… не мислех, че има някаква опасност.

Той се втренчи в нея, очите му я прогаряха дълбоко, сякаш можеха да проникнат през лъжите.

— Явно е имало шибана опасност, защото тук прилича на касапница. Мръвките са пръснати навсякъде. Клъц, клъц, клъц.

И направи няколко отсечени движения с длан, за да илюстрира думите си. Раг преглътна.

— Всичко стана много бързо. Трябваше да се спасявам. Нямаше какво да сторя.

— Бързо станало? Да, сигурен съм. Нашият Нобул Джакс е смъртоносен човек, но се питам как е успял да се освободи. Да знаеш нещо по този въпрос?

Раг мислеше трескаво. Какво можеше да каже? Какво си мислеше Фридрик, че тя знае.

— Онзи беззъбият — рече тя. — Той го дразнеше в избата. Казах му да го остави на мира, но той продължи. Може да е изпуснал ключовете.

— Нима? — попита Фридрик, изглеждаше искрено заинтригуван. — Много умно от твоя страна да измислиш това, макар никога да не съм ти споменавал, че ключовете бяха у него. Как разбра?

Защо не си затваряш проклетата уста, Раг?

— Просто предположих. Как ще е станало иначе?

Фридрик се взираше в нея. По всичко личеше, че знае. По всичко личеше, че просто ѝ гледа сеира.

— Къде е той? — попита Фридрик накрая.

— Кой?

— Нобул Джакс. Мъжът от шибаната изба — вече говореше през зъби; беше го виждала такъв десетки пъти — точно преди да забие нещо в някого и онзи да започне да крещи, а той да се прави, че не го чува.

— Не знам. Просто избягах — усещаше как очите ѝ се пълнят със сълзи. Зад нея момчетата бяха спрели да чистят и ги наблюдаваха. Раг знаеше, че няма да получи помощ от тях.

— Къде избяга? В неговата къща ли? Той сигурно е доста зле, Раг. Погрижи ли се за раните му, преди да се върнеш тук? Къде е той, мамка му?

— Не зная, кълна се.

Фридрик я стисна над лактите. Пръстите му се забиха дълбоко в плътта ѝ и тя почти извика от болка. Почти.

— Нямаше те цяла нощ и цял ден. Къде беше? Кажи ми или…

— Ходих да търся Мерик! — извика тя. — Онзи Мерик Райдър. Нали ти ми нареди?

Челото на Фридрик внезапно се отпусна.

— Какво?

— Избягах и не знаех какво да направя. Знаех, че ще се ядосаш, затова отидох да намеря онзи Мерик. Ще се срещна с него по-късно.

Фридрик я пусна и се усмихна.

— Защо не каза още в началото? — тя се взираше в него, в усмихнатото му лице и се питаше що за откачено копеле може да се променя толкова бързо.

— Е? Какво чакаш? — каза той. — Води ме.

Тридесет и пет

Каира чакаше в мрака. Леофрик и Осуил бяха на пост в двата края на улицата, стояха в сенките, плътно увити в наметалата. Без броните всички приличаха на бездомниците, които се свиваха по улицата, за да се спасят от студа. Рискуваха, като излизаха без броните си, но не искаха да изплашат плячката си. На Каира ѝ се искаше да беше довела още хора, но вероятно щяха да събудят подозрение. Освен това беше сигурна, че тримата спокойно могат да се справят с цяла банда здравеняци от Северната порта.

Дори не беше убедена, че ще се наложи. Имаше голяма вероятност всичко да се окаже напразно и онова момиче да не се появи. Каира нямаше да се учуди, ако не я видеше никога вече.

Беше се доверила на момичето — какво друго можеше да стори? — но не забравяше, че Раг е улично хлапе. В дните, след като я пусна да си тръгне от казармата, Каира почти беше изгубила надежда, че ще я види отново. Затова се изненада, когато тя се появи посред нощ, задъхана и изплашена. Каза, че моментът е подходящ и ще изпълни своята част от сделката, като в замяна иска само ейл, хляб и може би пай. Каира се погрижи да ѝ достави желаното. Очакваше момичето да започна да се тъпче веднага, но тя прибра храната в една торба. Преди да си тръгне, уговориха тази среща — в една задънена уличка в Северната порта.

Докато чакаше едно улично хлапе да спази обещанието ти, Каира се чувстваше все по-глупаво. Лесно се доверяваше, вероятно твърде лесно, както по всичко личеше. Като щитоноска беше вярвала безрезервно в Храма на Есента, в майката игуменка и в екзархата. След това разбра, че вярата ѝ е предадена и че Храмовете на Арлор и техният Върховен абат са не по-малко покварени от всяка друга институция. Тя с години беше служила като инструмент в ръцете им, подчиняваше се на всяка заповед, без да се замисли, дори когато не го чувстваше редно.

Сега, докато чакаше в студа, ѝ се струваше, че сляпото ѝ доверие отново е било предадено.

Мерик трябваше да е тук — все пак нали той беше примамката им, — но Каира не можеше да търпи присъствието му. В миналото бе рискувала всичко заради него, дори рискува живота си, за да го спаси, и какво получи?

Нищо.

Той още тънеше в самосъжаление и търсеше утеха на дъното на бутилката. Все още мислеше само за себе си. Само че сега беше дори по-зле. След завръщането на баща му той трябваше да преодолее и дълбоко вкорененото си негодувание. Но не се изправи срещу него като истински воин. Криеше се от проблема като страхливец. Тя го беше виждала как се бие и знаеше, че ръката, с която стиска меча, е достатъчно силна. Де да беше и сърцето му такова.

Но да върви по дяволите. Заради неговите лиготии Статон беше мъртъв, а кралица Джанеса беше останала беззащитна пред силите на един магьосник. Вече нямаше да разчита на него.

Чуха се гласове и Каира застана нащрек, когато някой влезе в уличката. Напълно забрави за Мерик, щом ръката ѝ посегна към меча — макар да знаеше, че е безполезно. Китката още я болеше заради раната, нанесена ѝ от Азаи Дравос. Може би щеше да успее да измъкне оръжието от ножницата, но нямаше да може да го върти.

— Още колко има? — чу се глас в далечината.

— Още малко — отговори друг глас. Сърцето на Каира заби по-бързо. Познаваше този глас.

Когато Раг излезе на оскъдната светлина, Каира видя, че води петима мъже, най-различни на ръст. Очите ѝ веднага се отклониха към най-едрия сред тях, идентифицираха най-голямата заплаха.

Щом групата достигна до средата на уличката, Каира излезе на лунната светлина. Раг спря пред нея, но не каза нищо.

— Какво става? — попита един от мъжете, когато спряха зад Раг.

Каира ги преценяваше, изчакваше да разкрият кой е водачът им. В този миг Леофрик изникна зад тях, а Осуил се появи от уличката вдясно. И двамата бяха извадили мечовете си.

Най-едрият от групата погледна към мъжа вдясно от него, не знаеше какво да стори. Мъжът, нисък тип, когото Каира беше преценила като безвреден, пристъпи напред.

— Господа — каза той напълно спокойно, — явно нямате никаква представа кой съм, затова ще ви дам възможност да си тръгнете по живо по здраво. Защото имам важна работа и ще забравя малкото ви прегрешение, само този път.

Докато говореше, мъжете около него посегнаха към оръжията си — ножове, тояги, но никой не носеше меч.

— Знам кой си — каза Каира и свали качулката си.

Досега трима от мъжете се бяха взирали в Осуил и Леофрик. Най-едрият зяпна тъпо Каира.

— Знаеш кой съм? Или си луда, или лъжеш — каза дребният. — Аз съм Фридрик. Като Бастиян и Фридрик? Като Гилдията? Предполагам, че сте обирджии или убийци, затова без съмнение сте чували за мен. И без съмнение осъзнавате, че няма да можете да се скриете, ако не се разкарате от пътя ми веднага.

— Хората ти могат да си вървят — каза Каира. — Само ти ми трябваш.

Тя се взираше в дребосъка, но следеше и здравеняка, който стоеше до него. Дори когато Фридрик му даде знак, дори когато каза: „Харкас, виж им сметката“, тя продължи да се взира в него.

Здравенякът тръгна към нея и силуетът му затули лунната светлина. Когато посегна с огромната си ръка, Каира замахна. Дясната ѝ ръка беше ранена, но лявата още бе достатъчно силна. И една ръка ѝ беше достатъчна.

Преди той да достигне гърлото ѝ, тя сграбчи огромната му длан и я изви в китката. Принуди го да коленичи, той изсумтя и посегна с другата си ръка към нея. Рязко извъртане го накара да изсумти отново и да размисли. Той стисна китката си, която всеки миг щеше да се прекърши.

Останалите хора на Фридрик нападнаха без никакъв финес и умения. Леофрик изтръгна сопата от ръката на единия с ловко завъртане на меча. Осуил отби един нож, удари противника си с дръжката на меча и той се просна по гръб с разбит нос. Остана само един дебелак, който изглежда наскоро беше ял доста бой. Той пусна ножа и вдигна ръце в знак, че се предава.

— Сега какво? — попита Фридрик, повече развеселен, отколкото смутен от лесната победа над хората му. — Всички ни ли ще изколите? — Тази вероятност като че ли никак не го безпокоеше.

— Ти ще дойдеш с мен — каза Каира.

— Така ли?

Леофрик пристъпи напред и плоската страна на меча му влезе в силно съприкосновение с тила на Фридрик. Той падна на колене и ръцете му политнаха към къдравата коса. Каира очакваше да изстене или поне да се моли, но когато той вдигна очи, тя видя, че се усмихва.

— Май ще дойда — каза той и се изкикоти, макар че Каира не виждаше нищо смешно.

Озърна се към хората му. Те изглеждаха жалка сбирщина. За човек като Фридрик, човек, който ръководеше голяма част от престъпния бизнес в този град, те бяха повече от неуместна охрана.

— Вие се махайте или ще умрете. Изборът е ваш — каза тя, все още стискаше китката на здравеняка. Ако някой от тях можеше да създаде проблем, това беше той, затова бе най-добре останалите да изчезнат, преди да му позволи да се изправи.

Без да помислят и за миг за своя водач, тримата мъже хукнаха по улицата. Каира погледна към коленичилия пред нея.

— Ами ти?

Той я изгледа, преценяваше шансовете си, после кимна съвсем леко.

Каира пусна китката му, той бавно се изправи и се извиси над нея. Тя почти очакваше да се нахвърли отгоре ѝ, да жертва живота си, за да даде възможност на господаря си да се спаси, но той тръгна след другарите си към сенките в уличката, без дори да погледне към Фридрик.

Явно крадците не се отличават с лоялност.

— Ще тръгваме ли? — попита Каира.

Фридрик се изправи нестабилно на крака.

— Предполагам.

Леофрик и Осуил го хванаха за ръцете и го поведоха в мрака. Каира ги последва и тогава до нея се появи Раг. Тя беше изчезнала още в началото на сблъсъка и Каира се възхити на способността ѝ да се укрива — сигурно много ѝ помагаше в нейния занаят.

— Няма причина да идваш с нас, Раг. Мисля, че си свърши работата.

— Къде да ида? — попита момичето. — Аз започнах това, поне да видя как ще свърши.

— Ако дойдеш с нас, може да видиш неприятни гледки.

— Мислиш ли, че ще са по-неприятни от гледките, които вече съм виждала?

Каира предположи, че едва ли ще са такива, макар че още не се знаеше колко ще загрубее положението. Зависеше най-вече от Фридрик.

Почти се зазоряваше, когато стигнаха до казармите. Те бяха пусти, докато водеха Фридрик към килиите. Каира можеше да го предаде на Зелените куртки, но вече беше наясно, че не може да им има доверие, не и за толкова важен човек. Ако се разчуеше, че са хванали един от господарите на Гилдията, до края на деня той щеше да избяга или да умре. По-добре беше засега да остане в ръцете ѝ.

Каира нямаше представа защо има килии в казармите на Стражата на Скайхелм. Вероятно по някаква древна традиция тук бяха държали военнопленници и политически затворници. Или те бяха служили за нещо по-зловещо. Каквато и да беше причината, тя беше благодарна за съществуването им.

Фридрик беше настанен на стол с вързани зад гърба ръце, а Леофрик и Осуил застанаха пред вратата. Каира им беше признателна за дискретността. За миг се запита дали да не събуди капитан Гарет. Все пак трябваше да му съобщи що за гост е довела, но тя искаше да остане първо за малко насаме с Фридрик. Преследваше този човек от много време. Не беше успяла да го открие веднъж и по тази причина обърна гръб на Храма на Есента. Искаше да поопознае човека, който беше виновен за голяма част от страданията в този град.

Докато се взираше в него, тя се чудеше какво да каже. Какво би могла да каже? Никога не беше провеждала разпит. Каира Стормфал беше воин, защитник. Тя не беше инквизитор.

— Сега ли ще започнат мъченията? — попита Фридрик.

Каира се обърна и отвори уста, за да му нареди да замълчи, но не намери думи.

Сега ли щяха да започнат мъченията? Сега ли щеше да го удари? Да го пореже? Да сече пръстите му?

Ти не си такава. Никога не си била. Надали тепърва ще станеш.

— Ще ти задам няколко въпроса — отговори тя.

— Въпроси? — Устните му се извика в усмивка. — Каква скука! Не е ли време да извикаш момчетата и забавата да започва?

Какво му имаше на този? Наистина ли се наслаждаваше на мисълта, че ще го измъчват… освен ако не се преструваше на смел.

— Къде се помещава Гилдията? — попита Каира. — Откъде организирате престъпниците в града?

Фридрик се засмя.

— Моля? Това ли успя да измислиш? Не се ли сети някой по-тъп въпрос? Давай по-сериозно, скъпа, и не ми губи времето.

— Ще получа отговор на въпроса си — каза тя, приближи се и се втренчи в него. Така гледаше на бойното поле и този поглед караше воини ветерани да се свиват от страх.

Фридрик само се усмихна.

— И трябва да съм изплашен? От една жена? Това да не е някаква шега? Сигурно някой сериозен човек ще се появи всеки миг, за да ме подложи на разпит, а теб ще изпрати за чай. Така ще стане, нали?

Каира стисна юмруци и зъбите ѝ изскърцаха. Беше разкървавявала хора и за по-малко.

— Къде? Кажи ми или, кълна се във Ворена, ще…

— Какво ще направиш? Ще ми изтръгнеш ноктите? Ще ми извадиш очите? Давай тогава, защото като ти слушам глупостите, момиче, направо ме заболя глава.

Тя го удари силно в корема, без да се замисли. Китката ѝ веднага пламна от болка, когато шевовете се изпънаха. Каира стисна отново зъби, не искаше да показва слабост пред този човек, но нямаше защо да се притеснява. Фридрик се преви и захриптя в опит да си поеме въздух. Когато Каира отстъпи назад обаче, той вдигна глава. Устата му беше разкривена в гримаса, а в широко отворените очи блестеше лудост.

— Ще трябва да се постараеш повече — каза Фридрик, лицето му се зачервяваше с всяка дума. — Много повече.

Каира знаеше, че не би могла да го направи. Този човек беше беззащитен — луд, но беззащитен, — а тя не можеше да измъчва беззащитен човек. Дори човек, който е продавал стотици други в робство, само за да си напълни джоба.

Тя се обърна към вратата, отвори я и чу, че той се смее. Когато я затръшна след себе си, въздъхна дълбоко от облекчение. Като че ли самото му присъствие я тровеше; той беше отрова, чума за нея и за този град. Тя вдигна ръка към челото си и усети, че е покрито със студена пот.

— Добре ли си? — попита Леофрик, който стоеше наблизо.

Каира кимна, после забеляза Раг, която бе клекнала надолу по коридора. Внезапно изпита срам. Това момиче, това дете, беше живяло с Фридрик от седмици, може би дори месеци. Как бе успяло да издържи? Каира се възхити на смелостта ѝ.

Може би е не само смела. Може би е и хитра, щом е оцеляла толкова дълго. Може би знае повече, отколкото казва.

— Раг, стани — рече Каира.

Момичето се подчини и попита:

— Не иска да говори, нали?

Каира поклати глава.

— Не иска. Няма да ми каже нищо. А ти можеш ли да ми кажеш нещо, Раг.

Момичето сви рамене.

— Аз не знам нищо. Аз съм просто неговото любимо животинче. Той не ми казва какво върши, знам само едно от свърталищата му, а това едва ли вече има значение. Ставала съм свидетел само на мъченията. А единствените от гилдията, които съм виждала, идват и си отиват, когато пожелаят. Сега, когато ти залови Фридрик, вероятно няма да видя никой от тях отново.

— Тогава трябва да го накарам да говори — каза Каира, колкото на нея, толкова и на себе си. — Но не мога да го предам на Зелените куртки или на Инквизицията. Гилдията може да има някакви връзки там.

Раг се замисли, после лицето ѝ просветля, сякаш ѝ бе дошла идея, но това изражение скоро си отиде.

— Какво? — попита Каира.

— Ами… мисля, че има един човек, на когото можем да се доверим, но не знам дали ще успее да накара Фридрик да говори. Може просто да го удуши още щом го види. — На лицето ѝ заигра дяволита усмивка. — Фридрик обаче ще се насере от страх.

Тридесет и шест

Всичко го болеше, имаше чувството, че някой го е използвал като изтривалка пред вратата си поне месец. Винаги се беше възстановявал бързо, винаги бе успявал да се отърси от болката, но годините вече му тежаха. Все пак можеше да върви и ако се напънеше — да се бие. Само това имаше значение. Гилдията още го преследваше — особено след забавата му в кръчмата — и скоро щеше да му се наложи да се бие.

Докато вървеше по улиците в ранното утро, той не беше изплашен. Нека дойдат. Нека се опитат да го хванат и да го хвърлят в някоя яма с кучета. Той беше готов. Нямаше да заловят толкова лесно Нобул Джакс за втори път.

Малка част от него искаше да дойдат. Част от него очакваше с нетърпение схватката. Бяха се опитали да го унижат, да го убият, но той им се отплати. Десетина трупа бяха свидетелството за това. Беше вкусил отмъщението, но гладът му не бе задоволен. Ако можеше да си спомни пътя към онази кръчма в Северната порта, вероятно щеше да отиде право там и да убие когото види, но той си беше тръгнал почти в несвяст. Нямаше шанс да я открие, камо ли да я познае.

Това нямаше значение. Още щом докопаше Антон, жалкото копеле щеше да му каже всичко, което знае, и най-важното — къде да намери Фридрик. Тогава ще си разчистят сметките. Дребният мръсник беше отговорен за смъртта на сина му. Той беше наредил убийството, което доведе дотам, че синът му умря на онзи покрив. Ако не беше той и шибаната Гилдия, Маркъс щеше да е жив.

Сега трябваше да се върне при Зелените куртки, при Килгар и да му каже какво се е случило. Вярваше на сержанта; Килгар беше мъж на честта, макар и малко гадняр. Нобул реши, че ще е по-добре някой да му пази гърба, особено след като се захващаше с Гилдията — нямаше защо да се заблуждава. Нобул Джакс умееше да се грижи за себе си, но нямаше смисъл да става небрежен. Ако останалите момчета бяха зад гърба му, по-лесно щеше да открие онези мръсници и да ги очисти.

Когато влезе в двора на казармата на Зелените куртки, момчетата седяха спокойно, сякаш нямаха никакви грижи. Старият Хек разказваше на Билгот, Дъстин и Едрик някаква история. Те го слушаха внимателно; дори дебелият Билгот си държеше устата затворена. Отначало не забелязаха Нобул и той огледа двора за Антон, но дребното копеле не се виждаше никъде. Нобул тръгна към главната сграда и точно тогава оттам излезе Килгар.

Сержантът спря пред него с отворена уста, вероятно готов да го попита къде, по дяволите, е бил през последните няколко дни, но забеляза състоянието на лицето му.

— Какво се е случило с теб, мамка му? — попита Килгар, макар да не изглеждаше особено притеснен.

— Имах сблъсък с едни кучета — каза Нобул, все още не беше в настроение да обяснява. — Къде е Антон?

Килгар сви рамене.

— Щях да те питам същото. Не съм го виждал от дни.

Хек бе спрял да говори и момчетата гледаха към тях.

— Ами вие? — попита ги Нобул. — Виждали ли сте го?

Те само поклатиха глави. Беше очевидно, че Нобул не е в настроение за шеги.

— Добре ли си? — попита го Килгар. — Искаш ли да си починеш?

Нобул поклати глава.

— Достатъчно си починах.

— Добре — отвърна Килгар, — защото имаше посетители. Донесоха ти нещо.

— О, нима?

— Ела да видиш.

Килгар се обърна и го поведе към килиите.

На светлината на факлите в коридорите под казармата Нобул различи две фигури. Едната беше висока жена, която му се стори позната, макар че не се сещаше откъде. Беше широкоплещеста, с горди и силни черти.

Втората фигура обаче позна, въпреки че се криеше в сенките. Тя го погледна с ококорени от страх очи. Това го жегна мъничко. От всичко, което беше сторил в онази кръчма, съжаляваше единствено, че изплаши това малко момиче.

— Добре ли си? — попита я той.

— Да, а ти? — отвърна тя.

— Ще оживея.

Прииска му се да се усмихне, да ѝ благодари, да я прегърне от признателност, но не го направи. Защото Килгар отвори вратата на килията и Нобул внезапно разбра какво го чака там. Не беше момент за благодарности и прегръдки.

Беше време за отмъщение.

Той седеше на стол с вързани зад гърба ръце и торба на главата. Нобул добре помнеше какво е да имаш торба на главата, как стомахът ти се стяга от страх, защото не знаеш къде си, кой те гледа и какво ще се случи с теб.

— Доведоха го по-рано днес — каза Килгар. — Жената е от Стражата. Казва, че…

— Да, сещам се кой е — отвърна Нобул и влезе в килията.

Беше развълнуван, почти радостен. През последните дни бе искал само да докопа този мръсник, а ето че вече беше в ръцете му. Можеше да му се порадва.

Бавно вдигна торбата от главата на Фридрик. Когато го видя, Фридрик като че ли мина през доста емоции — страх, объркване, разпознаване и пак страх. После се усмихна.

— Чудех се дали ще те видя отново.

Нобул просто го гледаше.

— Доколкото знам, той е високо в йерархията на Гилдията — каза Килгар. — Него ли очакваше?

— Да — отвърна Нобул.

— Откъде го познаваш?

— Да кажем, че имах удоволствието да бъда негов гост през последните няколко дни.

— Така е — обади се Фридрик — и беше много забавна компания.

Нобул пристъпи напред със свит юмрук, но преди да реши откъде да започне, Килгар го хвана за ръката.

— Искаме да го разпитаме, не да го убием — рече той. — Жената, Каира, каза, че ти си единственият, на когото може да повери тази задача, макар че, честно казано, не звучеше много убедена в това.

Нобул се обърна към Каира, която гледаше от коридора. Раг стоеше до нея. Предположи, че вероятно момичето ѝ е казало, че той може да свърши работата.

Дали беше права? Можеше ли да накара това копеле да говори, без да го убие? Само времето щеше да покаже.

— Какво очаквате да направя? — попита той. — Аз не съм инквизитор.

— Точно това им казвам и аз — рече Фридрик. — Със сигурност за всички ще е по-добре, ако ме предадете на Инквизицията. Тогава няма да се занимавате повече с мен.

Нобул поклати глава.

— На глупаци ли ти приличаме? Знаем, че си наврял гнусните си лапи във всеки ъгъл на този град. Няма да се изненадам, ако и сенешалът е в джоба ти.

Фридрик само сви рамене.

— Изглежда сме в безизходица.

— Да, така изглежда. — Нобул се обърна към Килгар. — Оставете ме насаме с него.

Сержантът го погледна с колебание.

— Не забравяй, че ни трябва жив. С радост ще го видя мъртъв, но ни трябва информация.

Нобул замълча и Килгар накрая отстъпи, защото нямаше избор. Излезе и затръшна вратата след себе си.

— Най-сетне сами — каза Фридрик. — Трябвам ти жив, така ли? Е, какво ще пробваш? Задушаване? Ще ме смажеш от бой?

— Ти уби сина ми — каза Нобул.

Фридрик като че ли се замисли.

— Ммм, не помня. Не съм много паметлив.

— Един от твоите убийци сбърка и момчето ми попадна под кръстосан огън.

— А, значи злощастен инцидент? Ако ще се почувстваш по-добре, съжалявам. И двамата знаем, че не се притеснявам да убивам, но дори аз не бих се насладил на смъртта на едно дете.

— Не, не се почувствах по-добре. И не мисля, че съжаляваш.

Изражението на Фридрик потъмня.

— Тогава се налага да се примириш, нали?

Нобул сви юмруци. Повече от всичко му се искаше да нямаше кой да го спре, но знаеше, че ако не се опита да накара Фридрик да говори, ще съжалява. Ако успееше да разруши Гилдията или поне хората на върха ѝ, със сигурност щеше да е достатъчно отмъщение. Със сигурност щеше да означава, че Маркъс не е умрял напразно.

— Къде са копелетата, с които работиш? — попита Нобул. — Как да ги намеря?

Фридрик поклати глава, изглеждаше почти разочарован, че Нобул няма да го убие.

— Хайде пак. Знаеш, че няма да ти кажа. Колкото и да си здрав и страшен, не можеш да ме принудиш.

Докато гледаше този садист, който седеше безпомощен пред него, Нобул внезапно осъзна, че няма да измъкне нищо. Не можеш да се издигнеш до главатар на Гилдията, ако не си упорит до лудост. Не можеш да контролираш всички убийци и крадци в града, ако не можеш да контролираш себе си, ако не можеш да носиш на бой, дори когато кожата ти виси на парцали и изтръгват зъбите от устата ти. Колкото и да му се искаше да изпробва тази теория, Нобул беше сигурен, че ще си изгуби времето.

— Тогава да приключваме? — каза той и пристъпи напред.

— Или — обади се Фридрик — можеш да помислиш за бъдещето си.

Нобул спря, погледна го и се зачуди дали просто да не го удуши.

— Продължавай.

— Мога да те направя богат — каза Фридрик. — Мога да ти дам всичко, което пожелаеш. Хуртите идват да разрушат града. Искаш ли имение далеч оттук, пълно с ейл и курви? Мога да го уредя. Трябва само да се свържеш с моите хора и да им кажеш къде съм. Знам, че имахме разногласия в миналото, но аз съм готов да ги забравя. Помисли си, Нобул, мога да ти дам всичко, което пожелаеш.

— Всичко ли?

— Абсолютно всичко — усмихна се Фридрик. — Само кажи какво.

Нобул се наведе и се втренчи в него, после просъска през зъби:

— Върни ми сина.

Фридрик изглеждаше разочарован.

— Явно няма начин да се разбера с теб.

Нобул не отговори, взе торбата и я сложи на главата му, преди да се е изкушил да му размаже физиономията.

Излезе в коридора и поклати глава.

— Няма да ни каже нищо, с никакви заплахи няма да го накарам да говори. Съмнявам се, че някой би могъл.

— Тогава какво ще правим с него? — попита високата жена.

— Ще го задържим тук — отвърна Килгар. — Може да успеем по-късно.

— Не — каза Каира. — Не мога да рискувам да го изгубя. Преследвам го от много време. Има голяма опасност да избяга дори оттук.

— Повярвай ми — каза Килгар. — Никой не знае, че е тук, освен нас четиримата. И аз ще сложа доверен човек да го пази.

Нобул се съгласи.

— Колкото повече го влачиш из града, толкова по-голяма е опасността някой да го забележи. Засега тук е на сигурно място. — Не знаеше дали иска Фридрик да е наблизо, за да е на сигурно място или за да може да го убие. И в двата случая бе по-добре да остане тук.

Каира се обърна към Раг, която само сви рамене.

— Добре тогава — каза Каира, макар и с неохота. — Ако проговори, изпратете вест на Стражата и аз веднага ще дойда. — След това си тръгна заедно с Раг.

В двора Нобул пак се замисли за момичето. Вероятно трябваше да ѝ се извини, да ѝ каже, че не е искал да я плаши, че понякога, когато обезумее, не е много умно да си наблизо. Но беше твърде изморен. Изморен до смърт — сякаш бе изминал сто левги — и не беше в настроение за извинения.

— Добре, момчета — каза Килгар, щом излезе на двора, държеше лист в ръка. — Имаме заповеди. Възлагат ни специална охрана. Вървете да се приготвите и тръгваме. Хек, ти ще останеш тук. За теб имам друга задача. Искам да наглеждаш килиите.

Когато момчетата тръгнаха за снаряжението си, Килгар погледна към Нобул.

— Ти идваш ли?

Какво друго ще правиш, Нобул Джакс? Ще си седиш на задника и ще чакаш някой да ти разтрие гърба?

— Да, идвам.

Тридесет и седем

— Време е — каза тя.

Уейлиън чакаше от цяла вечност господарката му да спре да дращи с перото по пергамента. Пишеше официално писмо или нещо подобно на светлината на свещите.

Тя стана, приглади робата си и прокара облечена в ръкавица ръка по сивата си коса. Ако не я познаваше толкова добре, щеше да реши, че е притеснена.

Последва я през Кулата на Магистрите към Залата на Огнището. Отиваше за трети път там, но не беше по-спокоен. Огромното преддверие още го изпълваше със страхопочитание, а внушителните Рицари на Гарвана бяха също толкова страховити, колкото и първия път, когато дойде тук.

Щом сложиха гривните на ръцете на Гелредида, тя се приближи до него.

— Може да говорим за последно, Уейлиън — каза тя тихо. — Затова помни, че е много важно гласуването да е в наша полза. Аз ще бъда уязвима там, но ти можеш да използваш всички необходими средства, за да ме защитиш.

— Да ви защитя? От какво?

Тя му се усмихна.

— Ще видим. Бъди нащрек. И не се сдържай.

Да не се сдържам? Какво, по дяволите, значи това?

Но преди да успее да попита, огромните врати бяха отворени и разкриха Залата на Огнището.

Гелредида вдигна брадичка и тръгна напред. Уейлиън забърза до нея, като се усмихна плахо на Рицарите на Гарвана. Вътре завари вече познатата гледка: каменни амвони, строги лица. Усещаше се напрежение, а когато вратите се затръшнаха зад него, сърцето му едва не изскочи от гърдите.

Всички бяха тук, строгият Хойлен Краби, старият Кранок Маргил, внушителният Дренан Фолдс, младият Лусен Калвор и сърдечният Ниро Лаиус, макар че Уейлиън вече знаеше, че не е чак толкова сърдечен, колкото изглежда. Но присъствието на Ниро не го притесняваше толкова, колкото шестата личност в Залата на Огнището.

Маршал Ференц стоеше вдясно от амвоните и когато Уейлиън и Гелредида влязоха, той вдигна клюнестия шлем, който стискаше под мишница, и го сложи на главата си. Уейлиън нямаше представа какво символизира това, но беше сигурен, че изобщо не му харесва.

— Виждам, че имаме гост — рече Гелредида, преди някой от архигосподарите да заговори. Тя посочи към Ференц, който стоеше като статуя в края на редицата. — Това е неочаквано нарушение на протокола. Заради моята безопасност ли е тук… или заради вашата?

— Просто обсъждахме някои въпроси относно сигурността с маршал Ференц, преди да дойдете — каза с усмивка Ниро. — Това, за което ще говорим сега, е важно за него и за всички, които се намират в Кулата на Магистрите. Съвсем подходящо е да присъства. Възразяваш ли?

Гелредида сви рамене.

— Разбира се, че не. Колкото повече, толкова по-весело.

Дренан Фолдс шумно се прокашля. Не го свърташе, сякаш седеше на натрошено стъкло.

— Да започваме ли?

— Всички знаем защо сме тук — каза Гелредида. — Помолих ви да помислите отново за намеса при предстоящото нападение. Амон Туга е почти пред портите ни. Аз вярвам, че градът ще падне без помощта на архигосподарите и тези, които им служат. Имахте време да го обсъдите. Какъв е отговорът ви?

Въпреки че изглеждаше притеснена, преди да дойдат тук, сега Уейлиън усети нотка на очакване в гласа ѝ, сякаш знаеше, че изходът от тази среща ще е в нейна полза. Последвалата тишина от амвоните само потвърди това. Архигосподарите мълчаха, никой не искаше да заговори първи.

— Хайде де — каза Гелредида. — Бяхте много словоохотливи преди няколко дни, когато дойдох да моля за помощта ви. Имахте достатъчно време да помислите, какъв е отговорът ви? — Тя ги изгледа поред, като че ли се наслаждаваше на смущението им. — Лусен? Да започнем ли с теб?

Лусен Калвор вдигна внезапно поглед и я изгледа с презрение, но когато осъзна, че всички архигосподари са се обърнали към него в очакване, кимна бавно.

— Мислих много дълго и усилено — каза той. — Явно е, че магистра Гелредида е права. Трябва да помогнем на армиите на Свободните държави. Не може да се вярва на елхарима. Стийлхейвън не трябва да пада.

— Какво? — попита внезапно Ниро, сърдечното изражение беше изчезнало. — Глупости, Калвор. Нали се разбрахме. За доброто на града трябва да останем неутрални. — Озърна се към останалите. — Вие не сте съгласни, нали? Калвор просто се е изплашил. Останалите още сме на едно мнение, нали?

Настъпи мълчание. После Дренан Фолдс вдигна поглед и пое продължително дъх, преди да заговори:

— Аз също премислих позицията си — каза той. Уейлиън видя, че макар да говореше на архигосподарите, той се взираше право в Гелредида. — И реших да подкрепя напълно Короната.

— Не! — извика Ниро. — Не, не се разбрахме така.

— Останалите какво ще кажат? — попита Гелредида, без да обръща внимание на протестите му.

Хойлен Краби и Кранок Маргил се спогледаха в безмълвно съгласие.

Кранок погледна над очилата си и каза:

— Винаги съм се съмнявал доколко мъдро е просто да стоим и да не правим нищо. Един старец не бива да обрича града заради собствения си егоизъм. Ако архигосподарите трябва да се жертват за доброто на Стийлхейвън — така да бъде.

— Съгласен съм — каза Хойлен Краби, сбърчил силно чело. — Времето за размисли свърши. Амон Туга е пред портите и дръзна да ни заплашва. Не бива да допускаме това. Кулата на Магистрите ще застане до защитниците на Свободните държави. Ти получи своята победа, Гелредида. Бъди благодарна за това.

— Не! — изкрещя Ниро и почти изскочи от амвона си. — Вие друго говорехте!

— Успокой се, Ниро — каза Кранок и вдигна съсухрената си ръка.

— Не, няма да се успокоя, дърт козел такъв — отвърна Ниро, слезе от каменния си стол и тръгна към Ференц. — Вие сте заслепени. Вие сте заслепени от тази жена. — Посочи обвинително с пръст Гелредида. — Не знам какво ви е направила, но не може да е достатъчно, за да сте готови да видите тази кула сравнена със земята. Амон Туга ни предложи пощада. Лудост е да не я приемем.

— Решението е взето — каза Дренан Фолдс. — Имаме мнозинство. Така е според правилата, Ниро. Знаеш го.

Той се втренчи в тях, после в Гелредида.

— Предатели! Глупаци, страхливци! Вие обричате всички ни. Няма да стоя и да гледам как пазителите на тази кула, магистрите и чираците са избивани, само защото вие сте страхливци. Време е за нов ред.

— Спри да драматизираш — каза Хойлен Краби, слезе от амвона си и приглади тъмната си роба. Магическите символи, избродирани по нея, се подредиха в спретнати редички. — Решението е взето. Приеми го. А сега, ако няма друго, трябва да се приготвя.

Той се отдалечи от амвона си с величествена походка.

— Има и друго — каза Ниро. — Маршал Ференц, покажи им колко сме сериозни.

Огромният Рицар на Гарвана пристъпи напред, извади иззад гърба си кинжал с черно острие и го заби в корема на Хойлен. Архигосподарят изпъшка, втренчи се изумен в клюнестия шлем и се свлече на пода.

Уейлиън едва не падна, когато пристъпи неволно назад.

В залата се надигна глъчка, Дренан, Кранок и Лусен закрещяха паникьосани. Заради гривните на китките им те бяха беззащитни пред огромния Рицар на Гарвана.

Ференц пристъпи заплашително към амвоните, но Ниро вдигна ръка.

— Не! Първо нея. — Посочи към Гелредида. — От десетилетия искам да я видя мъртва.

Клюнестият шлем се извърна. Уейлиън едва не сграбчи господарката си, готов да ѝ закрещи да бяга, но нещо в непокорната ѝ поза го възпря. Дори когато Рицарят на Гарвана тръгна към нея, тя не отстъпи.

Маршал Ференц се извиси над тях. Уейлиън стоеше паникьосан, страхът се забиваше във вътрешностите му като нажежено желязо. От кинжала в ръката на Ференц по гранитния под капеше кръв. Стъпките на рицаря отекваха страховито.

— Уейлиън — рече Гелредида разговорливо. Той се извърна към нея, а тя се взираше в рицаря. — Вероятно това е отлична възможност да демонстрираш наученото през последните седмици.

Наученото? Какво, например? Как да призовавам мълнии от небесата? Защото съм съвсем сигурен, че не съм присъствал на този урок.

Ференц вече беше на десетина крачки от Гелредида.

— Може да започнеш сега — рече тя със съвсем слаба нотка на напрежение в гласа.

Е, какво ще правиш? Навремето ти се искаше да видиш как изкормват Червената вещица, но се попривърза към тази дъртачка, нали? Тогава по-добре направи нещо!

Ференц вдигна високо кинжала. Гелредида просто стоеше на мястото си, чакаше и мълчеше.

Сега или никога.

Изминалите няколко седмица се изляха в главата му като потоп. Страници от книги пърхаха като врабчови криле; мастилени думи капеха от хиляди пергаменти. Неща, които беше чул, които беше видял, които едва беше разбрал, идваха и си отиваха като мимолетни, неясни спомени, докато накрая в главата му остана една дума.

— Аваггду! — изкрещя той.

Огромният клюнест шлем на главата на Ференц хлътна навътре, сякаш смазан от ръцете на невидим гигант. Кръв шурна от разкривените дупки за очите и пръсна по металната яка на бронята.

Ръката на Ференц увисна до тялото му и кинжалът падна от нея, когато той се катурна настрани и се стовари на гранитния под.

Уейлиън стоеше ококорен, изгубил ума и дума. Притисна ръка до устата си, но не успя да спре фонтана, който се надигна от кипналите му вътрешности. Не знаеше дали е следствие от употребата на магия или от ужасния начин, по който умря Ференц, но и не му пукаше, докато съдържанието на стомаха му шуртеше между пръстите му.

Някой го потупа нежно по гърба, когато той се приведе напред, и започна да бърше сополите и повръщаното от носа и устата си.

— Браво, Уейлиън — каза Гелредида, сякаш току-що беше разрешил трудно уравнение, а не беше смазал главата на човек само с една дума.

Ниро нададе див вик.

Преди някой от архигосподарите да го спре, той се втурна към бронираното тяло на маршала. Уейлиън твърде късно осъзна, че се е устремил към кинжала, който Ференц бе държал. Очите на Ниро бяха ококорени от ярост, а намеренията му бяха съвсем ясни, но Гелредида не можеше да се защити, защото железните гривни я лишаваха от силите ѝ.

Без да обръща внимание на киселата гадост, която се стичаше по брадичката му, Уейлиън се втурна напред. Нямаше време да му мисли, просто се блъсна в Ниро и двамата паднаха на пода. Архигосподарят се биеше като животно и ръмжеше от гняв. Уейлиън отчаяно се вкопчи в китката му и се концентрира върху усилието да му попречи да го наръга с кинжала. Помощта явно закъсняваше, ако изобщо щеше да дойде; архигосподарите само ги гледаха. Дори Гелредида не помръдваше, даже не каза нещо окуражително, докато Уейлиън се сражаваше за живота си.

Ти какво очакваше, Грими? Че ще се втурне да ти помага? Че ще рискува да ѝ разпорят гърлото, когато си има тъп и послушен Уейлиън Грим, който да ѝ върши мръсната работа?

Той стискаше зъби, докато се търкаляше по пода, вкопчен в Ниро. Архигосподарят беше по-възрастен от него, но не изглеждаше по-силен. Докато се бореха, Уейлиън не можеше да откъсне очи от кинжала, който проблясваше окървавен на светлината на факлите.

Защо никой не ми помага? Защо само гледат?

Възмущението му от тази несправедливост започна да кипи в него като казан със супа. Всяко сумтене на Ниро го разгневяваше още повече. Докато се търкаляха, Уейлиън усещаше не само миризмата на потта и дъха на човека, който се опитваше да го убие, но и гнева и безсилието му, че не може да надвие този нахален чирак.

Ниро изкрещя от гняв и успя да се превърти върху него. Кинжалът вече беше между тях, с насочено надолу острие. Ниро се беше ококорил победоносно, когато натисна с цялото си тяло и Уейлиън изпита странно усещане, че вече е преживявал това. Докато се взираше в очите на Ниро, видя нещо в тях, нещо мрачно, нещо страховито.

Сякаш можеше да прочете тайните в тези очи, сякаш те му показваха душата на Ниро и онова, което видя там, беше черно. Този мъж беше предател. Този мъж беше заговорничил срещу Короната, заговорничил с враговете ѝ, заговорничил за разрухата на този град, за да може да пожъне наградата си сред пепелищата му.

Но заговорът не свършваше дотук.

Ниро беше част от по-ужасни кроежи — заговор, който целеше смъртта на… кралицата.

Преди кинжалът да докосне Уейлиън, нещо удари Ниро по главата, той се катурна настрани и Уейлиън остана да лежи по гръб с окървавения кинжал в ръка. Втренчи се в острото като бръснач острие, после в Ниро — който се беше проснал до него.

— Ставай, Уейлиън. Доста изцапа тук.

Той вдигна очи и видя, че до него стои Гелредида. Държеше каменна урна, по която нямаше дори пукнатина след съприкосновението ѝ с главата на архигосподаря.

Уейлиън се изправи и пусна кинжала на пода. След като опасността бе отминала, архигосподарите най-сетне благоволиха да се приближат.

— Той е предател — каза Уейлиън и посочи Ниро.

— Това е повече от ясно — каза Дренан Фолдс.

— Не, искам да кажа, че… той заговорничи за убийството на кралицата.

— Откъде знаеш? — попита обвинително Дренан.

— Аз… видях го…

Архигосподарите се спогледаха. Като че ли бяха по-развълнувани от таланта на Уейлиън в магията, отколкото от факта, че член на техния орден бе убит от свой събрат.

— Нямаме време за това — каза Гелредида. — Ясно е, че Ниро си играеше с нас. Двамата с Ференц са в съюз с Амон Туга. Тепърва ще се разбере колко дълбоко стига това предателство.

— Така е — каза Кранок. — Веднага трябва да бъде предаден на Инквизицията. Те ще стигнат до дъното на този заговор.

Гелредида поклати глава.

— Нямаме време за това, но аз съм готова да разпитам Ниро сама. Сигурна съм, че моите методи ще са по-ефикасни.

Уейлиън изобщо не се съмняваше.

Тридесет и осем

Регулус винаги бе знаел, че на север ще е опасно, че най-вероятно рискува и своя живот, и живота на воините си. Но тогава най-лошото, което можеше да си представи, бе безславната смърт, без да има кой да разказва за кончината му — тиха смърт в далечна земя, където може би никога няма да открие пътя си към звездите.

Беше принуден да признае, че сегашната му участ е много по-лоша.

Те бяха затворени във влажна, подобна на пещера зала, оковани и унизени. Гняв гореше в него и подклаждаше нуждата да разкъса всичко по пътя си, да си върне честта сред море от трупове и кръв. Как само щеше да накара студеноземците да платят за тази обида — как само щяха да страдат…

Знаеше, че подобни мисли са безполезни; загуба на и без това изтичащите му сили. Нямаше какво да стори, освен да чака, докато бъде решена съдбата му. Но не успяваше да потуши огъня в себе си, който настояваше за кръв.

Воините му също изгаряха от жажда за отмъщение, това беше ясно. Те не искаха нищо друго, освен да се присъединят към него, за да унищожат онези, които ги бяха затворили тук. Всеки от тях с радост би дал живота си, за да получи възмездие. Всеки, освен Джанто Шо.

Регулус го виждаше как се взира от сенките, как очите му греят на оскъдната светлина в тъмницата като изпълнени с омраза сини звезди в черна нощ. Макар че мълчеше, той явно мразеше Регулус, задето ги беше довел до това падение, до този безчестен край. Джанто му се беше заклел, беше готов да умре, за да върне дълга си, но сега щеше да умре окован и опозорен. Регулус не можеше да го вини за гнева му.

— Откога сме тук? — попита Аккула, като се взираше към решетките на прозореца високо над тях.

— Има ли значение? — попита Хагама. Регулус беше сигурен, че той би изразил и по-ясно раздразнението си, ако имаше сили за това.

Аккула явно не усети гнева в гласа му.

— Умирам от глад — каза той.

— Всички сме гладни — изръмжа Хагама. — Млъквай.

— Млъквайте и двамата — обади се Леандран. — Трябва да си пазим силите. Скоро ще ни се отвори възможност да избягаме. Ако студеноземците искаха да ни убият, вече щяхме да сме мъртви.

— Да избягаме? — попита Хагама и се наведе към Леандран, като опъна веригата си. — Ние сме оковани. Как ще избягаме? А и никой не знае какво са намислили студеноземците, тази измет. Вероятно сега събират хора, за да ни убият пред ликуваща тълпа.

— Щом мислиш така, значи вече си победен — каза Леандран. — Ще ни се отвори възможност. Само почакай и ще видиш.

— Ти си стар глупак! — изръмжа Хагама и оголи зъби.

— Леандран е прав — каза Регулус и се вгледа в Хагама. — Трябва да сме нащрек. Няма смисъл да се нахвърляме един срещу друг. Скоро ще дойде време за битка.

Надяваше се да е прав. Ако воините му скоро не задоволяха жаждата си за убийство, щяха да се обърнат един срещу друг.

И защо? Защо ще стане така? Защото ти ги докара дотук. Ти ги отведе от родината им на това пълно със слабаци и страхливци място и сега те търпят последствията. Ти ги докара дотук — само ти трябва да бъдем наказан за това.

Ясно усещаше срама. Как само му липсваха равнините на Екуун. Там всичко беше много по-просто — биеш се или умираш. Сбърка ли, като избяга? Трябваше ли да остане и да умре с верните на баща му гортана?

Нямаше полза да съжалява за стореното. Решението беше взето. Той поемаше вината и не се криеше от нищо. Но това не беше голяма утеха за воините му, принудени да споделят съдбата му.

Джанто още го гледаше от тъмното и Регулус се зачуди какво ли му минава през главата. Сигурно го ненавиждаше, вероятно искаше да го убие. Ако успееха да избягат оттук, дали Джанто още щеше да му е предан? Дали още щеше да зачита дълга си?

Гледаха се известно време; без да обръщат внимание на студения вятър, който виеше през прозореца, и влагата, която капеше от тавана. Накрая Джанто сведе очи и се отдръпна в сенките. Малка победа.

Чу се някакъв шум пред килията и затани застанаха нащрек. Изстъргаха резета, ключ се завъртя в ключалката и вратата се отвори. Регулус присви очи от светлината на факлите, когато няколко фигури влязоха в килията.

— Не правете глупости — каза един глас.

Регулус се изправи и хората му го последваха. Когато очите му свикнаха с ярката светлина, той видя, че в килията има поне десетина северняци със зелени куртки. Изглеждаха изплашени, макар че затани бяха оковани за стените.

— Какво? — попита Хагама. — Това ли е нашият шанс?

Регулус видя страха на войниците — бяха извадили оръжията си, но никой не понечваше да нападне. Ако той и воините му искаха да се измъкнат от това живи, трябваше да са много внимателни. Нападнеха ли сега, докато бяха оковани, щяха да ги изколят.

— Не ги нападайте — каза Регулус.

Един от войниците извади дървен кол, в чийто край имаше голям нашийник.

— Не искаме проблеми — повтори пак един от северняците.

Но какви проблеми можеше да създаде Регулус? Той и хората му бяха в ръцете на тези глупаци. Бяха изцяло в тяхна власт. Срамът при тази мисъл го прониза дълбоко, но все пак не се възпротиви, когато сложиха нашийника на врата му. Веригите бяха откачени от стените и трима мъже го изведоха от килията.

Не бяха груби. Не го влачеха и това като че ли беше дори по-лошо. Водеха го като някакво добиче и при мисълта, че го е позволил, той се почувства още по-унизен.

Зад себе си чуваше гласовете на воините си, които получаваха същото отношение. Можеше само да се надява, че ще изпълнят заповедта му. Вероятно щяха, вероятно не. Джанто едва ли щеше да се даде без бой; Регулус не беше сигурен дали иска това. Може би поне един от тях трябваше да окаже някаква съпротива.

Той обаче трябваше да покаже мъдрост. Трябваше да покаже пример, като техен водач.

Докато го водеха по тъмните коридори, той се върна в най-ранните си спомени, във времето, когато аеслантите управляваха Екуун с безмилостен юмрук. Във времето, когато те бяха победили всички племена, изправили се насреща им. Тогава затани бяха роби — роби на зверове.

Регулус беше още дете в онези мрачни времена, но си спомняше какво беше преди Робските въстания. Преди Стоманеният крал да им дари стоманата на студеноземците и да разпали метеж във всяко племе.

Сега Регулус отново беше роб. Пак беше поробен, не от зверове, а от хора. Какво би казал баща му, ако можеше да види какъв срам е донесъл на гортана? Принц на затани покорно води воините си към робство?

Реши да не мисли за това. По-добре да намери решение на участта им, преди някой от хората му да направи нещо, което би осуетило всяка възможност да се измъкнат чрез преговори или схватка.

Коридорът се разшири и Регулус се озова обграден от още студеноземци. Когато приближи края му, една врата се отвори и разкри голяма зала, от която се чуваха високи гласове.

Въведоха го в ярко осветеното помещение и той разбра, че нищо добро не ги чака.

Залата беше огромна и кръгла, редици седалки се издигаха около него и гневни, подигравателни лица се взираха надолу, сякаш това бе някаква арена и предстоеше битка. Все пак подът не беше покрит с окървавен пясък, а с камък и не беше достатъчно широко за схватка.

По каменните плочи под краката му имаше стоманени пръстени и веригите, които се спускаха от китките му, скоро бяха закрепени за тях. Зад него един от войниците, които го бяха довели тук, още стискаше пръта, свързан с нашийника му.

Доведоха и воините му, тълпата се разкрещя неистово. Регулус видя сред тях наемниците от Свещените щитове, Среднощните соколи и Аления отряд — всички се взираха надолу с омраза. Всички бяха изгубили другари в битката със затани. Регулус не ги винеше за гнева им, но не можеше да прости на онези, които ги бяха оковали. Ако имаше спор, той трябваше да се реши с битка, както повелява воинската традиция, а не така.

Един мъж с роба чакаше да се приближат. Вдигна ръце към тълпата и тя неохотно затихна. Той свали качулката си. Беше плешив и имаше татуировка над дясното око, символ, който Регулус не разпознаваше.

Настана напрегната тишина, когато мъжът се втренчи в Регулус напълно безстрастно.

— Обвинени сте в ужасни престъпления — каза той с равен и безучастен глас. — Нахлули сте в нашите земи. Нападнали сте наши села, клали сте наш добитък. — Регулус настръхна при тези несправедливи обвинения. Той и хората му не бяха сторили нищо подобно, макар че можеха да го направят. — А после сте влезли в Стийлхейвън под претекст, че идвате с мир, и сте убили хора, които щяха да защитават този град. — Тълпата около тях закрещя в съгласие, някои настояваха за правосъдие, други направо за екзекуция.

— Какво казват? — попита Хагама.

Регулус не можеше да му отговори. Как да му каже, че ги обвиняват в престъпления, които не бяха извършили? Той ги беше довел тук. Той ги беше подложил на това.

— Инквизицията твърди, че сте изпратени тук като шпиони на елхарима Амон Туга. Че вашата мисия е да саботирате града отвътре и да нанесете възможно най-много поражения, за да отслабите защитите му.

Регулус искаше да нададе яростен рев, но беше окован и не можеше да стори нищо. Вероятно щяха да имат възможност да докажат невинността си. Регулус не беше научил много за обичаите на Безноктестите племена от баща си, но познаваше добре законите им. Те понякога следваха традицията за правосъдие чрез битка, но иначе господар или друг избран благородник защитаваше обвинената страна. Със сигурност щеше да последва някакво обсъждане на тези обвинения. Със сигурност някой щеше да бъде техен арбитър.

— Свидетелствата срещу вас са ясни. Шестима са мъртви, два пъти повече са ранени. Никой съюзник на Свободните държави не би направил това. Само враг, който се преструва на приятел.

— Какво казват? — настоя Хагама, този път по-силно от гласа на закачуления. Обзети от гняв, Аккула и Казул изреваха заедно с него. Регулус беше горд с непокорството им, но то само разгневи още повече тълпата, която се разкрещя, зави като кучета, започна да сипе обиди, които Регулус разбираше много добре.

Мъжът с робата вдигна пак ръце. Хагама, Казул и Аккула замлъкнаха, когато гласовете им прегракнаха от викове.

— Признание — каза той. Тази дума отекна в кръглата зала. — Вие, диваци, ще покажете ли поне малко чест и ще признаете ли престъпленията си?

— Изгорете ги — извика някой.

— Подложете ги на мъчения — изрева друг.

Мъжът с робата пак вдигна ръце, за да ги накара да замлъкнат. После се втренчи право в Регулус.

— Е, звяр, какво ще кажеш? Признаваш ли престъпленията си?

Регулус знаеше, че ако отрича, ще получи само подигравки. Те не се интересуваха от никакво „признание“. Те просто искаха кръв.

— Дойдох да се бия — каза той, силата на гласа му накара зрителите да утихнат. — Да защитавам този град заедно с неговите хора. Да спечеля слава и победа за вашата кралица. Нямам какво да признавам.

— Нямаш какво да признаваш? — попита мъжът с робата. — Тогава няма да искаме нищо от вас. Не ни трябва признание от животни.

Тълпата пак се разкрещя, тропаше с крака, шумът беше почти оглушителен. Това бе лудост. Регулус се опита да овладее гнева си, когато неговите воини изреваха непокорно.

— Сега искаме само присъда — изкрещя мъжът.

Регулус видя, че в една висока галерия се отваря врата и се появи втора закачулена фигура. Остана там сякаш цяла вечност, чакаше шумът да утихне, чакаше виковете на затани да секнат.

Когато най-сетне отново настана тишина, татуираният мъж вдигна глава и попита:

— Ще бъде ли произнесена присъдата?

Закачулената фигура мълчеше, подхранваше тишината. Регулус вече знаеше какъв е отговорът и просто се вгледа непокорно в нея.

— Смърт — изрече закачуленият мъж.

Този път бе ред на тълпата да зареве.

Тридесет и девет

Залата кипеше. Мъже крещяха от гняв. Воините от Екуун ревяха с цяло гърло. Това напомни на Нобул за отдавна отминали дни. Дни на бойното поле, когато беше облян в пот и кръв и опитваше да потуши страха си.

Той държеше веригата на единия затани. Влагаше всичките си сили, но все пак едва я удържаше. Беше толкова изморен и след случилото се с него през последните дни, сигурно щеше да я пусне, но знаеше, че не бива. Това бяха диваци от равнините на Екуун, бивши роби на аеслантите, калени в бойните ями от хората-зверове. Нобул беше доволен, че са оковани.

Зелените извлякоха затани от залата. Сега, след обявяването на присъдата, тя сякаш щеше да се взриви всеки миг. Килгар водеше, крещеше им да побързат и да държат здраво. Достатъчно бе само един от тези убийци да се освободи, за да настане истински ад.

Нобул беше виждал с очите си свирепостта на затани и тяхната смелост в битката при Портата на Бакхаус. Аеслантите бяха изпратили своите роби в първата атака — ударен отряд, за да отслабят авангарда на тевтонците. Те бяха страховити врагове и Нобул нямаше желание да се бие отново с тях. Тогава беше млад и здрав — жаден за кръв и слава. Сега усещаше бремето на годините, докато влачеше разярения воин към килията му, и въпреки целия си опит, не успяваше да обуздае страха.

Навремето, когато беше в разцвета си, той бе много изплашен, щом се изправи пред врага в долината Бакхаус. Сега този страх се завръщаше. Докато виковете отекваха по коридора, Нобул не си спомняше за победата. А как стои до стотици други момчета, някои треперещи, някои плачещи. Стиска чука толкова силно, сякаш никога няма да може да го пусне. Оглежда се, опитва да намери път за бягство, но път няма.

Никакви победи нямаше да изличат тези спомени. Нито хиляди потупвания по гърба, викове от благодарност и черпене в кръчмите. Годините бяха притъпили тези спомени, но ето че той отново се връщаше към онова, пред което някога се беше изправил.

Накрая успяха да вкарат затани в килията и да го оковат отново. Билгот плахо откачи нашийника от врата на воина и се отдръпнаха, докато останалите водеха другите. Бяха шестима, всички страховити. Един беше по-млад, а друг много стар, главата му беше бръсната и черната му плът бе на петна, но въпреки това изглеждаше опасен. Дори най-слабият от тези копелета беше по-силен от всеки от Зелените куртки.

Воините крещяха оглушително, докато ги оковаваха. Нобул стискаше късия си меч, нащрек за опасност, но се размина без схватка.

— Всички вън — извика Килгар.

Момчетата не се помайваха и буквално се скупчиха на вратата.

Нобул отстъпи, докато затани се мятаха на веригите си. Едва се сдържа да не побегне — макар че бяха оковани, те пак изглеждаха страховити. Знаеше, че са опасни врагове, но и горда раса. Въпреки яростта им той усети жалост към тях. Нещо му подсказваше, че това не е редно.

Тръгна да излиза последен от килията и улови погледа на един от воините. Този не крещеше от гняв, само го гледаше напрегнато. Черната му коса се спускаше по раменете, беше най-едрият и най-внушителният сред тях. Той беше говорил на тевтонски, за да възрази срещу обвиненията в залата на инквизицията. Той бе стоял гордо и непокорно, докато другарите му ревяха от ярост.

Нобул видя остър ум в зелените му очи. Озърна се към Килгар, който му направи знак да излиза, но не можеше да помръдне. Преди повече от десетилетие се беше изправил срещу тези воини, беше ги убивал, но сега не усещаше заплаха от този воин. Затани бяха техни врагове, само защото бяха роби на аеслантите. Говореше се, че след като извоювали свободата си, те се обърнали срещу старите си господари и ги победили в свирепа война. Вероятно вече дори не му бяха врагове. Вероятно не заслужаваха подобно бързо правосъдие. Със сигурност Инквизицията беше сбъркала по отношение на тези мъже.

— Съжалявам — каза Нобул, преди да се усети.

След миг воинът отвърна:

— Запази съжалението за себе си, студеноземецо. Нямаме нужда от него.

Когато водачът им заговори, останалите замлъкнаха.

— Хайде — извика Килгар нетърпеливо.

Нобул не помръдваше, макар да осъзнаваше колко дразнещо е това.

— Затвори вратата — каза той на Килгар, като все още се взираше в тъмнокожия воин.

— Ти откачи ли?

— Затвори вратата — повтори Нобул.

Без да продума, Килгар затръшна вратата на килията и я заключи.

Воинът го гледаше, зелените очи бяха неразгадаеми.

— Аз съм Нобул Джакс.

— Регулус от гортана. Принц на Екуун — каза воинът затани.

— Драго ми е, Регулус от гортана. И аз не съжалявам теб, но все пак съжалявам.

— Разбирам, Нобул Джакс. Но твоето съжаление няма да ни освободи от това място.

— Да, сигурно няма. Нищо не мога да направя.

Регулус посърна и Нобул изпита още по-голямо съчувствие към него.

— А дойдохме да се бием за вашата кралица — каза воинът. — Да я прославим. Да убием враговете ѝ. А сега ще ни изколят като добитък.

— Защо го направихте? Защо изминахте целия този път, за да убивате? Сигурно и на юг има достатъчно врагове за убиване.

— Да, в родината ни има достатъчно смърт. Но славата е тук, на север. Искахме да се сражаваме за града на нашия освободител.

— За крал Каел ли говориш? Той е мъртъв. — И някои от нас не бяха особено опечалени.

— Да, казаха ни. Все пак това е още една причина да защитаваме неговите наследници, нали?

Нобул не можеше да не се съгласи. И той щеше да стори същото съвсем скоро.

— Щеше да е хубаво да застана до вас на бойниците — каза той. Беше искрен — би искал шестимата затани да са до него, когато се изправи пред армията на хуртите. — Но явно това няма да се случи.

— Значи и ти си воин, Нобул Джакс? Но, разбира се, виждам го в поведението ти. В много битки ли си се сражавал?

— В достатъчно. Преди много време.

— Бил ли си се с моя народ?

Това го хвана неподготвен. Понечи да отрече, но нямаше смисъл да лъже.

— Да, бих се при Портата. Вие сте велики воини. Надявам се никога да не се изправям отново срещу такива.

Регулус като че ли оцени това.

— Ще ми се да се бях сражавал за свободата ни тогава, но бях още дете. Годините бяха срещу мен.

— Годините са срещу всички ни, по един или друг начин — каза Нобул с усмивка, сякаш просто убиваше времето в разговор със стар ветеран. — Важно е какво ще сториш с тях.

— Боя се, че не използвах моите много мъдро.

— Още не се знае.

— Прав си. Не бива да се живее със съжаления.

— Така е — каза Нобул. Макар че само Арлор знаеше колко съжаления бе събрал той през годините.

Воинът приклекна и облегна гръб на стената. Нобул се озърна към другите затани, те ги гледаха и мълчаха. Единият ги наблюдаваше от мрака, омразата в сините му очи беше очевидна.

Нобул се обърна към Регулус и клекна до него.

— Вие не заслужавате това.

Воинът затани се усмихна.

— Вероятно никой не получава каквото заслужава, Нобул Джакс. Всички сме осъдени от съдбата.

— Да, и трябва просто да правим каквото можем с това, което тя ни подхвърля.

— Така е. Но знай, че не тая омраза към теб.

— От това ми олеква малко — каза Нобул, макар че не беше много сигурен. — Желая ти късмет, Регулус от гортана.

— Късмет и на теб, студеноземецо.

Нобул почука два пъти по вратата на килията. Когато Килгар отвори, той не се сдържа и се обърна отново към окованите зад него воини.

Килгар отново заключи вратата. Нобул очакваше да му се разкрещи, но сержантът не каза нищо и Зелените куртки тръгнаха мълчаливо по коридорите.

В казармите беше неестествено тихо. На лицата на Дъстин и Едрик бе изписан страх, дори Билгот беше спрял да се перчи. Това бе разбираемо. Нобул добре знаеше как затани могат да те сплашат само с поглед, камо ли със страховитите си нокти и зъби. Момчетата бяха късметлии, че никога не се бяха изправяли срещу аесланти.

Нобул ги гледаше как излизат един по един от казармата, без да му кажат и дума. И по-добре, искаше да остане малко сам.

Покрай тревогите за метежи и нашествия дисциплината се беше поразхлабила през последните седмици. Сега Зелените куртки бяха дори по-небрежни, отколкото в деня, когато той постъпи при тях, затова не беше никак трудно да влезе в малката стая, където държаха счетоводните книги. Където беше писалището на човека, който плащаше надниците.

Не след дълго откри каквото търсеше. Лесно намери името и разбра адреса.

Тръгна към Северната порта, но мислеше само за затани и как след всичко, което бяха преживели, техният водач като че ли не таеше омраза.

Можеше ли и Нобул Джакс да прощава така? Можеше ли да понесе толкова тежък удар и просто да приеме съдбата си?

Къщата беше на малка уличка западно от пазара. Нобул не спря пред входната врата, а заобиколи отзад и нагази до глезените в лайна. Нощта се спускаше бързо и той едва виждаше къде върви, но все пак намери задната врата. Заключена. Нобул побутна малкия прозорец до нея и той поддаде леко. Още един натиск и прозорецът се отвори. Изскърца твърде силно, но това не притесняваше Нобул, нямаше от какво да се страхува.

Вътре беше тъмно. Когато очите му свикнаха със слабата светлина на единствената свещ, той видя онзи, когото търсеше. Беше се проснал на една маса, а до него имаше бутилка и преобърната чаша. Близо до ръката му лежеше нож.

Нобул се приближи тихо. Не искаше да събуди момчето, толкова сладко беше заспало. Взе ножа от масата и го заби в касата на вратата.

Антон се събуди със сепване.

— Кой е? — попита той, като се взираше невиждащо и посягаше за оръжието си.

— Мислех, че вече си далече — каза Нобул.

— О, мамка му! — изпъшка Антон. — Мамка му, мамка му, мамка му!

— Какво има? Гилдията да не те изостави? Май те зарязаха, когато нещата загрубяха, а?

— Те те търсят — рече Антон, взираше се в него с широко отворени очи. — Вероятно сега наблюдават къщата. Ще преобърнат целия град след това, което си сторил. Не биваше да идваш.

Нобул сви рамене.

— Ще поема този риск.

Антон трепереше и на Нобул това му хареса.

— Какво ще правиш? Ще ме убиеш ли?

Нобул се взира известно време в него.

Е, ще го убиеш ли? Затова ли дойде? Той ти причини голямо зло.

— Не знам — отвърна той. — Ти как мислиш?

— Мисля, че с мен е свършено.

— Може би това си заслужил.

— Тогава го направи — изкрещя Антон и се изправи.

Дори в мрака Нобул видя сълзите в очите му. Вероятно очакваше смъртта си от дни. И не знаеше какво да стори. Антон беше само едно момче и нямаше представа как да се измъкне от тази каша, освен с бутилка алкохол.

— Прошката е трудно нещо — каза Нобул. — Ако сега те пусна да си идеш, гледай никога да не се върнеш.

— Наистина ли? — попита Антон със съмнение.

Нобул кимна.

— Никога не се връщай.

— Няма. Никога. Никога няма да ме видиш отново.

— Тогава по-добре изчезвай, момче.

Антон се извърна трескаво и се наведе да вземе торбата си от пода.

И ще го пуснеш просто така? Какво ще направиш тогава, когато хуртите дойдат — ще им предложиш прошка? И ще се надяваш да оцелееш поне първия ден?

Докато Антон тъпчеше нещо в торбата си, Нобул усети, че пристъпва към него.

Това е положението. Ти си жесток човек, Нобул Джакс. Градът ще има нужда от жестоки хора. Той трябва да си плати за стореното.

Антон беше с гръб към него, готов да започне новия си живот, далеч от този град и неговата отрова. Далеч от Гилдията и хуртите, и проклетия Нобул Джакс.

И то благодарение на твоята прошка.

Ръцете на Нобул стиснаха гърлото му. Момчето изхриптя задавено, преди притокът на въздух да спре. Съпротивляваше се, но нямаше измъкване.

Трябваше да му се признае, че опита да се бори, впиваше пръсти в юмруците на Нобул. Болката беше приятна и Нобул стискаше зъби, стиска и врата му, само боговете знаят колко дълго, докато Антон не спря да се мята и падна мъртъв на пода.

Нобул го погледна за миг. Все пак го беше убил бързо.

Само толкова милост беше останала в Нобул Джакс.

Четиридесет

Уейлиън още усещаше вкуса на повръщано в гърлото си. Искаше само чаша вода, за да отмие тази гадост, и вероятно да легне малко, докато гаденето отмине, но магистра Гелредида не беше в настроение за почивка.

Отново бяха в подземието на Кулата на Магистрите, пак из преплетените проходи и зали под града, далеч от хорските очи и уши. Причината бе очевидна — Гелредида не искаше никой да чуе виковете.

Ниро Лаиус беше изпънат на един дървен блок със здраво оковани ръце и крака. Беше гол, с лъснала от кръв и пот кожа и целият трепереше от болка и страх. Дървеният блок беше наклонен на четирийсет и пет градуса, за да не се налага магистра Гелредида да се навежда твърде много, докато се занимава с него. Ниро отначало се противеше, крещеше да го освободят, викаше, че е архигосподар и има право на правосъдие. Но протестите му скоро се превърнаха в писъци.

Уейлиън гледаше ужасѐн и притискаше силно устата си длан, докато господарката му внимателно избираше инструментите и продължаваше работата си.

Тя използваше остриетата и куките с голяма прецизност и бързи, професионални движения. В началото дори не питаше Ниро нищо, просто го оставяше да крещи. Уейлиън запушваше ушите си с длани, но след няколко мъчителни минути реши, че ще е по-добре да си запуши устата. Нямаше да повърне пак на пода — щеше да му стане навик.

— Е, Ниро — каза магистрата и отстъпи назад. — Архигосподарю. Пазителю на Гарваните. Върховни прорицателю. Малко небрежно от твоя страна, не мислиш ли? Как така не видя какво ще стане? Явно не владееш добре Изкуството си.

Ниро изскимтя в отговор. Колкото и да ненавиждаше този човек, Уейлиън изпита съжаление към него. Кръвта се стичаше на струйки по краката му към малката вадичка под дървения блок. По тялото му имаше безброй рани, а части от кожата му бяха одрани и закрепени със стоманени щипки.

— Явно маршал Ференц ти е помагал. Участват ли и други Рицари на Гарвана в този заговор?

Ниро измърмори нещо и Гелредида наклони глава, смръщена от раздразнение, че не може да го разбере. Стисна една от покритите с кръв метални щипки и я завъртя.

Уейлиън извърна очи, когато Ниро изпищя.

— Да! — изрева той, кръв и слюнка пръснаха от устата му. — Аз съм Пазител на шибаните Гарвани! Разбира се, че има и други рицари на моя страна. Ще ти кажа кои са. Ще ти кажа всичко. Ще ти кажа всичко.

Гелредида се отдръпна от хвърчащите слюнки.

— Знам, че ще ми кажеш.

После настъпи тишина, която беше дори по-страшна от писъците на Ниро. Уейлиън се зачуди какво ще последва. Какъв ли инструмент ще извади господарката му от торбата си с вълшебства?

Вместо това тя се приближи до Ниро, който опитваше да си поеме дъх.

— Твоите съратници от Кулата могат да почакат, Ниро. Искам да разбера за кого работиш.

— Знаеш за кого работя — извика той отчаяно.

— Кажи го.

— Амон Туга. Аз съм в съюз с Амон Туга.

— Да, Ниро — рече тя с наслада. — Това е повече от очевидно. Защо иначе ще настояваш толкова архигосподарите да не правят нищо, когато врагът обсади града? Но не това име ми трябва.

Ниро се втренчи в нея ококорен, сълзите се спускаха по окървавените му бузи. Гелредида се озърна към инструментите на масата.

— Уейлиън. Ще бъдеш ли така добър да ми подадеш триона.

Той обикновено се подчиняваше безропотно, но сега не можа да се накара. Колкото и да ненавиждаше Ниро, не искаше да помага в мъченията му.

За щастие не се наложи.

— Добре! — изкрещя Ниро. — Има един човек в града. Той служи на Амон Туга.

— Име — настоя Гелредида.

— Нарича се Бащата на убийците.

— Не е достатъчно. Уейлиън, триона.

— Само това знам, заклевам се. — Ниро започна да хлипа и да скимти. Беше жалка гледка и на Уейлиън му домъчня за него. — Ако знаех друго, щях да ти кажа.

— Тогава си помисли по-добре.

Внезапно скимтенето спря и Ниро отвори широко очи.

— Той е известен в подземния свят. Ръководи наемни убийци. Най-смъртоносните в Свободните държави.

— И…

Ниро изскърца със зъби, сякаш отчаяно искаше да задържи истината в устата си.

— Те се опитаха да убият кралицата.

Тя само се втренчи в него, после протегна ръка към Уейлиън.

Триона, Грими, мисля, че иска триона.

— Ще има още един опит — извика Ниро. — Бащата на убийците няма да спре, докато кралицата не умре.

— Ти как му помогна в това, Ниро?

Той поклати трескаво глава, пот, сополи и кръв се разлетяха от мокрите му къдрици.

— Никак. Не съм направил нищо, кълна се.

Тя се втренчи в него, после пак протегна ръка.

— Добре! Добре! Той поиска помощ за някои магии, елхаримски магии. Не ги разбрах напълно. Дадох му пирони от ковчег на вещица и отрова от мантикора, но нищо друго!

Гелредида кимна и отстъпи бавно.

— Знаеш ли, мисля, че ти вярвам, Ниро. — Обърна се и огледа инструментите на масата. — Но разбираш, че трябва да се уверя. — Взе триона.

Когато приближи до него, Ниро пак се разпищя. Този път врещеше по-пискливо, сякаш грачеше птица.

Уейлиън притисна по-плътно длан към устата си, но без полза. Стаята се въртеше около него, ушите му звънтяха от писъците, сякаш ято гневни гарвани кълвяха мозъка му. Обърна се и трескаво задърпа дръжката на вратата, докато най-сетне успя да отвори. Затръшна я зад себе си и се запрепъва по коридора. Виковете спряха и Уейлиън усети как го залива облекчение точно преди да повърне отново.

Не знаеше колко дълго чака в тъмния коридор. От време на време долитаха писъци и стонове и той потрепваше сякаш от болка.

Надявай се на късмета си и се моли на Арлор да не си следващият в списъка ѝ.

Най-сетне вратата се отвори. Уейлиън опита да извърне очи от стаята, но не можа. От Ниро, когото помнеше, не беше останало много. Само обезобразена, вече притихнала в сенките плът.

За щастие Гелредида затвори бързо вратата и спря да попие окървавената си роба с един мръсен парцал. Добре, че се беше облякла в червено, както обикновено — така кръвта не личеше.

— Идвай — рече тя, сякаш досега беше кастрила рози, а не човешки крайници. — Трябва да идем веднага в двореца.

Докато вървяха през лабиринта от проходи, Уейлиън осъзна, че ръцете му треперят. Поне гаденето беше отминало. Сега само трябваше да се справи някак със спомените за ужасните мъчения.

О, и с факта, че размаза главата на един човек само със силата на волята си. Да не забравиш и това. Но едно по едно, нали, Грими?

Той пое дълбоко дъх, когато излязоха навън, което само по себе си беше подвиг, като се имаше предвид колко бързо вървеше Гелредида и колко малко дъх му беше останал, докато я следваше. Изпита облекчение от свежия въздух, който прочисти главата му, и макар че беше изпълнена с въпроси, вече беше в състояние да мисли.

— Господарке, не разбирам.

— Кое не разбираш? — попита тя.

— Последния път, когато помолихме архигосподарите да помогнат на града срещу хуртите, те отказаха. Как промениха решението си толкова бързо?

Гелредида се озърна към него и ако не беше сигурен в противното, той можеше да се закълне, че видя подобие на усмивка на лицето ѝ.

— Това, млади Уейлиън, дължим предимно на теб.

— Моля?

— Не ме карай да повтарям. Знаеш колко ме отегчава това.

— Разбира се, магистра. — Уейлиън се опитваше да я следва, докато тя се провираше през сгъстяващата се тълпа. — Но все пак не разбирам.

— Защо мислиш, че те изпращах на тези задачи? — попита тя.

— А… не знам.

— Милиус, билкарят — какво мислиш за него?

— Ами той здравата ме изплаши.

Гелредида се засмя.

— Да, сигурна съм. Все пак той е най-умелият отровител в града. И трябваше да се уверя, че знае съставките на една много специална отрова. Отрова, която беше използвана неотдавна в Кулата на Магистрите.

— Някой е бил отровен в кулата?

— Стига, Уейлиън. Не може да не си чул слуховете за смъртта на стария архигосподар Гилен? Според теб на кого правех аутопсия в подземията преди няколко дни?

Уейлиън си спомни, че когато пристигна в този град, чу такива слухове сред чираците. Архигосподарят Гилен беше наставник на Лусен Калвор. Калвор беше наследил поста му след внезапната му смърт.

— Да не намеквате, че архигосподарят Калвор е убил Гилен?

Гелредида поклати глава.

— Не, не го намеквам, Уейлиън, твърдя го. Онези глупаци в Залата на Огнището са твърде заслепени от чара и силите на Калвор, за да видят истината, но признаците са налице. Отровата, която е използвал, не оставя следи… почти. Те са видими само за онзи, който знае какво да търси. Само двама души в този град могат да създадат такава отрова. Аз и Милиус. Знаех, че ако идеш при него със списък с точните съставки, това ще го изплаши дотолкова, че ще се опита да те убие.

— Какво ще се опита? — Уейлиън спря насред крачка и се втренчи в господарката си. Тя и преди го беше излагала на опасност, но да си го признае просто така.

Гелредида също спря и го погледна.

— Стига, Уейлиън. Не бъди такова мрънкало. Не беше в истинска опасност. Ако Милиус бе успял да те отрови, със сигурност щях да открия противоотрова, преди да се споминеш.

Със сигурност?

Уейлиън поклати глава.

— Ами другите задачи? И тогава животът ми ли беше в опасност?

— Разбира се, че… не съвсем.

Много успокояващо.

— Кой е Джозая Клум?

Гелредида се озърна наляво-надясно, сякаш да провери дали някой не ги подслушва. Не ѝ пречеше да говори на обществено място, че Лусен Калвор е отровил ментора си, но това явно държеше да запази в тайна.

След като се увери, че никой не ги подслушва, тя се приближи до Уейлиън.

— Джозая Клум е незаконен син на Дренан Фолдс. Ако това се разчуе, ще е много смущаващо за архигосподаря.

— И вие сте го изнудвали? Заплашили сте да разкриете тайната му?

Магистрата го погледна, сякаш това бе най-глупавото нещо, което беше изричал някога — и то на фона на безброй други глупости.

— Разбира се, че не. Заплаших, че ще убия момчето. Е, ще тръгваме ли? — попита тя делово. — Имаме спешна работа.

След това отново се шмугна в тълпата. Уейлиън я следваше и мислеше за онова, което беше сторил. Той беше завел Джозая Клум при магистрата. Това правеше ли го съучастник? Дали Дренан Фолдс щеше да търси отмъщение? Тази вероятност изобщо не му се нравеше.

— Ами другите архигосподари? — попита той, докато търчеше до господарката си. — Как ги убедихте да си променят решението?

— Не съм. Заложих на това, че щом Калвор и Фолдс минат на моя страна, другите ще ги последват. Маргил и нещастно споминалият се Краби не ме разочароваха. Само за Ниро не бях сигурна и щом той показа истинското си лице, знаех, че сме победили.

— Но едва не ни убиха.

Гелредида изви вежда.

— Това не е същото като да са ни убили наистина, нали, Уейлиън?

Предполагаше, че не е.

През остатъка от пътя вървяха в мълчание. Дори когато минаваше през портата на Квартала на Короната, Гелредида не каза нищо. Зелените куртки отстъпиха настрани, сякаш очакваха появата ѝ. При двореца Скайхелм обаче нещата не бяха така прости.

Четирима от Стражата пазеха входа и копията им сияеха на зимното слънце.

— Искам да говоря с кралицата — каза Гелредида.

Един от рицарите погледна надолу към нея, после поклати глава.

— Аз пък искам сто златни монети и поне една нощ да се наспя — отвърна той. — Но тези дни никой не получава каквото иска, стара жено.

Гелредида се втренчи в него.

Уейлиън видя как рицарят отвърна на погледа ѝ иззад големия шлем. Тримата му другари се размърдаха смутено. По някаква причина никой от тях не посмя да каже на тази възрастна дама да се маха.

След сякаш цяла вечност първият отстъпи от пътя им.

— Добре тогава — рече той с леко писклив глас. — Влизайте.

Четиридесет и едно

Новините от бойното поле ставаха все по-лоши. Все повече жертви, все по-голяма нужда от подкрепления и провизии, с каквито те просто не разполагаха, още опожарени села, още изнасилени и избити хора. От Дрелдун до портите на Стийлхейвън се беше проточила диря от гробове и въпреки това жертвите на войниците на Свободните държави явно щяха да бъдат напразни.

Джанеса беше опустошена. Всеки убит, всеки гладуващ или умрял от студ или от болест тежеше на нейната съвест, защото тя не бе успяла да се договори с Лигата на Банкерите. И тя знаеше, че с всеки изминал ден шансовете ѝ да осигури оцеляването на града се изплъзват между пръстите ѝ.

Разбира се, течеше подготовка. Гарет и Одака бяха сторили много, военният им опит беше безценен в защитата на града. Опитаха се да съберат бойци сред бежанците, но като че ли намираха само немощни старци и готови да се бият, но неопитни момчета. Одака ѝ бе казал, че вероятно точно те ще умрат първи, когато хуртите обсадят града. Джанеса искаше да нареди тези мъже да се върнат при семействата си, но как би могла? Градът се нуждаеше от всички възможни защитници.

Стръв, така ги наричаше маршал Фарен. Джанеса не можеше да се накара да мисли за тях така. Можеше да мисли за тях само като за старци и за момчета, които щяха да умрат. Щяха да умрат, защото тя не бе успяла да сключи сделка с Азаи Дравос и да спаси града си.

Но нямаше смисъл от съжаления. Трябваше да продължи напред. Това би сторил баща ѝ. Всъщност крал Каел щеше да набие главата на Дравос на кол, за да я видят всички — да служи като предупреждение за онези, които биха се опитали да предадат Мастрагал. Джанеса не можеше да стигне чак дотам, но след онова, което Дравос ѝ стори, много се изкушаваше.

Дравос обаче вече го нямаше и държавните дела изискваха цялата ѝ енергия.

Въпреки огромната важност на тези дела, тронната зала беше почти празна. Канцлер Дуркет и Стражите стояха до нея, но голяма част от придворните бяха избягали. Маршал Фарен и генерал Хоуки, макар и неохотно, се бяха върнали на бойното поле. Баронеса Изабел Магрида и синът ѝ още се спотайваха из двореца, но рядко благоволяваха да дойдат в тронната зала. Поне тяхното отсъствие беше някакво облекчение за Джанеса.

След като приключи с делата за деня, тя със съжаление видя, че сенешал Роган се приближава към трона. Той се движеше като змия, сякаш се плъзгаше по пода, краката му бяха скрити под подгъва на провисналата роба.

— Ваше Величество — каза той, щом коленичи. — Има неотложен въпрос, който изисква вниманието ви. Става дума за екзекуция.

Джанеса усети как бремето на плещите ѝ се увеличи. Трябваше ли сега, когато всички бяха заплашени от смърт, да избиват своите?

— Предатели на Короната ли, сенешале? — попита тя. — Да не би Инквизицията да е разкрила заговор?

— Може и така да се каже, Ваше Величество. И мисля, че виновниците ще ви заинтригуват.

— Така ли?

Роган се усмихна.

— Защото са чужди шпиони, Ваше Величество. Те са врагове на Свободните държави. Затани от южния континент Екуун.

Джанеса си спомни за неприятната вечеря, когато Роган и Одака се скараха. Доколкото беше разбрала, воините затани бяха оковани в килия.

— Тези мъже са били осъдени на смърт?

— За съжаление, Ваше Величество. Оказа се, че тези диваци са искали само да всеят смут. Вероятно са шпиони на елхарима.

— Вероятно ли, сенешале? Значи не сте сигурен? Значи затани са осъдени заради едно предположение?

— В никакъв случай, Ваше Величество. — Роган вдигна ръце и Джанеса се изненада колко искрен изглежда. — Тяхната вина е извън съмнение. Три роти наемници се наложи да погребат свои братя заради тях.

— Щом вече са осъдени, сенешале, защо се обръщате към мен?

— Затани бяха роби на аеслантите, когато баща ви победи тези зверове при Портата на Бакхаус. Мнозина казват, че свирепите племена затани носят кръвта на аесланти във вените си. Портата на Бакхаус беше последната голяма победа на крал Каел. Със сигурност екзекуцията на затани може да се приеме като знак, като предзнаменование за бъдещата ни победа.

Това беше доста съмнително. Джанеса не виждаше връзката.

— Не ми трябват предзнаменования, сенешале. Трябват ми мъже и провизии.

— Разбира се. Но жителите на този град са паднали духом. Може би имаме нужда точно от една публична екзекуция, която ще им припомни старите победи, преди да се изправим пред хуртите.

Джанеса никога не би помислила за подобно нещо — че народът ѝ има нужда от екзекуция, за да повдигне духа си. Нима една екзекуция би могла да повдигне нечий дух? Нима хората ще гледат с радост как убиват някого пред очите им — дори да е враг на града им?

Какво каза веднъж Одака? Като кралица, трябва да преценяваш всички последствия, да обмисляш всички варианти.

Ако така щеше да даде на хората сила да се изправят срещу врага, тогава щеше да го позволи. Ако тези чужденци бяха дошли да навредят на народа ѝ, тогава трябваше да умрат.

Ако Одака беше до нея сега, щеше да знае как да постъпи. Все пак той беше воин от Екуун, макар и не затани. За него те бяха съперници, диваци, почти зверове, ако се вярваше на слуховете. Но не беше ли време тя да избира сама? Не можеше винаги да разчита на Одака да се справя с трудните решения.

— Добре, сенешале — каза Джанеса, макар че думите засядаха на гърлото ѝ. — Проведете екзекуцията.

— Благодаря ви, Ваше Величество. Вие, разбира се, ще присъствате, нали?

Да присъства на публична екзекуция? Дори мисълта за това преобърна стомаха ѝ.

— Не, сенешале. Имам по-важни дела.

— Но трябва да се спази протоколът. А и за хората ще е важно да ви видят там… за духа им, разбира се.

В отсъствието на Одака Джанеса можеше да разчита само на канцлер Дуркет. Колкото и да ѝ беше неприятно, тя се обърна към него.

— Протокол?

Отначало Дуркет я изгледа неразбиращо. След случилото се с Дравос той бродеше из коридорите на двореца като замаян.

— Ами… да, Ваше Величество. Монархът е длъжен да присъства на екзекуции на предатели или на съперници.

— Изглежда нямам избор — каза тя въпреки неохотата си. — Предполагам, че вие ще уредите всичко, сенешале?

Роган се поклони и тя прочете в погледа му, че всичко вече е уредено.

Преди той да изрече ласкателствата си и да си тръгне, в тронната зала влязоха неколцина души. Четирима воини от Стражата обграждаха посетителите, но не като охрана, а по-скоро като почетна гвардия.

Стражите спряха и позволиха на двете фигури да се приближат към трона. Каира пристъпи напред, но Джанеса вдигна ръка да я спре.

Една жена застана пред трона. Изглеждаше преминала средната възраст, но не беше възможно да отгатнеш годините ѝ. Косата ѝ беше сребриста, а очите гледаха зорко и пронизително. Робата висеше на тялото ѝ като на закачалка и Джанеса забеляза петната по плата.

Един младеж пристъпваше неспокойно до възрастната жена, сякаш се надяваше тя да го защити от рицарите около тях. Жената внимателно коленичи и той бързо я последва.

— Ваше Величество — каза тя, — аз съм магистра Гелредида. Идвам да ви предупредя, че има заговор за убийството ви.

Сенешал Роган пристъпи напред.

— Стига, магистра. Всички знаем, че животът на кралицата е в постоянна опасност. Уверявам те, че добре се грижим за нея.

Джанеса понечи да му нареди да замълчи — кой беше той, че да прави подобни предположения? Но магистрата нямаше нужда от помощта ѝ. Тя се изправи, изгледа го изпепеляващо и за изненада на Джанеса сенешалът на Инквизицията отстъпи назад.

— Това не е обичаен заговор — продължи жената. — Този е проникнал дълбоко в Кулата на Магистрите и вероятно личната ви охрана не ще успее да ви защити.

Каира се приближи до Джанеса.

— Ако това е вярно, ще е лудост да отидете на публичната екзекуция, Ваше Величество?

Джанеса кимна, леко успокоена, че вече има законно основание да не присъства.

— Нещо мрачно се задава — каза Гелредида — и има голяма вероятност да е намесена и магия. А от това само аз съм в състояние да ви защитя.

— Позволете да отбележа — намеси се Роган. — Ако нещо се задава, вероятно ще е добре да го изкараме на светло, а не само да отлагаме опасността. Публична екзекуция, на която всички знаят, че ще присъствате, би била чудесен капан. Може да не я правим толкова мащабна, а някъде, където ще контролираме положението. Магистрата ще присъства, за да ви защити.

Това беше лудост. Животът ѝ вече неведнъж беше висял на косъм в самия дворец, а сега искаха тя и нероденото ѝ дете да послужат като примамка за таен убиец.

— Сенешале — каза Джанеса. — Мисля, че…

— Не, може би е прав — прекъсна я магистрата. През последните седмици Джанеса не беше свикнала да я прекъснат, но въпреки това не се подразни. Тази жена явно не се притесняваше от никого. — Малко публично събитие ще ни осигури отлична възможност да хванем убиеца.

Настъпи тишина. Каира клатеше глава, очевидно смяташе това за пълна лудост, но нещо в магистрата караше Джанеса да ѝ се доверява изцяло.

— Добре — съгласи се тя. — Ще се опитаме да заловим убиеца. Предполагам, че няма да е толкова опасно, щом ще присъстват членове на Кастата?

Зададе този въпрос не само заради себе си. Наскоро беше застрашила живота на детето си и не възнамеряваше да повтаря грешката си. Ако убийците не се бяха отказали от опитите си, щеше да е най-добре да се изправи срещу тях по нейните правила.

Магистра Гелредида наклони глава.

— Винаги има опасност, Ваше Величество. Но вашата сигурност ще е най-голямата ми грижа. Можете да ми се доверите за това.

Без да поиска разрешение, тя се обърна и тръгна към изхода.

Докато гледаше след нея, Джанеса се питаше дали изобщо ѝ е останало някакво доверие.

Четиридесет и две

Скрита в сенките на уличката, Раг се взираше във входа на малката кръчма. Тя като че ли ѝ се присмиваше, сякаш знаеше, че е изплашена.

Ела де. Какво чакаш?

Раг седеше в мрака и наблюдаваше. Биваше я в това; беше се научила през годините. На улицата, където въртеше занаята си, това бе не по-малко важно от бързите пръсти. Понякога наблюдаваше с часове — набелязваше най-подходящите мишени. Нямаше смисъл да се хвърляш презглава като булдог и да рискуваш да те хванат за няколко мизерни монети. Ако се оглеждаш зорко за по-дебела кесия, ще си спестиш много време и усилия. Това може да ти спаси и живота. В опасен занаят като нейния трябва да си нащрек всеки миг.

Но това няма да ти помогне сега, нали, Раг? Няма да ти спаси кожата този път, този път май се оказа по-хитра, отколкото е здравословно, а?

Каира ѝ беше дала възможност да избегне всичко това. Още в началото ѝ каза, че ще се грижи за нея, и държеше на думата си. Но на Раг това не ѝ беше достатъчно, нали? Нищо никога не беше достатъчно.

А и какво можеше да направи? Да живее в казармата с рицарите? Не такъв живот искаше. Раг винаги бе искала да постигне нещо, а това нямаше да се случи, ако станеше лакей на някаква жена-воин.

Докато се взираше в тази врата обаче, това не ѝ се струваше чак толкова лош вариант.

Поне щеше да си жива, Раг. Щеше да оцелееш. Не е ли достатъчно?

Оцеляването обаче никога не е било достатъчно за Раг. Точно затова отиде в Гилдията. Точно затова си рискува и кожата досега. Нямаше смисъл да се връща назад.

Винаги си усложняваш положението, нали, Раг?

Тя прекоси бързо пустата улица и завъртя дръжката на вратата. Почти очакваше да е заключено. Не беше и вратата поддаде с тихо скърцане, но нямаше как да го избегне. Високите гласове вътре ѝ подсказаха, че и без това няма значение. Никой не чуваше.

Раг се промъкна вътре и затвори вратата след себе си. Разпозна гласовете, които спореха до тезгяха, и преди да излезе иззад ъгъла, спря да послуша.

— Изобщо не трябва да сме тук. — Това беше Шърл, разтреперан и уплашен като малко момиченце.

— А къде да идем, мамка му? — каза Ярик изнервен, сякаш му беше писнало от скимтенето на Шърл.

— Той е прав — каза Есен. Гласът му звучеше странно, след като му бяха сплескали носа в тъмната уличка. — Ако останем тук, със сигурност ще ни очистят. Бастиян ще дойде, ще започне да разпитва, а ние няма да можем да отговорим.

— Те ще ни намерят където и да идем — каза Ярик. — Ако избягаме, само ще изглеждаме виновни.

— Ние сме виновни, мамка му — каза Шърл. — Оставихме ги да го хванат просто ей така.

— Те са обучени — отвърна Есен. — Нищо не можехме да направим. Нали видя какво направи онази жена на Харкас.

Раг надникна иззад ъгъла и видя, че момчетата са се сгърбили около жаравата, Харкас стоеше малко по-назад и се взираше в пламъците.

— Тогава какво ще правим, мамка му? — попита Шърл, сякаш всеки миг щеше да се разплаче.

Явно никой нямаше отговор на този въпрос. Никой нямаше представа какво да правят сега, когато Фридрик го нямаше и точно те бяха позволили това да се случи.

— Нищо няма да правим — каза Раг и влезе в стаята възможно най-уверено.

Момчетата се изправиха при появата ѝ. Харкас само се огледа бавно, сякаш не беше изненадан да я види.

— Къде беше, по дяволите? — попита Шърл.

— Няма значение къде съм била, по дяволите — каза тя. — Дайте да измислим някаква история и да се придържаме към нея. — Дебелакът я погледна, сякаш го беше зашлевила, но не каза нищо. — Ако Бастиян разбере, че сме ги оставили да заловят Фридрик, всички ще свършим в Сторуей с камък на шията. Затова просто няма да му казваме. Фридрик е излязъл, без да каже нищо на никого. Никой не знае къде е отишъл или кой е бил с него. Излязъл е снощи и не сме го виждали оттогава. Ясно ли е?

Ярик, Шърл и Есен се взираха в нея със смръщени чела. Харкас я гледаше безизразно. Явно имаха нужда от малко време, за да го смелят. Раг само се взираше в тях и си даваше вид, че знае какво върши.

— Те ще ни избият — каза Шърл.

— Не, няма — отвърна Ярик. — Тя е права — никой не знае, че сме били с него, когато го хванаха. Трябва само да седим кротко и да чакаме някой да го потърси.

Той се озърна към Есен, който каза:

— Да, прав си.

— Вие сте откачили? — проплака Шърл. — Просто ще седим тук и ще чакаме да дойдат за нас, защото тя така казва? — посочи обвинително Раг.

Ярик го погледна с отвращение, сякаш се беше изсрал на стола си.

— Благодарение на нея си още жив, момче. Ако не беше тя, щяхме да те захвърлим да умреш в някоя канавка.

Това беше достатъчно да затвори за известно време устата на Шърл.

Есен донесе още малко цепеници за огъня и петимата останаха така да чакат утрото. Сърцето на Раг бумтеше, докато се чудеше какво ще се случи. Дали беше постъпила правилно. Тези момчета не бяха най-умните, нито дори най-дружелюбните, но тя не искаше да пострадат заради нея. Е, поне не всички. От време на време виждаше как Харкас се взира в нея от ъгъла на стаята. Нямаше представа какво му минава през главата, но не беше сигурна, че иска да знае.

Почти призори вратата се отвори рязко.

Палиен не влезе първи. Той също си имаше хора — и те изглеждаха много по-страховити от Шърл, Есен и Ярик. Повече приличаха на Харкас. Влязоха и се настаниха до тезгяха, сякаш вече си знаеха местата, сякаш знаеха къде да седнат, за да изглеждат най-ужасяващи. Раг преброи шестима, преди Палиен да се появи с вълчата си усмивка и втренчени право в нея ястребови очи. Той издърпа един стол по пода, сякаш се наслаждаваше на стърженето, настани се до нея и опря лакти на облегалката.

— Къде е той? — попита Палиен, като я гледаше.

— Кой?

Кой? Не се прави на идиот, Раг. Очевидно е за кого пита.

— Не ми се прави на глупачка, момиченце — каза Палиен. Той като че ли изобщо не примигваше. Това не беше нормално, нали? — И двамата знаем, че ти си неговата любимка. Не ходи никъде, без да ти каже.

— Не знам къде е. Излезе снощи сам, както прави понякога. Не сме го виждали оттогава, нали?

Озърна се, облекчена, че момчетата кимнаха в съгласие, но Палиен очевидно не се интересуваше от тяхното мнение.

— Очакваш да ти повярвам, така ли, момиче? Мислиш си, че той ще иде някъде, без да вземе любимата си кукла?

— Той излезе сам и…

— Не ме лъжи, мамка му! — Палиен стана и захвърли стола встрани. — Къде е той?

— Не зная — каза Раг, притиснала гръб в облегалката на стола си. Палиен се наведе, хвана я за ризата и я изправи на крака.

— Кажи ми къде е или ще те изкормя още сега, кълна се.

Беше се втренчил в лицето ѝ, а смешните му мустачки потрепваха от гняв. Тя вдигна ръце да го отблъсне и той я разтресе. Тогава ръката ѝ се плъзна към колана му и тя напипа кесията. Беше пълна, закрепена само с една халка, съвсем лесно можеше да я отвори и да му вземе парите.

— Тя не знае къде е той — изви Шърл и пристъпи напред. — Никой от нас не знае.

Палиен не каза нищо; един от хората му удари Шърл в гърдите и дебелакът се строполи със стон.

— Фридрик няма да е доволен, ако ме изкормиш, нали? — каза Раг. — Сериозно ще загазиш.

— Не и ако е мъртъв — изръмжа Палиен. — А аз мисля, че е. Мисля, че ти си се погрижила за това. Наблюдавам те, момиченце. Прокрадваш се наоколо като шибана кръчмарска котка. Ти знаеш нещо.

— Не знам, не знам…

— Напротив, знаеш. — Така я разтърси, че зъбите ѝ изтракаха. — И ако не ми кажеш, няма да излезеш жива оттук. Никой няма да излезе жив.

— Добре, ще ти кажа — рече тя отчаяно. Палиен като че ли се успокои, доволен, че е постигнал своето.

— Така си и знаех — каза той с вълчата си усмивка.

— Но ще го кажа само на Бастиян.

Палиен поклати глава.

— Не, момиче, ще го кажеш на мен.

Тя успя да отскубне ризата си от хватката му. Запрепъва се назад и се облегна на един стол.

— Няма. — Взираше се в ястребовите очи на Палиен, опитваше се да се държи като хищник, а не като жертва. Не беше сигурна, че се получава. — Ще кажа или на Бастиян, или на никого.

— Ще кажеш на мен или…

— Или какво? Какво ще направи Бастиян, ако съм знаела нещо за Фридрик и ти не си ме оставил да му кажа? А?

— И как ще разбере?

Раг се озърна към групата здравеняци.

— Вярваш, че всички те ще си държат устите затворени, така ли?

Палиен се озърна към тях. Вгледа се във всеки от хората си, но скоро решителността му си отиде, заменена от арогантно вдигната вежда.

— Да вървим при Бастиян тогава. Сигурен съм, че ще иска да гледа, докато те режа на парчета.

Той даде знак на хората си, които подкараха Есен и Ярик към вратата. Шърл закуцука след тях. Двама от здравеняците погледнаха към Харкас, но не посмяха да го докоснат. Раг видя как въздъхнаха с облекчение, когато той послушно ги последва.

Тя не можеше да стори друго, освен да тръгне с тях. Отново беше изпаднала в безизходица. На улицата продължи да търси някакъв изход и се оглеждаше за тъмни алеи, в които да се шмугне, макар че част от нея бе решена да види какво ще стане.

Палиен ги поведе през Северната порта, нетърпелив да приключи с това. Докато го следваше, Раг осъзна, че няма никаква представа къде е скривалището на Бастиян, и колкото повече вървяха, толкова по-неспокойна ставаше. Когато стигнаха до средата на квартала, видя нещо, от което стомахът ѝ се преобърна.

Бронзова ограда опасваше широко пространство, в което се издигаше тъмен хълм. На върха на хълма имаше зловеща стара гробница. Раг веднага се досети какво е това — всички в Стийлхейвън знаеха за Параклиса на Таласъмите, с които от години плашеха малките деца. Говореше се, че наскоро са се надигнали пак. Тя не знаеше дали това е вярно, но мястото беше много страховито.

Тръгнаха по една уличка. В края ѝ двама мъже стояха на пост до стъпала, които се спускаха към нещо като канал, ако се съдеше по миризмата. С нарастващо удивление, Раг осъзна къде отиват.

Проходът се спускаше дълбоко под улицата и двама от хората на Палиен трябваше да вървят напред с факли. Раг осъзна, че са се насочили право към място под Параклиса на Таласъмите. Колкото по-надолу слизаха, толкова по-гадно вонеше. Как изобщо някой можеше да стои тук, особено богат човек като Бастиян?

Накрая се озоваха в голяма кръгла зала с влажни стени, от тавана висяха коренища. Нямаше огън и беше студено, защото от някъде идваше течение.

Палиен спря насред залата. Не извика, само стоеше и чакаше, сякаш бе дръпнал звънче и всеки момент щеше да дотича слуга.

Но не беше слуга.

Хората на Бастиян бяха слаби, не здравеняци, каквито Палиен и Фридрик предпочитаха. Имаха изпити, хищни лица, тъмни дрехи и носеха всякакви ножове и секири.

Излязоха от сенките, сякаш изникнаха от мрака и той полепваше по тях, като че ли не искаше да ги пусне. Раг усети, че ръцете ѝ започват да треперят, и стисна юмруци, за да не изглежда страхливка.

Когато ги обградиха напълно, Бастиян излезе от тъмното. На тази слаба светлина той повече от всякога приличаше на мъртвец, сякаш току-що се беше изровил от пръстта. Раг с облекчение установи, че той гледа Палиен, черните му хлътнали очи като че ли можеха да убиват с поглед.

— Е? — рече Бастиян.

Раг видя, че от увереността на Палиен не е останала и следа; той вече гледаше като заек, а не като ястреб. Палиен прокара палец и показалец по мустаците си, преди да отговори:

— Фридрик го няма. Трябваше да се срещна с него днес, но той не се появи. Никой не го е виждал, а тази малка кучка не иска да ми каже нищо. — Посочи към Раг. — Знае нещо, но щяла да го каже само на теб.

Бастиян извърна за миг студените си очи към Раг с такова презрение, сякаш виждаше лайно на подметката си.

— Ще каже — рече той.

Настъпи тишина. Бастиян вече не гледаше към нея, но тя знаеше, че я чакат да заговори. Сега или никога. Беше време да хвърли заровете. Беше време да рискува живота си отново. Може би за последно.

— Фридрик го заловиха. Отведе го един от Дворцовата стража.

Палиен се обърна към нея.

— Какво? Къде е той?

Време е, Раг. Сега или никога.

Тя отстъпи назад, изкриви лице и се напъна да пусне няколко сълзи, сякаш животът ѝ зависеше от това. И така си беше.

— Моля ви, господин Бастиян — каза тя, както безброй нещастници се бяха обръщали към Фридрик точно преди да изгубят пръст или око. Посочи обвинително Палиен и извика: — Той го направи. Той предаде господин Фридрик на Стражата.

— Лъжеш, малка кучко — излая Палиен и направи крачка напред. Раг отстъпи и изпищя като ужасено малко момиченце. Не се наложи да се преструва много.

Преди Палиен да я докопа, до гърлото му се появи нож. Един от хората на Бастиян стоеше зад него. Палиен замръзна.

— Продължавай — каза Бастиян, но не изглеждаше много заинтригуван.

Раг знаеше, че някой ще умре в тази смрадлива яма — или тя, или Палиен.

— Аз го проследих. Видях го с Фридрик. Видях как подмамва Фридрик към капана и после видях как му плащат за това. — Посочи ококорена от страх кесията на Палиен, сякаш не тлъста кесия, а дебел паяк висеше на колана му.

Без да продума, Бастиян погледна към един от хората си. Той пристъпи напред и откачи кесията от колана на Палиен.

— Тя лъже, мамка му — каза Палиен. — Не виждаш ли? Тя е шибана лъжкиня.

В това време човекът на Бастиян изсипа съдържанието на кесията му в дланта си. Остави няколко монети да се изплъзнат през пръстите му, докато накрая намери каквото търсеше.

— Какво е това? — извика Палиен паникьосан, докато мъжът го подаваше на Бастиян. — Какво е?

Бастиян вдигна предмета, който засия на светлината на факлите като фар на скала.

— Малък медальон — каза той. — От стомана, с корона и кръстосани мечове. Дават ги само на Стражата на Скайхелм. Много рядък и струва доста на черния пазар. Но ти вече знаеш това, нали, Палиен?

— Не! Не е мой.

— Само това ли ти платиха, задето предаде Гилдията, или получи и злато?

— Не, кълна се. Не е мой. — В гласа му вече се усещаше страх.

— Тогава какво прави в твоята кесия?

— Ами… — Палиен се втренчи паникьосан в Бастиян. По бузата му се стичаше сълза. Извърна очи към Раг и в тях отново проблесна ястребът.

Само за миг.

Когато отвори уста да заговори и вероятно да уличи Раг, човекът на Бастиян прокара ножа си по гърлото му. Думите на Палиен потънаха в кръвта, която шурна от раната. Той падна на колене, като отчаяно, отчаяно притискаше раната с ръце.

Умира сякаш цяла вечност. Бастиян дори не остана да гледа.

Раг обаче остана, докато Палиен изпусна и последния си дъх.

Четиридесет и три

Не можеше да се каже колко стар е амфитеатърът. Каира предполагаше, че е по-стар от Храма на Есента, вероятно дори колкото самия Скайхелм. Той се издигаше в средата на Квартала на Короната, порутена каменна грамада. Стените му някога се бяха извисявали на сто стъпки, редовете седалки бяха побирали може би пет хиляди души, дошли да гледат зрелищата. Зрелища, които със сигурност бяха включвали кръв и смърт, за радост на тълпата. Такова щеше да е и днешното.

Каира обходи амфитеатъра от горе до долу. Голяма част от стените бяха срутени. Мястото все още беше непристъпно отвън, макар че тунелите под арената сега зееха под зимното слънце. Нямаше и следа от капан. Нямаше следа от убиец — или убийци — спотаен в засада, за да чака кралицата. Мястото изглеждаше съвсем тихо и спокойно. Но нямаше да остане такова задълго. Скоро на ешафода, построен специално за случая, щеше да се проведе екзекуция.

Каира бе чула за затани, разбира се, и колко свирепи са в битка. Бяха ѝ казали за престъпленията, които тези воини бяха извършили. Но не виждаше логика. От всичко, което бе научила за тях, излизаше, че са доблестни воини. Защо ще влизат в града под предлог, че са приятели, и ще жертват живота си, само за да избият неколцина наемници? Беше глупаво просто да ги екзекутират. Но не тя решаваше. Тя имаше една-едничка цел — да защити кралицата.

Последна обиколка на амфитеатъра, само за да се увери, че останалите от Стражата и Зелените куртки са по местата си. Тя я доведе до дървото, което растеше в центъра на арената. Тук, където навремето гладиатори се бяха били до смърт, сега се издигаше оголял ясен. Струваше ѝ се символично, че е израснало тук, където мнозина бяха умрели. Докосна кората и усети грубата ѝ повърхност. Преди да се извърне, пръстите ѝ напипаха нещо — в ствола бяха забити два пирона, а под тях някой беше издълбал символ. Изглеждаше направен наскоро, но не ѝ говореше нищо. Вероятно беше на чужд език или послание от млад любовник, което единствено любимата му може да разбере.

Е, днес тук нямаше да има любовници.

Дуркет влезе забързан в амфитеатъра. Дишаше тежко, лицето му беше влажно и зачервено.

— Тя е тук — успя да изрече през свистенето на дъха си.

Каира мина покрай него към входа на амфитеатъра. Неколцина благородници вече влизаха: областни пълномощници, придворни, управители. Сенешал Роган също беше тук, разбира се, заедно с Върховния командващ и баронеса Магрида, макар че синът ѝ изглежда липсваше. Тримата капитани на наемниците бяха сред публиката, цветните им ливреи се открояваха сред официалните одежди на придворните. Дори лорд-маршал Райдър бе решил да присъства заедно с част от своята Драконова стража.

Каира мина покрай тях на път към кралицата. Джанеса бе обградена от стражи, Мерик стоеше до нея. Чакаха тълпата да влезе.

Всеки от поданиците ѝ, който минаваше покрай нея, се покланяше почтително или правеше реверанс, но не се задържаше дълго. Хората нямаха търпение да влязат в амфитеатъра, за да видят представлението.

— Чия беше идеята екзекуцията да се проведе тук? — попита Джанеса, докато приемаше раболепните почитания на придворните си.

— На сенешал Роган — каза Одака. Той стоеше до Стражите в пълната си броня, огромният извит меч висеше на колана му. — Ако имах възможност, щях да се възпротивя на това…

— Вече го каза. Наясно съм с мнението ти по въпроса, Одака, но решението е взето.

— Трябва да се съглася с Одака — каза Каира. — Екзекуцията ви излага на риск и смятам, че това е ненужно.

— Враговете на Свободните държави трябва да бъдат наказани — отвърна Джанеса. — Колкото и ужасно да ни се струва това.

— Но тук ли? На това място? Пред жадна за кръв тълпа?

— И на мен не ми харесва — каза Джанеса, когато магистра Гелредида и нейният чирак се появиха след последните зрители. Момчето се поклони нервно на кралицата. — Но това място не е по-лошо от всички други. А и ще дадем чудесна възможност на евентуален убиец.

— Лудост е да се предлагате така като жертвено агне — каза Одака.

— Аз съм добре защитена — отвърна Джанеса. — Нали, Каира?

Не, не си. Оголваш си шията с надеждата да примамиш вълка и не знам дали аз, или някой друг, ще успее да го спре, преди да ти разкъса гърлото.

— Да, Ваше Величество — каза тя.

Джанеса посочи към входа на амфитеатъра.

— Ще влизаме ли?

Каира поведе към специалния участък от арената, ограден за кралицата. Скоро след като заеха местата си, изведоха първия затани. Той не се съпротивляваше, вървеше гордо. Ръцете му бяха оковани, устата му беше покрита с някаква метална маска, а на врата му имаше нашийник, свързан с дълъг метален прът. Сърцето на Каира се сви от унижението на този воин. След това се сви още повече от реакцията на тълпата.

Зрителите започнаха да дюдюкат и подвикват като деца на куклено представление — този горд воин беше принизен до злодей в някакъв нелеп фарс.

Още петима затани бяха изведени. Четирима от тях бяха високи и горди като първия и посрещаха с чест съдбата си. Последният, огромен и могъщ, с пронизващи сини очи, се въртеше и дърпаше в оковите и ръмжеше зад металната маска, която стягаше челюстите му.

Всички шестима тръгнаха към дървения ешафод в края на амфитеатъра и бяха принудени да коленичат. Каира видя как палачът провери дали секирата е добре наточена.

Сенешал Роган се качи на ешафода и с жест накара тълпата да притихне.

— Ваше Величество — каза той и се поклони през арената на Джанеса. — Благородни дами и господа. Събрахме се тук, за да присъстваме на древен ритуал — екзекуция на врагове на Стийлхейвън. Тези шестима мъже са от най-опасния вид. Врагове на Свободните държави, които искат да видят нашия обичен град разрушен. Предатели на Короната и слуги на страшния ни враг Амон Туга…

— Богове! Призлява ми от този човек — прошепна Одака и се извърна, за да не гледа Роган.

— … господаря елхарим, който е само на дни път от града ни.

Част от зрителите явно не бяха чули новината и зашумяха паникьосани. Някои дори тръгнаха към изхода на амфитеатъра, нетърпеливи да напуснат града, преди хуртите да пристигнат.

— За наше съжаление — продължи сенешалът — трябва да изпълним това необходимо задължение. Доведете първия осъден.

Трима от Зелените куртки с мъка накара един от воините затани да се изправи. Щом видя дръвника и палача, той започна да се бори, но дори могъщ мъж като него не можеше да се освободи от нашийника и оковите.

Преди да го блъснат към дръвника, вниманието на Каира беше привлечено от някакво странно движение, което улови с периферното си зрение. Погледна към ясена, чиито голи клони се протягаха към бледото небе. Като че ли никой не го забелязваше, толкова погълнати бяха всички от екзекуцията, но тя застана нащрек. Пристъпи напред — стори ѝ се, че дървото се олюлява, макар че стволът изглеждаше стабилен. Когато се приближи, видя, че символът, издълбан в кората под забитите пирони, символът, който бе сметнала за любовно послание, кипи от гърчещи се личинки.

Каира отстъпи назад. Догади ѝ се при вида на тази развала.

Дървото отново потрепери.

Тя чу как някъде отзад Роган нареди да изпълнят първата екзекуция.

Стволът на дървото проскърца и изстена, раздвижи се, кората се разпука и клоните се разтресоха. С оглушителен трясък стволът му се разцепи.

Всички притихнаха.

Сякаш надигаше глава, половината дърво се изправи. Клоните, които преди се протягаха към небесата, сега висяха зад него като призрачна грива.

— На оръжие — извика Каира. Отдръпна се и измъкна меча си, точно когато тълпата се разкрещя.

Дървото се изтръгна от земята със страховита сила. Пръст и камъни се провлачиха след корените му, които, като десетки подобия на крайници, се измъкнаха от земята. Клоните се гърчеха като пипала на огромна сепия, дървото вдигна безоката си глава и отвори беззъба паст в ням вой на новородено.

Арената избухна от рева на ужасените зрители.

Един рицар от Стражата се втурна покрай Каира с насочено за атака копие. Той прониза с яростен вик един подобен на крак израстък на чудовището и Каира потресена се втренчи в бялата гадост, която бликна от раната. Адското чудовище се завъртя и раззина уста в безмълвен вик. После замахна с един от дебелите си клони, помете рицаря от арената към вече бягащите зрители и той се стовари на земята с ужасен тътен.

Тогава ясенът се извърна страховито към кралицата и като че ли я смрази с безокия си поглед. После тръгна към нея с проскърцване на огромните си израстъци, повлече се по арената, като забиваше дебелите си корени в земята.

Каира чу как лорд-маршал Райдър изкрещя на Драконовата стража и те бързо се строиха на пътя на чудовището. Стражи хукнаха да се присъединят към тях, вдигнали щитове и копия, а тълпата бягаше.

Каира се чувстваше странно мудна. Раните ѝ още я боляха, но трябваше да действа.

Огромното създание се приближаваше към кралицата, като помете няколко злощастни придворни по пътя си и ги запрати към купчина порутена зидария.

Таник изрева на хората си и те се втурнаха напред. Започнаха да секат с мечовете си ствола и размахващите се клони. Бяла гадост течеше от създанието, но то не спираше, а си пробиваше път през рицарите с бронзови брони.

Те нямаше да успеят да го спрат, преди да е стигнало до Джанеса.

— Изведете кралицата! — изкрещя отчаяно Каира.

Мерик откъсна очи от създанието, сграбчи кралицата и я задърпа от трибуната. Нямаше начин да стигне до изхода на амфитеатъра, който беше блокиран от приближаващото чудовище, затова поведе Джанеса към порутените тунели на арената. Последваха ги неколцина от Стражата.

Каира се обърна пак към противното чудовище и видя, че рицарите удържат атаката му, но явно не успяваха да го унищожат. Никога нямаше да победят това създание; то беше дело на черна магия и без съмнение щеше да избие всички. За миг тя се запита къде, по дяволите, се е дянала магистрата, но после всичките ѝ мисли се насочиха към битката.

Каира стисна здраво меча си и се втурна да помага на защитниците.

Четиридесет и четири

Създанието се влачеше по земята с трясък като от хиляди трошащи се кости. Мерик видя как то извърна огромната си глава и се понесе към тях на изгнилите си коренища. Едва когато започна битката, Каира му изкрещя да бягат.

Тогава Мерик сграбчи ръката на Джанеса. Не беше по протокол, но не го беше грижа. Издърпа я от дървения подиум така бързо, че се подхлъзнаха на последното стъпало и щяха да паднат по очи.

Изходът от амфитеатъра беше от другата страна на арената, където рицарите вече въртяха оръжията си, затова Мерик задърпа кралицата към една пролука в порутената стена. Одака и двама от Стражата бяха точно зад тях и това донякъде го успокояваше. Отворът в стената ги изведе в порутен каменен проход. Мерик виждаше града, свободата, през опадалата зидария, но нямаше как да стигне до него.

— Не спирай — изрева Одака.

Мерик не понечи да спори, а продължи да влачи кралицата по коридора. Тя не се оплакваше и го следваше с всички сили, докато стигнаха до стълбище. Мерик спря пред него.

— Нагоре — нареди Одака. — Ние ще пазим тук.

Докато той и двамата стражи заемаха позиции, Мерик задърпа кралицата нагоре. Отвън се чуваше шум от битка; някой изкрещя, после иззвъня стомана върху дърво и се чу страховит рев.

Стълбището ги изведе до паянтова платформа с проходи в двете посоки. Мерик избра онзи, който според него щеше да ги отдалечи от касапницата, и поведе Джанеса натам.

Нямаш никаква представа какво правиш и къде отиваш, нали? Я се стегни!

Проходът притъмня и след миг се озоваха в помещение, от което нямаше изход. Мерик закова рязко. На земята пред него лежеше рицар с броня на Стражата. Нагръдникът му беше пробит точно над сърцето.

Убиецът може би още беше наблизо и Мерик не държеше да се среща с него. Обърна се, за да хукне надолу по стълбите, но спря, защото някой излезе от тъмния проход зад тях. Мерик отчаяно се надяваше да е Одака, който идва да им каже, че всичко вече е наред.

Но знаеше, че не е той.

Мъжът беше стар, твърде стар, за да върви така уверено. Имаше широки рамене, посивяла коса и брада, но очите му… те приличаха на дълбоки ледени езера, които се взираха така студено, сякаш мразеха целия свят и можеха да го вледенят с поглед.

Мерик отстъпи и избута Джанеса зад себе си. Нямаше къде да бягат. Бяха в капан.

Старецът държеше меч с право острие и дръжка, каквато Мерик не беше виждал преди. Имаше чувството, че въпреки преклонната си възраст, този тип знае как да използва оръжието.

— Не се приближавай — рече Мерик и извади меча си. — Не искам да те нараня.

Старецът направи две крачки напред и спря.

— Няма да ме нараниш, момче. Аз съм Бащата на убийците. Не можеш да ме нараниш. Но не съм дошъл за теб, дойдох за…

— Да, да, схванах — рече Мерик и зае отбранителна поза. — Дошъл си да убиеш кралицата и тем подобни. Аз обаче ще те спра и така нататък. Хайде давай да се бием, какво ще кажеш?

Това като че ли развесели стареца, който се приближи, без да вдига меча си.

Никога не пропускай възможност, Райдър.

Мерик скочи в атака, макар да се чувстваше малко виновен, че ще изненада немощния си противник. Това се оказа без значение, защото старецът отби удара и веднага отвърна. Мерик се препъна назад, острието едва не посече окото му.

Тази история му беше до болка позната. Вече му беше писнало да го унижават по-големи майстори на меча и нямаше да позволи на този дъртак да се присъедини към дългия списък.

Мерик удари отново напълно концентриран. Този път нямаше да направи грешка. Всичко, което беше научил при рода Тарнат…

Старецът парира и Мерик едва не изпусна меча. Беше принуден да затанцува назад, за да излезе от обхвата на противника си, и Джанеса заотстъпва заедно с него.

— Нищо не можеш да сториш — каза Бащата на убийците. — Краят е неизбежен. Ще ти позволя да си идеш. Остави кралицата и ще те пусна…

Мерик пак нападна. Този път успя да посече робата на стареца и той отвърна още по-яростно. Мерик заотстъпва към стената и избута Джанеса точно в мига преди мечът на стареца да отцепи парче от древния камък зад него.

Бащата на убийците се движеше като привидение, в един миг бе тук, в следващия — на съвсем друго място. Мерик удряше отново и отново, но всеки замах бе отбиван с лекота. При последния опит мечът на стареца изби оръжието от ръката му, то издрънча в стената и падна на няколко крачки от тях. Бащата на убийците тръгна към Мерик, пристъпваше много внимателно и се взираше в очите му.

— Показа изненадващ кураж пред лицето на сигурна смърт — каза той.

— Повярвай ми — няма по-изненадан от мен — отвърна Мерик.

Бащата на убийците вдигна меча си.

В този миг Одака Дуур нахлу през отвора със свиреп рев. Приличаше на див звяр, докато размахваше извития си меч с такава скорост, че Бащата на убийците едва успяваше да го отбива.

— Бягайте! — изкрещя Одака и Мерик нямаше намерение да чака втора подкана.

Хвана Джанеса за ръката и я извлече от стаята. Докато тичаха по прохода, зад тях се носеше звънът на мечовете.

Четиридесет и пет

Беше провалил воините си, поведе ги към позорна смърт. Мисълта, че ще умрат от острието на палач, го изпълваше със срам, какъвто никога не бе изпитвал. Затова, когато чудовището се изтръгна от земята, сърцето на Регулус Гор подскочи. Те вече нямаше да бъдат заклани за радост на ликуваща тълпа. Поне сега щяха да умрат от ръцете на достоен противник.

Първо обаче трябваше да стигне до тях, трябваше да унищожи онези, които се изправиха пред него. Регулус се възхити на воините с бронзови брони. Те бяха организирани, дисциплинирани и умираха с чест.

Той опъна отново оковите си, докато ги гледаше, копнееше да се присъедини към тях, но не можеше да стори нищо. Палачът, който само преди миг бе готов да отсече главата на Джанто, стоеше стъписан, а секирата висеше в ръката му. Какво не би дал Регулус за това оръжие, за шанс да скочи от ешафода и да се бие с врага си — да умре като воин.

Докато затани гледаха безпомощни, един от войниците в зелено хукна към тях. Регулус го позна, беше Нобул Джакс, с когото беше говорил в килията. Изглеждаше разгневен. Някой спореше с него, опитваше се да го издърпа назад, но напразно.

Нобул застана до Регулус и го погледна с тревога, но не и със страх. После откачи маската, която стягаше челюстта на затани.

— Още ли искаш да се биеш за нас? — попита той. Регулус се втренчи в него, ясно осъзнаваше касапницата, която се разиграваше на арената. — Ще се биеш ли за нас сега?

Регулус се усмихна мрачно. Той се беше доверил веднъж на тези студеноземци и това го беше довело дотук, където щяха да го убият за забавление на тълпата. Можеше ли да им се довери отново?

Какво значение има? Кажи „да“ и приеми свободата си, за да умреш с оръжие в ръка и кръв на устните.

— Да, Нобул Джакс. Ще се бия за вас.

Нобул грабна ключовете и отвори оковите му. Регулус се изправи в целия си ръст и сведе поглед към Нобул. Виждаше, че той е готов да се отбранява, ако се наложи.

— Аз и моите воини ще се бием за вас — каза Регулус. — Но ще имам честта да вляза в битката пръв.

След това се обърна към закачуления палач, който отстъпи назад, вдигнал секирата като щит. Регулус я изтръгна от ръцете му и скочи от дървения ешафод. Приземи се леко и хукна към битката. Огромният звяр замахна с един гърчещ се клон и във въздуха полетяха бяла слуз и парчета от броня.

Регулус скочи с рев покрай воините, които отчаяно се сражаваха. Вдигна високо секирата, стовари я със силен трясък върху дебелия дървесен крайник и чудовището надигна глава в безмълвен вик. То удари, Регулус не успя да отскочи навреме и полетя във въздуха, без обаче да изпусне брадвата, която се изтръгна от чудовището.

Още щом се стовари тежко на земята, създанието пак се хвърли към него. Регулус скочи на крака и се приготви за атаката. Преди дървото да успее да го помете с огромния си клон, още мъже се хвърлиха в атака.

Леандран скочи към чудовището, сграбчи един паднал на земята меч и замахна силно. Аккула държеше копие, налетя приведен и прониза ствола на чудовището, докато Леандран сечеше най-дебелата от мятащите се ръце.

Пламнал от гордост, Регулус се присъедини към тях. Секирата нанасяше бързи удари по чудовището, опитваше се да го посече като дърво, каквото всъщност беше.

Дънерът на създанието изпука, когато то се извъртя в опит да се отърси от воините затани. В този миг нападна и Хагама, още едно копие в битката. Той крещеше така, сякаш самият Господар на Пустошта бе вкарал въздуха в дробовете му.

Един от рицарите с бронзови брони бързо се включи в схватката, мечът му просветваше, докато сечеше огромни късове от чудовището, и той отскачаше извън обхват точно навреме.

Регулус се приведе и едва избегна огромен клон, който замахваше да го помете от земята. Леандран не беше толкова бърз. Чудовището го сграбчи с дървения си крайник и го вдигна високо. Непокорният рев на Леандран не секна, докато съществото не го заби в земята с главата надолу. Той остана там притихнал и неподвижен. Регулус нададе яростен вик, подет от Джанто, който се втурна покрай него и скочи към главата на чудовището с оголени зъби и нокти.

Щом видяха смъртта на другаря си, затани подновиха разярени нападението, по-свирепи от всякога. Толкова страшна беше атаката им, че студеноземците с бронзови брони между тях и чудовището бяха принудени да отстъпят от пътя им. Колкото и да опитваше, създанието не успяваше да удари нито един затани. Те атакуваха яростно, после се стрелваха настрани, движеха се с лекота, всеки инстинктивно знаеше какво ще сторят другите, къде ще бъдат и как ще се бият.

Регулус приближи чудовището в гръб, а секирата му сечеше корените, които го поддържаха. Звярът се наклони, изгуби равновесие и политна към копията на Хагама, Казул и Аккула. Джанто още раздираше лицето му, кора и бяла слуз хвърчаха във всички посоки.

— Джанто! — извика Регулус.

Джанто вдигна поглед и той му хвърли секирата на палача. Затани я хвана ловко, вдигна я високо с рев и я стовари надолу, за да отсече главата на чудовището.

То падна и се загърчи на земята, бълвайки бялата си кръв. Регулус и воините му отстъпиха назад, когато бронираните студеноземци се хвърлиха да насекат поваленото чудовище.

Регулус се обърна към сгърченото тяло на Леандран и видя, че Аккула вече е клекнал до него. Младият затани вдигна поглед при приближаването му.

— Той вече пое по пътя си към звездите.

Тръпката от победата отстъпи, когато Регулус се вгледа в стария воин. Леандран беше негов учител от много години и сърцето на Регулус се свиваше от загубата. Нямаше печал обаче, нямаше сълзи. Леандран се беше бил храбро и посрещна смъртта както подобава на гортана — в битка. Това беше достоен край.

Щом трясъкът от ударите на мечовете затихна и звярът беше унищожен, се чу глас:

— Какво правите? На оръжие! Хванете тези престъпници!

Регулус вдигна глава и видя познатата закачулена фигура. Роган, така се бе нарекъл, сочеше обвинително с пръст към затани.

— Готови — нареди Регулус и воините му се наредиха до него. Очите на Джанто горяха, жаждата му за насилие не беше задоволена.

Един от воините в бронзова броня с големи крила на шлема пристъпи напред.

— Тези мъже ни помогнаха да победим враг, който щеше да избие всички ни, сенешале. Не вярвам, че искаш да ги оковеш отново?

— Те са опасни. Убийци — каза Роган. — Настоявам да…

— Настояваш? — рече воинът. — Ти настояваш?

Регулус видя как другите мъже с бронзови брони се приближиха до водача си, готови за още една битка.

— Мисля, че те доказаха лоялността си — каза глас зад него.

Регулус видя, че е заговорил Нобул Джакс. Харесваше този човек. Беше сигурен, че е толкова достоен, колкото говореше и името му.

— Това не доказва нищо. Тези създания са опасни врагове на Свободните държави — каза Роган. — Те бяха осъдени.

— Те доказаха на чия страна са — отвърна Нобул. — Виж. — И посочи поваленото чудовище.

Точно в този миг върхът на амфитеатъра избухна в дъжд от камъни.

Четиридесет и шест

Мерик я влачеше по изтърканите каменни стъпала, а Джанеса се бе вкопчила здраво в ръката му. Излязоха на друга платформа. Половината стена се беше срутила и тя виждаше града си, но той все едно беше на хиляди левги оттук — нямаше път надолу, от земята ги деляха стотина стъпки.

— Трябва да се върнем — каза Джанеса.

Мерик дишаше тежко, огледа се с широко отворени очи. Знаеше, че са в капан.

— Права си.

Тръгнаха надолу по стълбите, но внезапно спряха, защото видяха, че някой се изкачва. Когато Джанеса срещна погледа на студените като камък очи, сърцето ѝ се вледени. В този човек нямаше и капка топлина, само студът на смъртта.

— Достатъчно ме разигравахте — каза Бащата на убийците тихо и смразяващо. — Но вече се свърши.

— Не се приближавай — каза Мерик и застана пред Джанеса. Бащата на убийците се усмихна, но съвсем безрадостно.

— Ти нямаш оръжие. Не можеш да сториш друго, освен да умреш.

Мерик отстъпи от стареца и меча в ръката му, от който по камъка капеше кръв. Сърцето на Джанеса подскочи, когато си спомни как Одака се бе сражавал с Бащата на убийците, за да им даде възможност да избягат. Тази кръв вероятно беше негова.

— Сигурно няма да искаш да се биеш с невъоръжен човек? — попита с надежда Мерик.

Усмивката на стареца изчезна така бързо, както се бе появила. Той вдигна меча си и Джанеса стаи дъх.

Нещо изтрополи по стъпалата и Бащата на убийците се обърна към младия мъж, появил се зад него, със зачервено лице и раздърпана роба. Джанеса го позна, той беше чиракът на магистрата. Момчето се втурна между Мерик и Бащата на убийците.

— Какво правиш, момче? — попита Мерик.

— Довери ми се — отвърна чиракът и пое дълбоко дъх.

После така изкрещя към възрастния мъж, сякаш можеше да го отвее от платформата.

Нищо не се случи.

Бащата на убийците изкриви лице от ярост. Пристъпи напред и вдигна меча си.

— Разкарай се от пътя ми — изкрещя Мерик и избута момчето настрани. Върхът на меча на убиеца го удари в нагръдника и разпори металната плоча като пергамент.

Джанеса гледаше с ужас как Мерик залита настрани, притиснал с ръце гърдите си, челото му беше сгърчено от болка. Той явно се опитваше да се задържи на крака, но в тях не беше останала никаква сила.

Лицето на момчето се изкриви от страх и смайване.

Бащата на убийците не им обръщаше внимание, беше се втренчил в Джанеса.

— Ще продължаваме ли? — попита той, сякаш я канеше на танц.

Беше очевидно, че никой няма да ѝ се притече на помощ. От арената се чуваше рев и звън на оръжия. Останалите от Стражата бяха твърде заети, за да могат да я спасят сега. Демоничното създание, издигнало се в амфитеатъра, беше само за отвличане на вниманието от истинската заплаха. Джанеса неволно се възхити на този хитър ход.

— Това няма да осигури победата на Амон Туга — каза тя в опит да отстоява позицията си.

— Няма — отвърна старецът. — Но ще му помогне. — Пристъпи напред, после спря и я изгледа косо. Взираше се в нея с любопитство, сякаш я претегляше с поглед, преценяваше колко струва. — Само един последен въпрос. Защо причини това на сина ми Река, защо го обърна срещу мен?

Джанеса се вгледа в студените сини очи — очи без милост, последните очи, които някога щеше да види. После се усмихна.

— Аз му предложих любов — каза тя. — Ти изобщо разбираш ли какво е това?

Бащата на убийците присви очи.

— Дали разбирам какво е? Аз отгледах момчето. Аз го превърнах във велик мъж, какъвто никога нямаше да стане без мен. Аз му дадох умения, които никой южняк не е научавал. Аз го удостоих с тази чест, а ти съсипа всичко.

— И пак бих го направила — отвърна тя. И осъзна, че е точно така. Въпреки всичко, въпреки срама, който детето можеше да ѝ донесе, тя пак би го направила, би преминала през стотици препятствия, би рискувала живота си хиляди пъти за още една нощ в прегръдките на Река.

— Но сега той е мъртъв — каза старецът. — И ти ще идеш при него.

Джанеса затвори очи.

— Почакайте малко — чу се стар и изморен глас от стълбището. Джанеса отвори очи и видя, че Бащата на убийците се извръща натам. Дори тази намеса да го вбеси, по нищо не личеше.

Магистра Гелредида изкачи последното стъпало задъхана. Чиракът ѝ тръгна към нея, но тя вдигна изморено ръка да го отпрати.

— Идваш да умреш със своята кралица, а, дъртачке? — попита Бащата на убийците.

— Едва ли — отвърна тя и се облегна тежко на стената.

Смехът му беше като съсък на змия.

Внезапно Гелредида хвърли нещо към него. Джанеса не видя какво е, докато то се въртеше във въздуха. Без дори да го поглежда, Бащата на убийците вдигна меча си и го посече на две.

Тогава покривът се взриви.

Джанеса политна назад ослепена и оглушена. Когато най-сетне успя да отвори очи, видя, че покривът на амфитеатъра го няма. Около нея беше пълно с отломки и се издигаше плътна колона от прах. Роклята ѝ беше разкъсана и мръсна, а ушите ѝ звънтяха.

Чиракът на магистрата беше до нея, лицето му беше покрито с прах. Говореше ѝ нещо, но тя не можеше да го чуе.

— Добре ли сте, Ваше Величество? — различи най-сетне думите.

— Да — отвърна тя, докато се изправяше. — Намери господарката си.

Момчето кимна и тръгна през прахта да търси Гелредида.

Джанеса внезапно се сети за Мерик, който лежеше някъде сред отломките и кървеше, и хукна през разсейващия се облак.

Долови някакво движение и тръгна натам, защото реши, че е Мерик. Спря рязко, когато видя разпокъсаната роба. Бащата на убийците се влачеше по земята, но само с една ръка, ръката, с която бе държал меча, я нямаше. Опитваше се да достигне остатъците от меча си; счупен ефес със строшено острие. Джанеса се наведе и го вдигна.

Старецът се извъртя да я погледне. Тя се сепна от вида на лицето му — половината представляваше кървава каша, но другата половина я ужаси повече. Очите му вече не бяха сини, а сияеха със златна светлина. Кожата му вече не беше така сбръчкана, а брадата бе изчезнала и на нейно място имаше гладка, силна челюст. Все още приличаше на Бащата на убийците, но не беше старец, а млад мъж и ако не бяха раните, дори щеше да е красив.

Това е магия, каза си тя, старата външност бе само маскировка, още една елхаримска измама.

— Явно се провалих — каза той тихо.

— Явно се провали — отвърна Джанеса, гледаше го без жалост. Този човек беше измъчвал нейния любим цял живот, а сега се опита да убие и нея. Не заслужаваше съжаление.

— Когато господарят ми Амон Туга дойде за главата ти, кажи му… — пое си с мъка дъх. — Кажи му…

Джанеса заби счупения меч в гърлото на Господаря на убийците.

— Нищо няма да му кажа — изсъска през зъби. — Той ще научи само, че си се провалил. Тялото ти ще бъде изгорено и никой няма да помни, че дори си съществувал.

Светлината в очите му бавно угасна, от златна посивя като пепел, докато животът на Бащата на убийците изтичаше от раната в гърлото му. Джанеса го гледаше и нещо в нея ликуваше. Нещо в нея се радваше на смъртта му.

Тя отстъпи назад. Въздухът почти се беше прояснил, шумът от арената долу бе затихнал. Джанеса се огледа за Мерик. Търси го трескаво, докато не го откри под купчина отломки.

Коленичи до него и започна да сваля камъните от тялото му. Беше още жив, но на ръба на смъртта. От раната в гърдите му пулсираше кръв и локвата, образувала се около него, започваше да се съсирва.

Той отвори очи при допира ѝ.

— Това не го очаквах — успя да изрече, от устните му се стече струйка кръв.

— Не говори — каза Джанеса, преди да извика за помощ. Чиракът помагаше на магистра Гелредида да се изправи и Джанеса я погледна умолително.

Старицата само поклати глава и погледна Мерик.

— Нищо не може да се направи — рече тя и се обърна да си тръгне.

Джанеса се обърна към Мерик. Очите му вече губеха блясъка си, клепачите натежаваха и той едва ги държеше отворени.

— Ти извърши велико дело, Райдър. Саможертвата ти няма да бъде забравена.

Тогава Гелредида се обърна и погледна с любопитство умиращия.

— Райдър ли каза?

— Да — отвърна Джанеса. — Мерик Райдър.

— Отмести се — нареди старицата и коленичи до Мерик.

Джанеса се изправи и видя как Гелредида внимателно сваля алените ръкавици от ръцете си. Плътта под тях беше черна, а вените изпъкваха в страховита паяжина.

— Уейлиън, помогни — каза Гелредида и започна да разкопчава нагръдника на Мерик.

Момчето се подчини и още щом свалиха бронята му, магистрата положи страховитите си ръце върху раната. Започна да припява тихо, призоваваше онези сили, които магьосниците насочваха, за да вършат делата си.

В това време по стълбите изтрополиха рицари в брони, търсеха кралицата. Опитаха се да я отведат, но тя беше сигурна, че опасността е преминала, и искаше да види как старата вещица ще си свърши работата.

След няколко мига очите на Мерик се отвориха, а Гелредида се отпусна назад и изпъна с пукане гърба си.

— Ще оживее — рече тя. — Уейлиън, ако обичаш. — Чиракът веднага ѝ помогна да се изправи.

— Благодаря ти — каза Джанеса, когато старицата мина покрай нея.

— Не ми благодари още — отвърна Гелредида с мрачно изражение. — Това е само началото.

Четиридесет и седем

Нобул ги гледаше как пируват. Само той и петимата затани стояха в двора. Те бяха зверове, гиганти, свирепи и диви. Беше се бил с тях, беше ги убивал, но преди много време. Тогава беше изплашен до смърт, но когато боят започне, забравяш за страха си. Сега обаче нямаше с кого да се бие — тези мъже му бяха доказали лоялността си. Сега му оставаше само да ги гледа и не беше сигурен дали да се плаши, или не.

Водачът им Регулус му беше предложил кръвен дълг. Разбира се, Нобул отказа. Нямаше никакво право над техния живот. Тези мъже не му дължаха нищо. Все пак поискаха да останат до него, вероятно защото той единствен бе показал някакво състрадание към тях. Ако това, че ги призова да се бият с родено от магия чудовище, можеше да се нарече „състрадание“.

Останалите от Зелените куртки още бяха в амфитеатъра и разчистваха пораженията. Нобул бе благодарен, че не се налага да се занимава с това; беше се нагледал за цял живот на последиците от делата на магьосници. Колкото по-малко вземане-даване имаше с тях, толкова по-добре.

Не че това, което му предстоеше, беше по-приятно: какво щеше да прави с петима воини затани, по дяволите?

Регулус се надигна, избърса устата си с ръка, обърна се и погледна решително Нобул. Но затани винаги изглеждаха решителни, винаги изглеждаха яростни.

Регулус тръгна през двора към него. Вървеше с уверена грация, на която Нобул се възхити. Не си беше давал сметка колко впечатляващи са тези хора, особено когато не се биеш с тях при Портата на Бакхаус. Тогава нямаш време да се възхищаваш на подобни неща, защото се опитваш да останеш жив.

— Трябва да поговорим, Нобул Джакс — каза воинът затани.

— Да поговорим — отвърна той.

— Аз те харесвам, Нобул Джакс. Ти говори направо. Също като гортана.

— Благодаря.

— Аз и моите воини много говорихме, след като ти ни освободи. И решихме да напуснем това място, ако не получим сигурни гаранции.

— Да напуснете? След всичко, през което сте преминали, за да стигнете тук и да се биете за този град?

— Точно заради премеждията ни стигнахме до това решение. С нас се отнесоха дори по-зле, отколкото с животни — като с врагове, — а ние дойдохме само за да предложим верността си. За да останем и да се бием за този град, трябва да се направят отстъпки.

— Аз нямам власт да…

— Ако не ни осигурите каквото искаме, ще си отидем. Ако ни принудите да останем, ще се бием с вас.

Нобул преглътна тежко.

— Какво искате?

— Първо, идваме отдалече. Наложи се да оставим броните си преди пътуването. Ако ще се бием на вашите крепостни стени и ще защитаваме народа ви, ще ни трябват брони — брони на затани, изработени от майстор.

Усмивка се разля по лицето на Нобул. Беше изоставил ковачницата си преди месеци, но ръцете му още копнееха за чука. Едва ли в целия град имаше друг, който знаеше как изглеждат броните на затани и можеше да ги изкове така майсторски като него.

— Аз мога да го направя — отвърна уверено.

Регулус кимна с благодарност.

— Второто ни искане е по-важно. Изгубихме свой брат. Воин от нашето племе. Трябва да получим възмездие за това.

— Добре. Не знам колко злато е останало в хазната, но…

— Не, не ме разбра. Не искаме безполезните ви монети. Искаме живот за живот. Ако искаш, жертва го наречи.

Нобул усети как космите по тила му настръхват. Зададе въпроса, макар че вече знаеше отговора:

— Имаш предвид коза или овца?

— Не.

Разбира се, че „не“. Все едно някога е било толкова лесно.

— Няма как да стане това. Ние не предлагаме хора за жертвоприношения. При нас не се прави така.

— Разбирам, Нобул Джакс. Вие не уважавате боговете и мъртвите си като нас. Това няма значение. Тогава ще си тръгнем. — Той положи голямата си тъмна длан на рамото на Нобул. — Но се питам дали ще ни направиш една последна услуга. Трябва да изпратим своя брат към звездите. — Посочи тялото на затани, което бяха покрили с платно. — Ще имаме нужда от клада.

— Ще видя какво мога да сторя — отвърна Нобул.

Регулус се върна при воините си.

Нобул продължи да ги гледа, докато слънцето залязваше. Въздухът застудя, но той реши да не забелязва това. Очакваха го много студени нощи, трябваше да свиква.

Килгар и останалите момчета се върнаха точно преди мръкване и сержантът се приближи до него.

— Как се държаха? — попита той.

Нобул сви рамене.

— Ами като сега.

— Сенешалът вдигна страшна врява. Казва на всеки, готов да го слуша, че трябва да бъдат убити.

— А някой слушаше ли го?

Килгар се усмихна лукаво.

— За щастие, не. Лорд-маршалът и Върховният командир се съгласиха, че ще имаме нужда от тях. Когато хуртите дойдат, ще ги очаква много неприятна изненада.

— Да — отвърна Нобул смръщен. — Не съм сигурен как да ти го кажа, но те няма да останат за веселбата.

— Как така?

— Решили са, че им е достатъчно. Честно да ти призная, не ги виня след начина, по който се отнесоха с тях.

Килгар прокле под нос.

— Няма ли някакъв начин да променим решението им?

— Да, има. Те искат човешка жертва заради смъртта на онзи мъж там. — Посочи към покрития труп.

— Какво искат?

— Така казаха — сви рамене Нобул.

— Не можем, мамка му!

— И аз така си помислих. Те ще си тръгнат, щом се сбогуват с мъртвия. Предполагам, че няма проблем да издигнем клада?

Килгар кимна, макар че не изглеждаше сигурен.

— Това е най-малкото, което можем да направим. Погрижи се.

Най-малкото, което могат да направят.

Наистина ли? Тогава какво още можеха да направят?

Не, едва ли. Жертвоприношението беше прекалено. Не че Нобул би имал нещо против. Сещаше се за един конкретен кандидат, когото би предложил с радост, но нямаше начин.

Дали?

Момчетата натрупаха клада от факли; в склада имаха много дърва. После отстъпиха назад и загледаха ритуала на затани, които ръмжаха на непознатия си език, ревяха страховито и деряха плътта си с нокти. След това Регулус взе факла и запали кладата. Воините мълчаха и се взираха в небето.

Нобул нямаше представа какво си мислят, че има там горе, но явно беше важно за тях. Осъзна, че се възхищава на затани — на тяхното благородство, на лоялността им. Те биха се сражавали за братята си до смърт, а това рядко се срещаше.

След няколко дни той щеше да е на върха на стената и щеше да гледа как диваците прииждат да разрушат града. Колко от другарите му биха дали живота си, за да го спасят? Тези затани знаеха какво е кураж, знаеха какво е братство. Лудост беше да ги пуснат да си отидат, когато можеха да се бият на тяхна страна.

Докато огънят пламтеше в двора на казармата, Нобул тръгна към килиите. Съвсем бяха забравили за затворника там и когато завъртя ключа и отвори вратата, почти очакваше да не го завари вътре.

— О, Нобул — каза Фридрик с усмивка. — Отдавна не сме се виждали. Липсваше ми.

Нобул отключи оковите, които го задържаха за стената.

— Къде отиваме? — попита Фридрик. Звучеше радостен, сякаш щяха да обиколят пазара. — Не мисля, че съм в най-добрия си вид. Дано не е нещо важно.

Фридрик потрепна, когато Нобул го сграбчи и го повлече навън.

— Нали знаеш, че предложението ми е още в сила — каза той. — Пусни ме и ще получиш каквото искаш. — Нобул не отговори и Фридрик доби престорено сериозен вид. — Виж, наистина съжалявам за твоето момче, наистина. Ако можех да ти го върна, щях. Но все трябва да искаш още нещо.

Нобул спря в коридора.

Фридрик изобщо не съжаляваше. Той не съжаляваше за нищо.

Нобул го погледна в очите.

— Кажи ми къде е Гилдията, къде са партньорите ти и ще живееш.

Фридрик отвърна на погледа му. Явно се опитваше да запази печалното изражение, но смръщването се превърна в усмивка, а после и в смях.

— Това няма да стане — каза Фридрик. — Но ще ти кажа какво ще стане — ако не ме изведеш оттук, ще свършиш отново с торба на главата. И този път ще е още по-зле. Тогава ти дадохме шанс да се биеш. Следващия път ще нахраниш животните, мръвка по мръвка.

— Ти ще си пръв — каза Нобул, преди да го повлече по стълбите и на двора.

Огънят на погребалната клада се беше издигнал високо, почти на нивото на покрива на казармите. Затани още го гледаха мълчаливо, а Килгар и момчетата стояха встрани.

Нобул спря за миг и се вгледа в пламъците. Усети, че Фридрик го дърпа и пита какво става, но не му обърна внимание. Това беше. Тук щеше да се промени всичко. Тук той щеше да се лиши и от последната капка човечност.

Това е най-подходящото място за онова, което смяташ да сториш. Човечността е бреме за слабите.

Фридрик се бореше, докато Нобул го влачеше през двора. Вероятно се страхуваше от пламъците или се досещаше какво го очаква.

— Чакай — извика той. — Чакай, мамка му.

Нобул го запрати на земята пред затани.

— Ето ви проклетата жертва. Ще получите останалото при първа възможност.

Регулус кимна в благодарност, а Нобул отстъпи назад, далеч от яростните воини, които вече обграждаха Фридрик.

— Какво става? — извика Килгар.

Нобул вдигна ръка и избута сержанта назад.

— Взех решение. Те ще получат своето жертвоприношение. Опитай се да ги спреш, ако искаш.

Килгар само се взираше в тях, но не направи опит да се намеси.

Фридрик беше на колене и се взираше в огромните убийци. Цялата му арогантност, цялата самоувереност бяха изчезнали.

— Нобул — изкрещя той, гласът му пресекна от страх. — Промених си решението. Ще говоря. Става ли? Ти победи, мамка му, кажи им да се махнат.

Твърде късно. Твърде, твърде късно.

Регулус вдигна глава и изрева към звездите. Последва го хор от рева на другите затани, които се хвърлиха към жертвата си. Фридрик започна да пищи.

Пищя до края.

Четиридесет и осем

Мерик се взираше в тавана и проследяваше с пръст дългия два инча белег точно под лявото си зърно. Когато вещицата сложи ръце върху него, той почувства как животът се влива обратно в тялото му. Това беше най-ужасното нещо, което бе изпитвал някога. Сякаш усукваха и разкъсваха душата му, докато я извличаха обратно от някакво мрачно и студено място. Сега, докато лежеше тук, умът му бе измъчван от спомена.

Той щеше да умре на онази арена. Щеше да стане герой, почитан от народа като спасител на кралицата. Може би дори щяха да му издигнат статуя.

Не и сега обаче. Сега той беше само поредната жертва. Още един безименен слуга на Короната, който е бил ранен, докато е изпълнявал дълга си.

Все пак беше по-добре от смъртта, така че не биваше да се оплаква.

Вратата се отвори. Мерик предположи, че някой идва да провери как е, вероятно да му донесе храна или вода. Държаха се с него като с инвалид, макар че раната вече почти не го болеше. Не че имаше нещо против; лесно щеше да свикне с подобно отношение; да чака да го обслужват. Някой дори идваше да изхвърли нощното му гърне, а това бе привилегия, от която не бързаше да се отказва.

Озърна се през стаята и осъзна, че последното, което посетителят му ще направи, е да изхвърли лайната му.

Таник Райдър затвори вратата след себе си. Погледна Мерик, преценяваше го, търсеше недостатъците му, както винаги. Този път обаче в очите му имаше още нещо. Дали състрадание? Или загриженост?

Не ставай глупак. Таник Райдър не знае какво е състрадание. И по-скоро би се разтревожил за коня си, отколкото за теб.

Въпреки негодуванието си към него, Мерик все пак седна в леглото и свали крака на пода. Не само защото не искаше баща му да го гледа как лежи слаб и уязвим, но и защото усещаше нужда да стане и да му покаже уважение. Мразеше се за това.

— Не ставай — каза Таник. — Трябва да си почиваш, за да се възстановиш.

— Добре съм — отвърна Мерик и се изправи. Изненада се колко лесно му се удаде това. Усети само леко опъване в раната.

Останаха така за миг и за първи път на Мерик му се стори, че баща му е смутен, като че ли не знаеше какво да каже. Таник само въздъхна и огледа сина си от глава до пети.

Мерик също не знаеше какво да каже. Последния път, когато разговаряха, баща му го накара да се чувства пълен глупак. После хвърли едно от бойните си кучета срещу него. Не се радваха на особено добри отношения.

— Казват, че си показал голяма смелост — рече накрая Таник. — Казват, че си спасил живота на кралицата. Някои казват дори, че трябва да ти дадат земи и титла заради смелостта ти.

— Много приказват, нали? — отвърна Мерик, но трябваше да признае, че идеята за земи и титла му харесваше.

— Виж… — Таник гледаше към пода, в стените и навсякъде другаде, но не и към сина си. — Опитвам се да кажа, че… се справи добре. Аз съм… гордея се с теб.

Гордее се с него? Таник Райдър се гордееше с него? Мерик впрегна цялата сила на волята си, за да не погледне към прозореца и да се увери, че отвън не прелитат прасета.

— Доволен съм, че фактът, че едва не умрях, най-сетне те изпълни с гордост. Ако знаех, че е толкова лесно, още преди години щях да се хвърля от някой шибан мост.

Таник стисна юмруци и челюстта му се стегна, когато изскърца със зъби. Пое дълбоко дъх, преди да заговори отново:

— Това не е лесно за мен, Мерик. Знам, че може да съм бил несправедлив към теб…

— Не — отвърна Мерик. — Беше прав за мен от самото начало — аз съм безполезно, кекаво, мързеливо и егоистично копеле. Такъв съм. Винаги съм бил такъв и на кого трябва да благодаря за това?

— Трябваше да изпълня дълга си. Трябваше да се погрижа за по-важни неща. По-важни от мен, от теб…

— От майка ми?

Мерик видя проблясък на чувство в очите на Таник, когато спомена жена му. За миг изпита вина, задето я използва като оръжие, за да прониже баща си, но старото копеле си го заслужаваше.

Явно споменът за нея причиняваше болка на Таник. Той я беше изгубил. Беше на стотици левги от нея, когато тя умря. Мерик винаги го бе смятал за студено, безчувствено копеле, но като го гледаше сега, започваше да се съмнява в това.

— Съжалявам — каза той. — Не биваше да говоря за нея.

— Не, прав си. — Гласът на Таник беше омекнал. Беше станал почти нежен. Мерик никога не го беше чувал да говори така. Това го караше да прилича почти на човек. — Сгреших пред нея, сгреших и пред теб. Вече го знам. Но дойдох да се реванширам.

Мерик поклати глава.

— Да се реваншираш? Какво ще направиш, ще ми върнеш детството?

— Не — каза Таник. Силата и властността се бяха завърнали в гласа му. Мигът на печал беше отминал. — Давам ти възможност да се присъединиш към мен. В Драконовата стража има място за теб. Място до мен, ако го искаш.

— Място до теб? И какво в тази забравена от Арлор страна те кара да мислиш, че искам да застана до теб?

Таник поклати глава.

— Разбирам какво чувстваш към мен. Разбирам, че между нас трябва да се изградят много мостове. Но аз се опитвам.

Мерик гледаше баща си. Той наистина се опитваше. Сигурно му бе коствало много дори да дойде да го види. Това ли беше неговият начин да се извини за стореното? Трябваше ли Мерик да отхвърли този шанс за помирение просто така?

— Ще си помисля — каза той.

— Добре. Само за това те моля. Аз ще… се гордея, ако бъдеш до мен.

След това лорд-маршалът се обърна и го остави сам.

Мерик се взира дълго след баща си, просто стоеше насред стаята и мислеше за случилото се току-що. Когато вярваше, че баща му е мъртъв, беше готов на всичко, само за да го види отново, да може да застане до него, да чуе, че Таник Райдър се гордее с него.

Сега, когато това се случи, се питаше дали изобщо има значение.

През последните дни беше преминал през истински ад и едва не умря. А сега баща му благоволяваше да го посети и да му предложи място в Драконовата стража, да го нарича свой другар. Това не беше същото като да го смята за свой син. Но какво друго бе очаквал? Таник Райдър никога не се поддаваше на чувствата си, дори преди да изостави семейството си. Те никога нямаше да се прегърнат топло, никога нямаше да говорят цяла нощ и да пият вино.

Мерик навлече ризата и обу ботушите си. Когато отвори вратата на стаята, усети вечерния студ. Вдиша го, доволен, че е жив. Черната сянка на смъртта още играеше в ума му, но той опитваше да я прогонва. Нямаше смисъл от самосъжаления. Господарят на Враните докопва всекиго рано или късно, без значение дали се страхуваш от него, или не.

Каира беше там, където знаеше, че ще я намери, и лъскаше бронята си. Мечът и брусът лежаха до нея в очакване на вниманието ѝ. Мерик изчака малко, преди да каже нещо. При последния им разговор тя хубаво го напердаши. Със сигурност сега щеше да е по-благоразположена към него, след като беше спасил кралицата, нали?

— Там ли ще стърчиш цял ден? — попита тя, без да вдига поглед от нагръдника.

— Не възнамерявах — отвърна Мерик и седна срещу нея.

Погледа я още малко, чудеше се дали ще му каже още нещо, дали ще спомене храбростта му. Мълчанието се проточи.

— Как е кралицата? — попита той накрая.

— Добре е — отвърна Каира и продължи да лъска бронята. — Малко изплашена, естествено, но невредима. — Още една пауза, докато тя търкаше енергично едно петънце на бронята. — Ти се справи добре.

Нима чудесата продължават? Похвала от ледената девица. Хвала на Арлор и на всичките му брадати жреци.

— Само си изпълних дъл…

— Недей — рече Каира, без да вдига поглед. — Не започвай да говориш за дълг сега. И двамата знаем, че той няма нищо общо.

Мерик започваше да се дразни. Той беше спасил проклетата кралица, със сигурност заслужаваше малко уважение за това. Нали?

— Така ли? — Раната му засмъдя, докато гневът му нарастваше. — А с какво има общо тогава? Не търча наоколо и не се нанизвам на шибани мечове само за забавление.

— Ти ми кажи. Какво беше това, възможност да покажеш, че не си страхливец или просто нямаше избор?

— Майната ти! — рече Мерик, изправи се и се обърна да излезе. Спря, защото чу, че тя се смее.

— Какво се случи с прословутото райдърско чувство за хумор? — попита тя с усмивка. — Да не би внезапно да си започнал да се приемаш на сериозно?

— Ами така се случва, като те пронижат в гърдите — каза той и пак седна на стола. — А ти кога стана такава шегаджийка?

— Може би съм се научила от някой майстор. — Погледна го лукаво.

— Както и да е. Дойдох само да ти кажа, че баща ми ме посети.

— Наистина ли? И какво, загърби ли миналото?

Мерик поклати глава.

— Още не. Той иска да се присъединя към него. Към Драконовата стража.

— А ти не знаеш дали трябва да го направиш?

За такава каменностудена жена без чувство за хумор, Каира беше станала доста прозорлива.

— Според теб какво трябва да направя?

Каира се засмя и продължи да лъска бронята.

— Мисля, че трябва да последваш сърцето си, Мерик. Какво друго можеш да направиш?

— Мога да остана с теб и Гарет. Мога да остана в Стражата. Мисля, че вече доказах способностите си.

— Да, така е, но това ли искаш наистина? Тук вече няма какво да доказваш, но вероятно при баща ти…

— Нямам нужда да доказвам нищо пред него — отвърна Мерик.

Наистина ли? Нямаш ли нужда да му докажеш, че си боец, воин, който заслужава да носи името Райдър?

— Всички трябва да се доказваме, всеки ден — каза Каира. — Трудното е да избереш в какво или пред кого искаш да се докажеш.

Този разговор започваше да става твърде задълбочен, но тя вероятно беше права. Дали си струваше да се доказва пред Таник Райдър? Ще успее ли да го накара да се гордее с него? И наистина ли го искаше?

Изправи се.

— Благодаря ти. Ще ида да… излъскам нещо.

Каира му кимна и продължи работата си.

Докато вървеше през казармите, ръката му посегна към раната на гърдите. Това ли беше доказателството за смелостта му, от което се нуждаеше? Или беше просто напомняне, че не е чак толкова добър с меча, колкото му се искаше?

На кого му пукаше? Той беше Мерик Райдър — не дължеше нищо на никого. Беше си свършил работата, беше спасил проклетата кралица. Нима някой можеше да очаква нещо повече от него? Нима можеше да даде нещо повече?

Предположи, че вероятно скоро ще разбере.

Четиридесет и девет

Петимата седяха около огъня и гледаха пламъците, слушаха как пукат дървата в огнището. Никой не знаеше какво да прави. Вече нямаше кой да дава заповеди, затова само седяха и чакаха.

Трябва да бягаш, а не да чакаш. Трябва да бягаш и да не се обръщаш назад. Насили късмета си за сто живота напред, а още нямаш тринадесет зими.

Раг обаче не избяга.

— Дали ще ни убият? — попита тихо Шърл, изричайки мислите им.

Раг поклати глава.

— Не ставай глупав. Ако Бастиян искаше да ни убие, вече щяхме да сме мъртви.

Това сякаш успокои малко Шърл и Раг видя, че Ярик поглежда леко облекчен Есен. Разбира се, тя нямаше представа дали е истина. Може би Бастиян ги беше оставил да се варят в собствения си страх, може би искаше ужасът им да стигне до точката на кипене, преди да ги убие. Нямаше представа дали ще умрат тази нощ. Нямаше смисъл обаче да споделя тези опасения. Момчетата бяха вече в дупка — защо да ги закопава още повече.

Озърна се към Харкас, който седеше, а не стоеше прав както винаги и беше почти невидим в сенките. Тя усещаше, че я наблюдава, взира се от тъмното, не откъсва очи от нея.

Той знае. Той се е досетил кой е предал Фридрик и когато Бастиян дойде да ни убие, ще използва това, за да откупи живота си.

Но дали наистина знаеше? Ако знаеше, защо не беше казал нищо, когато прерязаха гърлото на Палиен? Защо не го каза на Бастиян тогава?

Раг се облегна в стола си, опитваше се да излезе от полезрението му. Сигурно никога нямаше да узнае; Харкас не беше от приказливите. Каквито и да бяха намеренията му, тя за всеки случай държеше вратата под око. При първия признак на опасност, щеше да излети през нея.

Не, няма да го направиш, нали? Дори да имаш шанс, ти няма да идеш никъде?

След като кръвта на Палиен изтече от раната в гърлото му, те оставиха тялото му на земята и сигурно още лежеше там. Раг нямаше да се учуди, ако Бастиян просто се беше отървал и от тях, но той не го направи. Само им каза да се омитат.

И сега бяха тук, без да имат къде да идат. Седяха в кръчмата и чакаха боговете знаят какво, докато купчината с дърва бавно се смаляваше.

Раг нямаше представа колко дълго ще продължи това. Шърл постоянно клюмаше и се бореше със съня. Есен се беше увил с одеяло, когато нощният студ се промъкна в кръчмата и изпълни сенките.

Никой от тях не чу кога влязоха хората на Бастиян.

Същите слаби копелета, които бяха убили Палиен, влязоха в кръчмата тихо и застанаха в сенките, спотаиха се като таласъми, които дебнат, за да посегнат от тъмното и да сграбчат жертвата си. Когато Раг ги видя, очите ѝ се разшириха от страх. Другите момчета не ги забелязаха, докато вратата не се отвори широко, удари се в стената и влезе самият Бастиян.

Раг се взираше в лицето му. В изпитите като на мъртвец черти. Самият Господар на Враните, дошъл от ада да ги отведе.

Бастиян само стоеше, а петимата се взираха в него, не знаеха какво да сторят. Щеше да е много глупаво да заговорят — никой не смееше да заговаря Бастиян.

— Мислех си — каза той накрая, сякаш продължаваше прекъснат преди миг разговор. — Просто ми хрумна да ви очистя всичките. Не сте най-читавата банда в Гилдията все пак, но пък Фридрик ви държеше заради нещо: вероятно заради верността ви. Верността струва доста в тези трудни времена. Вие позволихте да го заловят, но стана заради Палиен, затова не мога да ви виня.

Тогава погледна право към Раг, очите му се забиваха като житоядци в плътта ѝ. После ѝ се усмихна леко. Усмивката изглеждаше странно на жестоко му лице и кожата на Раг настръхна.

— А за Фридрик… — продължи той, огънят танцуваше по острите му черти и му придаваше демоничен вид. — Изглежда е бил екзекутиран. Затова няма да го видим отново. Така че аз трябва да поема всичките му дела. Поразпитах и като че ли никой не възразява. Предполагам вие също? — Раг не помръдна, но видя, че Шърл, Ярик и Есен клатят глави в тъмното. — Добре. Значи можем да продължим.

Един от хората му в сенките издърпа стол напред, Бастиян седна на него, кръстоса крака и изпъна черния си жакет.

— Идва война.

Бастиян остави тези думи да увиснат във въздуха.

— Ние… ние знаем, господин Бастиян — каза Шърл.

Типично за Шърл — не можеше да си държи проклетата уста затворена.

— Вероятно сте се питали какъв ще е вашият принос в тази война — каза Бастиян.

Шърл се озърна към другите момчета.

— Ами… не.

— Не — рече мрачно Бастиян. — Разбира се, че не сте. По-скоро сте се питали как да избегнете битките и да оцелеете, когато хуртите почукат на вратата. — Момчетата кимнаха. — Е, аз ще ви кажа. Гилдията ви прави предложение. Предложение, което ще ви позволи да преживеете тази лайняна ситуация. Очевидно през идните дни ще трябва да се свършат някои неща, но аз не бих възложил важни дела на безполезни смотаняци като вас. Обаче ще ми трябват възможно най-много хора, затова бъдете готови. Ще изпратя вест, когато му дойде времето, затова не се отдалечавайте.

Изрече последните думи така, сякаш говореше на идиоти.

— Няма, господин Бастиян — казаха Шърл, Есен и Ярик в един глас.

— Добре. — Бастиян се изправи и хората му веднага тръгнаха към вратата. — А ти — посочи той Раг. — Изпрати ме.

Да го изпратя? Не знае ли къде е проклетата врата?

Тя стана и тръгна до него. Вероятно това беше. Вероятно тя щеше да го отнесе. Нейното гърло щяха да разпорят за назидание на другите момчета. Но когато излязоха в малкото преддверие, Бастиян спря до нея и сложи ръка на рамото ѝ.

— Знам, че останалите нямат много мозък. Затова ще разчитам на теб да ги държиш заедно.

— Да, господин Бастиян — рече тя, без да се замисли, благодарна, че няма да я убие.

— Скоро ще имаш възможност да се докажеш. Фридрик винаги се обграждаше с шибани идиоти — така му харесваше. Беше арогантен, мислеше си, че е недосегаем, че репутацията му ще го пази, но явно е сбъркал. Все пак той смяташе, че ти си различна. — Посочи към мъжете около себе си. — Както виждаш, аз не се обграждам с идиоти. А след тази история с Палиен започвам да разбирам какво е видял Фридрик в теб. Ти си умна. В теб има потенциал, момиче. Можеш да стигнеш далеч.

— Да, господин Бастиян — повтори тя. — Благодаря ви.

Едва се сдържа да не добави „сър“. Все пак не искаше да я помисли за подмазвачка.

Бастиян кимна и последва хората си на улицата. Последният затвори вратата след себе си и спря нощния студ. Раг стоеше там и мислеше.

Можела да стигне далеч?

Какво означаваше това, по дяволите? Дали я гласеше за големи неща?

Би трябвало да скача от радост, а се чувстваше гадно. Като че ли щом излезеше от едно изпитание, веднага скачаше в друго. Той току-що я направи водач на бандата. Току-що я повиши. И за целта се наложи само да излъже няколко пъти и да се погрижи да убият неколцина души.

Раг дори не знаеше как точно се чувства. Определено не изпитваше вина. Празнотата отвътре при мисълта, че беше виновна за смъртта на мнозина, малко я изплаши.

Вече нищо не можеш да направиш, нали? Просто си гледай интереса — изиграй ръката, която ти се е паднала.

Извърна глава към кръчмата и спря. Харкас стоеше пред нея. Бяха само двамата, сами в задната стаичка. Тя вдигна глава и се опита да му се усмихне като преди няколко дни. Този път не ѝ се получи.

— Наблюдавам те — каза той.

Не го беше чувала да продумва. Гласът му звучеше твърде нормален за такъв здравеняк.

— Какво искаш да кажеш? — попита тя, преструваше се на невинна, макар че вече нямаше смисъл.

— Никой друг не го вижда — каза той. — Но аз го виждам. Те са твърде заети да говорят, твърде заети са да се взират в мислите и думите си. Но аз стоя там тихо и кротко и слушам. Наблюдавам.

— Браво на теб — рече Раг, вече я изпълваше паника. Вратата беше точно зад нея. Дали да не избяга? Но нямаше да стигне далеч, преди да я докопа.

— Разбрах, че ще донесеш неприятности, още когато се появи. Не знам какво си мислеше Фридрик, но вече е твърде късно.

— Виж — започна тя престорено подразнена, с надеждата, че ще го сепне. — Не знам какво говориш и не ми пука. Бастиян току-що ми каза да се погрижа да сте на линия и точно това ще направя. Ако имаш проблем с това, върви при него.

Надяваше се, че това ще го обезсърчи, че споменаването на Бастиян малко ще го стресне. Но уви.

— Да, обзалагам се — рече Харкас и се наведе почти до нивото на очите ѝ. — Хората те харесват, нали?

— Да — отвърна Раг, не беше много сигурна накъде бие. — Май че ме харесват.

— Аз те харесвам — каза Харкас и тя едва не въздъхна от облекчение. — Ти се грижиш за другарите си. Онова, което направи за Шърл… е… няма да го забравя. Ти си умна — по-умна си от Фридрик. Но сигурно затова ти си жива, а той мъртъв.

— Да — рече Раг и сега се смути още повече, отколкото когато мислеше, че той ще я убие. — Предполагам.

Харкас се обърна и влезе пак в кръчмата.

Остави вратата отворена и Раг видя останалите до огъня. Дали щяха да я приемат за водач? Дали щяха да правят каквото им каже?

Е, имаше само един начин да разбере. И тя се върна в топлината на кръчмата.

Петдесет

Уейлиън се изкачваше по тясното вито стълбище към стаята на Гелредида. Още го болеше от експлозията в амфитеатъра и усещаше дращене в очите от прахта. Вратата на магистрата беше леко открехната и когато посегна да я отвори, той спря. Вътре се чуваше някакъв шум, някой стенеше от болка.

В ума му просветна спомена за залата дълбоко под Кулата на Магистрите, за Ниро Лаиус, който крещи от болка, плаче и се моли, и се запита дали Гелредида не е докопала още някоя жертва в ноктите си. Когато надникна през пролуката, видя, че е сама. Беше навила ръкави и ръцете ѝ бяха потопени в купа.

Макар да знаеше, че не бива, Уейлиън остана там да я наблюдава. Поемаше риск — вероятно тя вече беше усетила присъствието му, — но трябваше да разбере. Искаше да види.

В амфитеатъра я беше видял да сваля ръкавиците си и да полага ръце върху гърдите на рицаря от Стражата, за да го върне от границата на смъртта. Този магически подвиг го изпълни със страхопочитание, но почернелите и разядени ръце на господарката му го ужасиха.

Сега тя внимателно ги миеше, обливаше ги с вода, за да успокои почернялата плът. При всяко движение стенеше от болка, докато най-сетне приключи.

— Вече може да влезеш — каза, без да се обръща.

Знаех си! Що за идиот ще опитва да се скрие от Червената вещица.

Уейлиън бавно бутна вратата и пристъпи в стаята. Искаше да каже нещо, да се извини, да обясни, че не е видял нищо, но защо? Най-добре бе просто да поеме мълчаливо упреците ѝ. Но такива нямаше.

Гелредида подсуши нежно ръцете си и внимателно нахлузи червените ръкавици, като се мръщеше от болка.

— Какво има, Магистра? — попита Уейлиън.

Тя се озърна към него, с мълчалив укор заради въпроса му. После въздъхна и отговори:

— Онази нощ в Параклиса на Таласъмите извлякох тъмна сила от мъртвото момиче. Ако не го бях направила, ритуалът, който Рембрам Туле провеждаше, щеше да бъде завършен. За съжаление тази сила е още в мен, удържам я, макар че накрая ще ме унищожи.

— Тя ви убива? — попита Уейлиън, стомахът му се сви на възел. Мисълта да изгуби Гелредида го изпълни с ужас. Не беше осъзнавал какво означава тя за него. — Сигурно има някакъв начин да я спрем?

Гелредида поклати глава.

— За жалост няма. Но всички все някога ще умрем, Уейлиън. Аз живях повече, отколкото ми се полага. С малко късмет ще успея да видя как прогонваме хуртите.

Той се взираше в нея, докато тя разчистваше пергаментите от писалището си. Магистрата говореше за неминуемата си смърт, сякаш беше планирана лятна разходка и нямаше търпение за това пътуване. Уейлиън не би бил толкова делови по отношение на собствената си смърт. Нищо чудно, че тя така небрежно го излагаше на опасност, след като не държеше особено и на собствения си живот.

— Е, ако няма друго — рече тя, докато тъпчеше свитъци на един рафт, — трябва да идем на една среща.

— Има още нещо, магистра.

Тя го погледна с очакване.

— Казвай бързо.

— В амфитеатъра? На покрива, раненият рицар? Защо променихте решението си и му помогнахте?

Гелредида се усмихна.

— Много неща съдържат сила в тази страна, Уейлиън. Мечове, корони, знамена. Дори камъни, заровени дълбоко в земята. Такива предмети могат да решат бъдещето и да променят съдби. По-могъща от всички тях обаче е кръвта. Мъжът, когото спасих, е наследник на древна кръвна линия — в него тече кръвта на крал. Не можем да позволим тази линия да изчезне, нали?

— Предполагам, магистра. Макар че не ми се струва честно някой да се жертва, за да бъдат спасени останалите. — Заби поглед в краката си, като се питаше дали не беше сбъркал. Това обаче го притесняваше: защо един да оцелява по някакво рождено право, а други да умрат. Не се съмняваше, че той ще е от онези, които ще бъдат оставени да умрат, ако се стигне дотам.

— Скоро ще научиш доста за саможертвите, Уейлиън, и защо трябва да бъдат правени — каза Гелредида. — Един човек не може да бъде поставян над общото благо. Над народ или религия. Ние всички сме част от земята, на някои от нас е съдено да бъдат големи притоци, да водят водите през земята, да я хранят, да я карат да дава плод. Някои от нас са планини, пазят границите на народите, защитават невинните от кроежите на нашественици. А други са просто цветя, дадено им е кратко време, колкото да разцъфнат под слънчевата светлина, преди да умрат. — Тя го погледна почти съчувствено. — Разбираш ли ме?

— Да, магистра — отвърна той.

— Не, вероятно не ме разбираш. Но един ден ще ме разбереш, Уейлиън. Ще тръгваме ли?

Той кимна. Нямаше представа къде отиват или защо, но отдавна се беше научил да не спори за подобни неща. Спуснаха се през кулата до Голямата библиотека, където двама Рицари на Гарвана им отвориха вратата. Уейлиън дори не знаеше, че тези врати някога се затварят, но когато влезе вътре, разбра защо. Останалите архигосподари ги чакаха сами в библиотеката. Така празна, тя изглеждаше още по-голяма и внушителна.

Дренан Фолдс и старият Кранок Маргил седяха на отделни, но съседни писалища. Дренан явно не беше много доволен, че го бяха накарали да чака. Лусен Калвор се облягаше на лавица с книги, лицето му беше безизразно, но не откъсваше очи от Гелредида и Уейлиън. Уейлиън внезапно си спомни за скорошното изнудване на Лусен и се запита дали младият архигосподар не иска да си отмъсти. Само времето щеше да покаже, но за всеки случай не мислеше да приема от него храна или питие.

Магистра Гелредида спря пред писалищата и ги огледа, сякаш се готвеше да преподава урок. Уейлиън изостана назад.

— Е? — попита Дренан, различните му очи светеха от раздразнение. — Защо ни извика? И то точно тук?

— Тук ми харесва — отговори Гелредида и огледа огромната библиотека, сякаш я беше построила собственоръчно. — Залата на Огнището е малко… натруфена, не мислите ли? Освен това реших, че мястото е подходящо, тъй като архигосподар Краби беше Пазител на Книгите, но заради трагичната си смърт не може да е сред нас.

Уейлиън много се съмняваше в това. Гелредида вероятно беше пожелала срещата да е тук, за да разполага с магичните си сили. Срещата в Залата на Огнището, където силите ѝ бяха елиминирани, едва не им струва живота.

— Това е приятно разнообразие — каза Кранок, слабият му глас пресекна. — Но защо настоя да се видим?

— Защо ли? — сопна се Гелредида. — Хуртите са почти пред портите ни. Няма време за губене, имаме много работа за вършене.

— Така е. Най-добре да потърсим нови кандидати за архигосподари — каза Дренан. — Трябва да попълним две места.

— Няма време за това — отвърна тя. — Подготовката за обсадата трябва да започне веднага. Не можем да се занимаваме с ненужна бюрокрация. — Дренан понечи да спори, но тя вдигна пръст. Това бе достатъчно да го накара да замълчи и Уейлиън се зачуди дали незаконният му син е още в онази изба, заплашен от убийство.

— Какво, ако мога да попитам, трябва да се свърши? — рече Кранок и челюстта му потрепери от раздразнение.

Гелредида погледна към Лусен, който стоеше тихо в сянката на лавицата.

— Архигосподарю Калвор, вие ще сте новият Пазител на Гарваните. Когато войната започне, магистрите от кулата ще са ключът към победата ни. В замяна те трябва да бъдат защитавани от нашите Рицари на Гарвана. Ти ще поемеш командването им и ще се погрижиш да разберат колко важно е да осигурят оцеляването на магистрите. Сред тях може би още има врагове; предателството на Ференц и Ниро може да стига дълбоко. Да разчитам ли, че ще го изкорениш?

Лусен Калвор вдигна вежда.

— Сигурен съм, че мога да го уредя.

— Отлично — усмихна се Гелредида. — Тогава трябва да започнем да събираме Кастата. Кранок, ти ще ръководиш всички настоящи магистри — преподаватели, учени, оттеглили се ветерани. Те те уважават. Ще те последват.

— Ами… аз… — каза Кранок, но преди да възрази, тя продължи:

— Дренан, ти ще се заемеш с чираците и новопостъпилите. Сега те ще получат всички привилегии на Кастата и ще им се позволи да практикуват магия зад стените на кулата.

Изненадващо, Дренан кимна в съгласие.

— Добре. Макар че много от тях вече напуснаха града. Повечето новопостъпили са от богати семейства; когато разбраха, че градът е в опасност, близките им направиха всичко възможно да приберат децата си у дома.

— Тогава направи каквото трябва, Дренан — скастри го Червената вещица. — Ти си способен човек, сигурна съм, че ще се справиш.

— Да, ще се справя, стига да разполагам с всички налични чираци. — Озърна се към Уейлиън, който не можеше да откъсне поглед от побелялото му око. — Да се заема ли и с твоя?

Гелредида се усмихна леко, сякаш Дренан беше казал несполучлива шега.

— Опасявам се, че ще имам постоянна нужда от услугите на мастър Грим. Той не е от най-надарените ученици, така че едва ли ще ти липсва.

— Не бил от най-надарените, значи? — попита Дренан и пак погледна към Уейлиън. — Всички видяхме какво стори с маршал Ференц. Още чистят пода на Залата на Огнището.

— Случайност — каза Гелредида, сякаш говореха за дребна злополука. — Грим проникна случайно през Воала. Случва се. — Дренан отвори уста да заговори, но тя пак вдигна пръст. Архигосподарят се сви като тероризиран съпруг. — Ако това е всичко, сигурна съм, че си имате много работа.

Архигосподарите мълчаха и Уейлиън започна да се чуди колко голяма всъщност е властта на господарката му върху тях. Едва потисна усмивката си, когато тримата мъже се изнизаха от библиотеката, сякаш освободени след края на урока.

— Какво искате да правя аз, магистра? — попита той, когато най-сетне останаха сами.

Тя го погледна и се усмихна. Имаше почти майчинско изражение. Уейлиън не знаеше дали да се успокои, или да се плаши.

— Почини си. През идните дни ще има много работа и може да не ти остава време за сън. — После излезе.

Уейлиън огледа огромната библиотека. Чудеше се дали някъде няма скрита книга, която би могъл да използва; книга, в която да открие тайната, с която ще победят Амон Туга. За миг се запита дали да не потърси, за да се превърне в герой, за да обърне сам-самичък прилива.

Какво си въобразяваш, Грим? Не помниш ли какво ти каза тя за планините и реките? И за цветята? Ти определено си от цветята. Може би си дори проклет бурен. Най-добре я послушай — и си почини.

Обърна се да излезе през големите врати, но спря. Нещо в периферното му зрение привлече вниманието му. Тръгна към огромния прозорец с витраж. През едно неоцветено стъкло се виждаше далеч на север.

По целия хоризонт се стелеше черна плащеница от дим.

Сякаш целият свят гореше.

Петдесет и едно

Дворцовите градини на Скайхелм бяха пусти, там бяха само Джанеса, Каира и жрецът. Никой друг не пожела да присъства, но Джанеса нямаше против. Нямаше нужда от никого и се съмняваше, че и за него щеше да има значение.

Одака Дуур лежеше в земята, тялото му беше увито с коприна. Бащата на убийците най-сетне беше успял да я нарани, макар и не както бе възнамерявал. Одака загина, за да ѝ даде шанс да избяга.

Нямаше време да проучват какви са погребалните ритуали на Екуун. Затова този им се стори единственият подобаващ начин. Одака беше служил много години на баща ѝ и беше подходящо да бъде погребан според погребалните обичаи на Свободните държави.

Тя реши да е в градините, за да може той да е близо до нея, поне духът му. Кой щеше да я съветва сега? Канцлерът Дуркет? Той едва ли имаше мнение за нещо друго, освен какво да яде на вечеря. Сенешал Роган? Колкото повече научаваше за него Джанеса, толкова по-малко му вярваше.

Докато жрецът на Арлор нареждаше молитвите си, Джанеса се взираше в тялото на Одака. Той беше дал живота си за нея, като много други на арената. Още колко хора щяха да умрат през идните дни? Още колко от тях щяха да загинат заради нея? Тя трябваше да е достойна за тази саможертва, трябваше да е силна.

Със сигурност беше доказала вече силата си, когато взе счупения меч и довърши Господаря на убийците. Дали беше достатъчно?

Определено беше на прав път — двама от враговете ѝ бяха мъртви от нейната ръка. Само преди дни не беше и сънувала подобно нещо, но сега сякаш копнееше да се изправи пред враговете си, ръката ѝ жадуваше да стисне Хелсбайн и да го завърти в истинска битка. След няколко дни може би щеше да има тази възможност.

Докато слушаше думите на жреца, отпусна ръка на корема си. Още колко дълго щеше да успява да скрие, че носи дете? Дали изобщо да го прави? И как щеше да поведе хората си в битка, как щеше да се изложи на опасност, когато в нея растеше живот?

Нямаше смисъл да мисли за това сега. Ако Амон Туга разбиеше стените на Стийлхейвън, и бездруго нямаше да има значение. Тя щеше да умре.

Жрецът беше приключил. Стоеше със сведена глава и я чакаше. Трябваше ли да каже нещо? Каква полза от думи сега? Одака нямаше да ги чуе. Той сигурно знаеше колко е важен за нея. Тя съжаляваше само, че не бе успяла да му благодари за саможертвата.

— Ваше Величество — извика някой зад нея.

Обърна се и видя млад мъж с ливрея на дворцов слуга, който тичаше към нея през градините. Каира веднага се изпречи на пътя му. След случилото се на арената тя бе станала още по-зорка и бдителна.

Младежът падна на коляно на няколко крачки от Джанеса.

— Говори — каза тя, подразнена, че прекъсват погребението на Одака.

— Моля да ме извините, Ваше Величество — рече той и се изправи, — но ви викат в Залата на Войната. Армиите се върнаха от фронта. Херцог Банън Логар е тук.

— Добре — отвърна Джанеса. — Кажи им, че идвам.

Тя погледна към Одака, който лежеше в гроба. Искаше ѝ се да остане, докато го заровят, но явно нямаше време. Все пак точно той би я разбрал.

— Довиждане, приятелю — прошепна Джанеса, после тръгна с Каира към двореца.

Не се преоблече за срещата. Беше с обикновена рокля и поръбено с кожи наметало. Вероятно нещо по-царствено щеше да е по-подходящо, но тя не искаше да кара генералите ѝ да я чакат.

Каира отвори вратата на Залата на Войната, после отстъпи встрани, за да пропусне Джанеса. Четиримата мъже вътре се изправиха. Бяха седели около обкованата с желязо дъбова маса в мълчание и очакваха появата ѝ, за да чуе новините и съветите им и да реши какво да предприемат.

Наметалото внезапно натежа на раменете на Джанеса. Усети гадене, но го потисна. Беше силна, щеше да се справи.

— Господа — рече тя и стисна облегалката на стола си. Четиримата се поклониха.

От едната страна на масата стояха генерал Хоуки и маршал Фарен от Рицарите на Кръвта. Изглеждаха по-изморени и измъчени, отколкото при последната им среща. Сигурно бяха преживели много битки през последните дни. Хоуки приличаше на старец в тежката си броня, брадата му беше мръсна и разрошена.

От другата страна стоеше лорд-маршал Райдър с бронзовата си броня. До него имаше висок мъж с широки рамене и ярост в очите. Сигурно беше херцог Банън Логар от Валдор. Той беше на годините на Хоуки и бялата му броня беше много очукана, но изглеждаше готов да се впусне в битка на мига. Докато го гледаше, Джанеса си помисли, че не прилича на сина си, покойния лорд Рейлан Логар, но когато старецът се усмихна, семейната прилика стана очевидна.

— Херцог Логар, Ваше Величество — представи го лорд-маршал Райдър. Джанеса кимна и херцогът отвърна.

— Радвам се най-после да се запознаем, милорд — каза тя. — Много съм слушала за смелостта ви. Явно това е черта, която сте предали на сина си.

Мъка прекоси лицето на Банън.

— Благодаря ви, Ваше Величество. Знам, че той много ви ценеше.

Джанеса не беше сигурна доколко е вярно това, но прие комплимента с усмивка.

— Ще започваме ли? — попита тя и посочи към столовете. Когато се настани, четиримата мъже също заеха местата си около масата.

Настъпи тишина, преди Джанеса да осъзнае, че тя трябва да води срещата. Това беше нейният военен съвет и щяха да говорят само по нейно нареждане.

Какво да ги попита? Не беше обучавана във военното дело. Малкото, което бе научила за войниците и провизиите през последните няколко седмици, едва ли щеше да свърши работа сега.

— Кажете ми какво е положението ни — каза тя.

Не е лошо за начало.

Като че ли никой не изгаряше от желание да заговори. Генерал Хоуки изглеждаше заинтригуван от лака на масата. Маршал Фарен се озърна към херцог Логар, който пое дълбоко дъх и каза:

— Не сме в изгодна позиция, Ваше Величество, ако трябва да съм честен. В града не останаха никакви наемници. След като не получиха пари, те изоставиха Стийлхейвън на участта му.

— Жалки страхливци — промърмори маршал Фарен, но Банън не му обърна внимание.

— По наша преценка хуртите са на не повече от ден езда на север. Скоро ще са тук. Войниците ни в града са изтощени, но готови да се бият. Лорд-маршал Райдър има триста воини в Драконовата стража, маршал Фарен има още сто Рицари на Кръвта. С генерал Хоуки имаме пет хиляди пешаци и хиляда души кавалерия, с които да защитаваме градските стени. Положението ни е тежко, Ваше Величество. Вероятно повече от четиридесет хиляди хурти са се устремили насам. Ще ми се да можех да ви кажа нещо обнадеждаващо, да ви кажа, че имаме съюзници, но никой няма да ни се притече на помощ.

— Благодаря ви, херцог Логар — отговори Джанеса. — Бяхте ми много полезен.

Пак тишина, докато Таник Райдър не се прокашля.

— Стените на Стийлхейвън са високи, Ваше Величество. Някои казват, че са непревземаеми. Хуртите на Амон Туга са диваци от северните степи; те не притежават умения за обсада на крепостни градове.

Генерал Хоуки поклати глава.

— Не ги подценявай — каза той. — Те опустошиха Туран и ни изненадват на всяка крачка. Те имат магия, имат бойни машини и вожд елхарим.

— Какво ти става? — попита лорд-маршал Райдър. — Говориш, сякаш те е страх от тях. Той е само един мъж, повел тълпа варвари.

Херцог Логар сложи ръка на рамото на Таник.

— Генералът е прав. Ще ми се да не беше, но го видях с очите си. Сами по себе си хуртите не са голямо предизвикателство, но под командването на Амон Туга се превръщат в сериозна сила. Те предугаждаха всяка наша стъпка от Дрелдун. Той ни надхитри във всяка битка.

— Няма да ни надхитри тук — каза Таник.

— Откъде знаеш? — отвърна маршал Фарен, сбърчил чело, лявото му око потрепваше, а юмрукът му в червена рицарска ръкавица удари по масата. — Ти не беше там. Не си го виждал.

Таник Райдър се втренчи в него.

— Видял съм достатъчно.

Джанеса реши, че ѝ е достатъчно. Щом се предполагаше, че са неин съвет, можеше да мине и без това.

— Господа — рече тя и изпита облекчение, когато те замълчаха и я погледнаха. — Разбирам, че вие и воините ви сте преживели много през последните седмици и много е било жертвано за нас. За което сме ви благодарни. Но лорд-маршал Райдър е прав. Трябва да гледаме напред. Трябва да намерим начин да победим Амон Туга и неговата орда, а не да умуваме над миналите поражения.

— Така е, Ваше Величество — каза херцог Логар. — Ще намерим начин.

Джанеса му кимна с благодарност, но в този миг усети внезапен спазъм в корема си. Маршал Фарен заговори, а тя едва чуваше думите му. Озърна се към Каира, която стоеше неподвижно на няколко крачки от нея. Джанеса отчаяно се опитваше да привлече погледа ѝ, но Каира като че ли слушаше внимателно Фарен и не я забеляза.

Залата сякаш заплува, докато болката в корема ѝ нарастваше. Нещо я прониза и тя едва се сдържа да не извика. Не биваше да показва слабост пред тези мъже. Тя беше тяхната кралица и въпреки бойния им опит, се очакваше тя да ги води.

Лорд-маршал Райдър беше заговорил заедно с Фарен. Като че ли двамата спореха за нещо, но Джанеса чуваше само шума в ушите си. Стисна юмруци и ноктите ѝ се забиха в дланите. Нямаше смисъл; не можеше да издържа повече.

— Господа — каза тя и се изправи. Четиримата замлъкнаха и веднага станаха на крака. — Чувствам се… — Още едно пробождане в слабините. — Ще продължим по-късно.

Когато се обърна, Каира беше зад нея, но Джанеса поклати глава, щом тя понечи да ѝ помогне. Излезе от залата, като се бореше с болката на всяка крачка. Каира затвори вратата след нея и Джанеса веднага се облегна на стената, стиснала зъби от агония.

Нямаше никаква представа как ще стигне до покоите си — вървеше по коридорите като в мъгла. Болката беше почти непоносима и тя впрягаше цялата си воля, за да не закрещи.

Щом най-сетне влезе в спалнята си, се свлече на леглото и нещо червено потече по краката ѝ, когато поредното шило на болката я прониза.

— Какво има, Ваше Величество? Да извикам ли лекар?

— Да — изпищя Джанеса, страхът и болката бяха изличили всичките ѝ намерения да запази нероденото си дете в тайна.

Тя вдигна полите си и усети, че кръвта вече тече силно между краката ѝ. Каира хукна да доведе помощ, но когато болката в Джанеса достигна върха си, тя разбра, че е късно.

Петдесет и две

Каира вдигна лекаря от леглото. Все пак не можаха да сторят нищо, за да спасят детето. Джанеса виеше и се мяташе, а лекарят се опитваше да спре кръвоизлива. Докато той и гувернантката Нордейн я успокояваха, Каира взе малкото, увито в кърпа телце. Беше почти безтегловно и толкова дребно, че се събираше в дланта ѝ.

След като Джанеса се успокои и най-сетне потъна в милостивия сън, Каира помоли Нордейн да вземе малкото телце, сигурна, че тя ще се отнесе почтително с него. Преди лекарят да си тръгне, Каира му напомни нуждата от дискретност. Той не направи опит да спори.

След това Каира остана да пази Джанеса. Тя трябваше да се справи със загубата си, още една битка, която щеше да води сама. Каира се чувстваше безпомощна, защото знаеше, че не може да стори много за момичето, което трябваше да защитава.

Сякаш след часове Джанеса най-сетне се размърда, Каира се приближи до леглото и положи длан на челото ѝ. Тя отвори очи, погледна я и отначало сякаш не я позна.

— Аз съм, кралице моя. Каира.

Джанеса не отговори, само се озърна към прозореца. Очите ѝ се напълниха със сълзи и Каира ясно видя мъката ѝ.

Какво да каже? Какво да направи?

Тя седна до Джанеса и погали червените ѝ къдрици, които сега бяха сплъстени и разрошени.

— Няма от какво да се страхувате, Ваше Величество. Детето ви вече е на сигурно място при Ворена.

Джанеса мълчеше.

Каира изпитваше огромно съчувствие към нея. Тази млада кралица беше изгубила толкова много за кратко време. Не само детето си, но и баща си и най-доверения си съветник.

Тя беше само момиче, объркано и само, момиче, което трябваше да се изправи пред кален в битки военачалник с една съсипана армия. Това беше отговорност, която Каира не би пожелала на никого.

— Денят ясен ли е? — попита Джанеса.

Каира я погледна, изглеждаше дребна и уязвима. Това момиче носеше цяло кралство на раменете си.

— Аз… не знам, Ваше Величество — отговори тя, стана и се приближи до прозореца.

Погледна към Квартала на Короната и града отвъд. От север се чуваше глъчка и оживление. Градът знаеше какво предстои, но не униваше. Кипеше, приготвяше се. Над него се стелеше сиво небе, зимният студ придаваше странно спокойствие на въздуха.

Затишие пред буря.

— Не, Ваше Величество. Небето е мрачно, но…

— Няма значение — каза Джанеса и щом се обърна, Каира видя, че става от леглото. Залитна и се хвана за колоната, но в очите ѝ имаше решителност. — Все пак е хубав ден. Ден за ново начало.

Каира тръгна към нея.

— Ваше Величество, трябва да си почивате.

— Достатъчно си почивах, Каира. Достатъчно дълго се крих от всичко това. Изпълних главата си с безполезни мисли. Това ще се промени.

Каира искаше да възрази. Да ѝ каже, че не е нужно да го прави сега, че ще има достатъчно време по-късно. Ще има време да скърби за загубата си.

Но нямаше време. Хуртите бяха почти пред портите. Времето за почивка беше отминало. Ако хората на Стийлхейвън се надяваха да ги спаси някакво чудо, щяха да бъдат разочаровани. Можеше да ги спасят единствено тяхната смелост, борба и саможертва.

— Какво ще желаете да сторя, Ваше Величество?

Джанеса я погледна решително.

— Трябва ми броня. Броня за кралица. И мечът ми.

Каира се усмихна.

— Да, Ваше Величество.

Джанеса отвърна на усмивката ѝ и за миг Каира почувства гордост. Беше готова да следва това младо момиче, накъдето и да я поведе.

Петдесет и три

Капитан Гарет каза колко много ще съжалява, ако го изгуби, колко ще се гордее, че е част от Стражата му, когато хуртите дойдат. Мерик не му повярва. Гарет бе искал точно това от самото начало — Мерик да се събере с баща си, да се бият заедно, рамо до рамо, за своята кралица и кралството.

Но не беше толкова просто. Те все пак нямаше да се съберат след раздялата. Нямаше да има прегръдки и съжаления за изгубените години. Това беше просто възможност Мерик да се докаже. Да покаже на баща си от какво тесто е направен. Очакваше го дълъг път, но това беше начало.

И то адски болезнено начало, без съмнение.

Мерик беше на колене в средата на двора, обграден от Драконовата стража. Сигурно нямаше да е чак толкова зле, ако не беше гол до кръста. Беше виждал тези копелета голи до кръста и никой не беше в по-лоша форма от него. Само по себе си това не би било чак толкова лошо, ако един от тях не бодеше ръката му с игла.

Татуировките бяха за курвите и моряците, или поне Мерик винаги бе смятал така. Явно се беше объркал, защото татуировки имаше и в Драконовата стража. Здравенякът зад него човъркаше рамото му от цяла вечност и Мерик отдавна бе започнал да се поти от болка. Отначало не беше чак толкова зле и той си помисли, че ще издържи без проблем, но болката се засили така, че той напрягаше всеки проклет мускул в тялото си.

Стискай — каза си, — няма да продължи вечно. Странно колко бавно минаваше времето, когато си в постоянна, шибана агония.

— Готово — рече онзи и избърса кръвта от рамото му с парцал.

— Благодаря — отвърна Мерик, като преглътна онова, което наистина искаше да каже. Рамото му гореше като подпалено.

Таник пристъпи напред, държеше огромния си меч, а шлемът покриваше почти цялото му лице.

— Стани — нареди строго и властно.

Мерик се изправи и се постара да не показва болката си. Той ставаше част от орден, който не знаеше какво е болка и страх. Не беше време за скимтене.

— Ти вече носиш белега — каза Таник. — А имаш ли воля да служиш?

Мерик беше упражнил церемонията и знаеше думите. Дали вярваше в тях, това беше друг въпрос.

— Имам волята да служа — отвърна той. — И куражът.

— Докажи го — каза Таник и му подаде меча си.

Мерик не се поколеба. За първи път в живота си беше толкова сигурен за него. Преди време, не много отдавна, той би отказал това, би се изсмял на тази тържественост. Но не и сега.

Стисна острието с дясната си ръка и усети как то се вряза в кожата на дланта му. Ужили го, но само за секунда. Той отдръпна ръка и я стисна в юмрук. Без да чака инструкции, тръгна към бъчвата в центъра на двора и вдигна ръката си над нея. Надуши виното вътре. Как му се искаше просто да натопи глава и да отпие голяма глътка. Но не го направи; държеше ръката си над бъчвата и остави кръвта да тече от юмрука му, докато не секна.

Десетина от Драконовата стража пристъпиха напред, носеха бокали. Мерик видя, че Кормак е сред тях, мъжът, който го беше победил така лесно в градините на двореца. Всеки загреба вино с бокала и го вдигна пред себе си.

— Драконова стража — каза Таник. — Имаме нов брат. Нека кръвта му се смеси с вашата сега, както ще се смеси в битка.

Рицарите отпиха от чашите си, завъртяха виното в устите си и после един след друг го изплюха в бъчвата. Мерик забеляза, че Кормак преглътна и само се изплю, но нима беше очаквал друго?

Когато приключиха, един от рицарите му подаде бокал. Мерик отново не се поколеба, а го потопи във виното. Когато вдигна пълния бокал до устните си, се надяваше да не е загребал и храчката на Кормак. За щастие имаше вкус само на вино и той го загълта, сякаш за последно.

Те стояха около него. Някой взе бокала от ръцете му и рицарите започнаха да му слагат бронята. Ръкавиците, предпазителите за ръцете, наколенници, нагръдник и всичко останало. Мъжът, който закопча бронята над лактите му, не беше особено внимателен и Мерик едва се сдържа да не изкриви лице заради болката в татуираната кожа.

Когато свършиха, се отдръпнаха зад Таник, който още държеше окървавения меч. Блудсдотър, така го наричаха, древно име за древно острие.

— Ти сподели с нас кръвта си, Мерик Райдър. Ще бъдеш ли с нас до смъртта?

Настъпи тишина. Това беше, трябваше да обрече живота си на тази сбирщина откачалки.

Нали винаги това бе искал.

— Аз съм с вас. Отвъд смъртта, дори в ада — отвърна Мерик, коленичи и целуна меча на Таник.

Сред Драконовата стража се надигнаха радостни възгласи. Всички се приближиха да потупат Мерик по гърба и да го прегърнат братски. Това му напомни малко за дните в Колегиума на рода Тарнат, където се научи да се бие. Тогава не ценеше другарите си, смяташе се за нещо повече от тях — но сега беше различно. Сега усещаше, че си е на мястото, не само защото баща му командваше. А и защото го направи по свой избор, не го бяха принудили още като младеж, без да зачитат мнението му.

Докато другарите му го поздравяваха, Мерик видя, че баща му го гледа.

Усмивка ли имаше на лицето на старото копеле?

Не, въобразяваш си.

Докато рицарите се смееха и пиеха вино, явно не особено загрижени какво точно споделят, Таник се приближи до него.

— Вече си един от нас, момче — каза той. — Накарай ме да се гордея.

— Ще го направя — отговори Мерик. — Не се тревожи за това.

Вгледаха се един в друг и за миг Мерик се зачуди дали баща му не търси следа от колебание. Но вече беше твърде късно, той беше приел белега и изрече думите. Не смяташе да показва някакви съжаления. Когато баща му най-сетне кимна, той разбра, че е преминал изпитанието.

— Много скоро ще имаш възможност да се докажеш — каза Таник. — Нямам търпение.

После се обърна и Мерик забеляза налудничав блясък в очите му. Не знаеше дали трябва да се тревожи за това, само времето щеше да покаже.

След малко усети някой до рамото си. Обърна се и видя, че Кормак Курвенския син се взира в него с тъмните си очи, изражението му не изглеждаше никак другарско.

— Значи вече си един от нас, така ли? — каза той.

Мерик погледна бронзовата си броня.

— Така изглежда.

— Не е достатъчно да облечеш бронята и да изречеш няколко думи, за да станеш част от Драконовата стража. Трябва стомана, кръв и сърце. — Той почука центъра на нагръдника му. — Мислиш ли, че ги притежаваш?

Мерик отвърна с възможно най-ледения си поглед. Предположи, че се получи нещо средно между изплашено котенце и изненадана перачка.

— Сигурен съм.

За миг си помисли, че Кормак ще се опита да го предизвика и ще последва схватка. Но Кормак се усмихна.

— Да, разбира се.

Мерик също се усмихна. Нима най-накрая беше надделял над това копеле?

Обърна се към другите, за да поиска чаша, когато Кормак го удари така силно по рамото, че бронята се заби с тъп тътен право в прясната татуировка. Мерик едва не изкрещя, но стисна зъби и само изстена тихо.

— Добре дошъл в Драконовата стража — каза Кормак, после се отдалечи към бъчвата с вино.

Добре дошъл съм, няма що — помисли си Мерик. — Защо, по дяволите, се забърках в това?

Петдесет и четири

Песента на стоманата не беше благозвучна. Но Нобул Джакс въпреки това я свиреше, свиреше я както никога досега.

Бързо стана очевидно, че няма да постигне желаното сам, затова още двама ковачи и ковачниците им бяха реквизирани от Зелените куртки, за да му помогнат да изкове брони за затани. Беше му странно да е пак в Търговския квартал, да се върне към стария си занаят, но беше и някак освобождаващо. Вече не се чувстваше притиснат от бедността и от Гилдията. Защото за първи път сякаш от цяла вечност изпитваше удоволствие от работата си, наслаждаваше се на звъна на чука по стоманата, на миризмата на нажежения до бяло метал, на ярките искри, които летяха от наковалнята.

За това беше роден: да създава здрави брони със силата на ръката си и с точното си око. Да създава, да извайва, да заточва, а не да разрушава.

Но Нобул знаеше, че предстои разрушение, касапница и по волята на боговете той щеше да е в самото ѝ сърце. Не че волята на боговете имаше някакво значение. Те нямаше да помогнат нито на него, нито на този град. Единствено страховита битка до смърт щеше да спаси Стийлхейвън. А Нобул Джакс го биваше в това.

Пот се стичаше от него, докато работеше в малката ковачница. Огънят пламтеше в бяло, той беше гол до кръста и с наслада усещаше как силата се завръща в мускулите му. Когато спря и посегна към каната с хладка вода, за да утоли жаждата си, чу някаква суматоха отвън.

Остави чука до наковалнята, отвори вратата и студът охлади влажното му тяло. В глъчката имаше някаква трескава нотка и той се вгледа в множеството, което бързаше на север по улицата.

Излезе навън, без да облече ризата си, усещаше приятно зимния студ по кожата си. Един старец с потропваща по паветата тояжка мина забързан покрай него.

— Какво става, старче? — попита Нобул, като го хвана за ръкава. Това беше глупав въпрос. Вече знаеше какво става. Можеше да става само едно.

— Хуртите — каза старецът. — Вече са тук!

Издърпа с изненадваща сила ръкава си от хватката на Нобул и закуцука нагоре по улицата.

Нобул Джакс се усмихна широко. Бяха дошли, най-после.

Грабна ризата си, навлече я и усети как влажният памук полепва по тялото му. Затвори вратата на ковачницата и тръгна на север заедно с множеството.

Беше странно да върви с тази тълпа и да вижда страха и тревогата по лицата, когато той беше нетърпелив… дори развълнуван. Това беше чакал. Това беше неговият миг.

Стигна до къщата на Фернела и спря отпред. Усещаше пърхане в корема си, сякаш беше дете, което очаква подаръците си за празника на слънцето. Когато почука на вратата, едва се сдържаше.

Фернела отвори. Вече беше приготвила до прага онова, за което беше дошъл.

— Знаех, че ще дойдеш — каза тя. — Знаех и за какво ще дойдеш. — Нобул не отговори, само погледна към сандъка. — Взимай я, момче. Няма да стоя тук цял ден.

Той вдигна сандъка и го претегли в ръце.

— Благодарен съм ти.

— Няма за какво. Само се пази — отвърна тя.

Вероятно я виждаше за последно и вероятно трябваше да ѝ каже нещо мило. Но не се сети какво.

Когато се обърна, чу как тя затваря вратата зад него.

Стигна бързо до ковачницата, но щеше да е по-бързо, ако не се налагаше да върви срещу множеството. Хората се блъскаха около него нетърпеливи и уплашени, но Нобул едва ги забелязваше. Щом влезе в ковачницата, остави дървения сандък на масата до стената и отстъпи крачка назад.

Това беше. Отвореше ли го, нямаше да има връщане назад. Знаеше, че докосне ли съдържанието му, старите дни щяха да се завърнат — заедно със стария Нобул Джакс.

Това ли искаше? Онези дни на кръв и убийства, които толкова години се опитваше да остави зад гърба си?

Но не можа да ги оставиш, нали, Нобул Джакс? Те никога не те напуснаха. Старият Нобул Джакс винаги е бил тук, може би дремещ, но се събуди няколко пъти през последните седмици и доста хора умряха заради това.

Когато посегна да отвори ключалката, забеляза, че ръката му трепери. Стисна зъби и вдигна капака. Той се раздвижи сковано на пантите си, но бяха минали много години. Съдържанието на сандъка лежеше вътре, увито с черно платно.

Нобул хвана дръжката и го извади, после разви платното и го хвърли на земята.

Вгледа се в чука. Изпробва тежестта му. Усети увереност, щом покритата с кожа дръжка легна в дланта му. Възхити се на резбата по главата му, която напомняше на преплетени вериги. И си спомни.

Спомни си Портата на Бакхаус. Спомни си как аеслантите прииждаха към него с рев. Спомни си страшния сблъсък, кръвта и смъртта. Спомни си своя собствен рев, победния вик. Това събуди чувства, които не беше изпитвал повече от десетилетие.

Не, старият Нобул Джакс не се беше завърнал.

Той никога не си беше отивал.

Нобул тръгна към рафта зад вратата. На него лежаха частите на броните на затани, но не само това беше майсторил в ковачницата. Посегна нагоре, взе черния железен шлем и се вгледа в него. Може да не беше същият като онзи, който бе носил при Бакхаус, но много приличаше. Всеки, който помнеше онази битка, щеше да го познае. Всеки, който не я помнеше, щеше да го познае от легендите.

С шлема и чука в ръце, Нобул излезе пак на улиците. Те вече бяха опустели, всички се бяха събрали до северната стена. Когато я наближи, той чу народа на Стийлхейвън — някои плачеха, други крещяха гневно, изливаха яростта и непокорството си над равнината.

Нобул си запробива път през хората. Някои се извръщаха ядосани, но щом видеха мрачното му изражение, не казваха и дума. Накрая той застана на най-северната бойница, обграден от народа на Стийлхейвън. Всички се взираха в онова, което приближаваше.

От север идваше армия. Многохилядна армия. Свирепите хурти най-сетне бяха пристигнали със своя господар — безсмъртния елхарим, който беше нахлул дълбоко в родината му, за да превземе Стийлхейвън.

Нобул Джакс сложи на главата си черния шлем, опря чука на рамото си и зачака.

Епилог

Наричаха го Алук Вадир. Това беше оживено пристанище, не като Стийлхейвън, не толкова огромно и внушително, но все пак напоследък кипеше от оживление. Река предположи, че това не се е случвало от години.

Десетина бойни кораба, всеки натоварен с огромна стенобойна машина, вече бяха отплавали от пристанището, поели по пътя си през Мидралско море. Река гледаше от балкона на стаята си, която се намираше високо в една кула с гладки стени. Той обаче не мислеше за корабите, които се бяха отправили към неговия дом.

Река мислеше само за мъжете, които беше убил.

Гора му беше казал, че са само петима. Само петима и то зли мъже. Река беше сметнал това за приемливо число. Но не бяха петима, бяха тези петимата и техните пазачи, техните стражи и, когато се наложи, техните слуги. Река установи, че старите навици, навиците да убива, се завърнаха прекалено лесно.

Докато стоеше на този висок балкон в горещата задушна нощ, той бе изпълнен със съжаления. Съжаления за всички животи, които бе отнел. Ако Джей знаеше какво е сторил, щеше да го намрази. Тя беше добра, невинна душа и никога нямаше да разбере, макар че го беше направил заради нея. За да я защити от Бащата на убийците.

Какво друго му оставаше? Той беше дал клетва и то пред Бащата.

Река се обърна, защото чу как старецът пъха ключа в ключалката на вратата. Когато влезе, Река усети миризмата му, на мръсотия и пот, виното в дъха му и полепналия по дрехите му дим от лула.

Абда Джади затвори вратата след себе си. Той беше показал на Река мишените му в залива Кеидро. Той беше написал на странен чужд език договора, който Река накара жертвите си да подпишат с кръв.

— Нощта е спокойна — каза старецът. — Улиците са пусти сега, когато и последните кораби са готови да отплават.

Последните кораби щяха да отнесат гибел на Стийлхейвън. Река стисна юмруци, разкайваше се за своята роля в това.

— Значи работата ни приключи? — попита той.

— Да, предполагам — отговори старецът. Взираше се в него, пръстите му си играеха с мръсната бяла роба. Река видя, че изпод кърпата на главата му се стича струйка пот.

Нещо не беше наред. Да, бе горещо, но този старец беше свикнал с жегата. Едва ли се потеше от нея, освен ако…

Река се хвърли инстинктивно на пода, точно когато нещо профуча във въздуха. Абда Джади обаче не беше толкова бърз и стрелата се заби в гърлото му.

Старецът политна назад и посегна към врата си, а Река извади оръжията си. Убиецът влетя през прозореца, също с готови оръжия.

— Гора — едва успя да прошепне Река, преди да се изправи и да парира с ножовете си рапирата и дългия нож, които се стрелнаха към лицето му.

Не можеше да бъде. Той се беше заклел. Бащата на убийците му беше обещал.

Дали? Той беше обещал само, че Джей ще живее — не му беше обещавал да го пощади.

Гора не каза нищо, а нападна с цялата скорост и жлъч, които Река можеше да очаква от брат си. Отначало с мъка отбиваше ударите му и рапирата на Гора разпори кожената му туника и посече плътта му. Река не обърна внимание на болката, извъртя се, сграбчи Абда Джади, който още се препъваше из стаята в предсмъртната си агония, и го запрати към Гора.

Гора просто избута стареца от пътя си и пристъпи напред, задъхан от усилието. Личеше, че уменията му са позакърнели, не се беше бил скоро, но пътят от Стийлхейвън беше дълъг. В Река обаче убиецът бе още жив.

Двамата налетяха един към друг, чуваше се единствено звънът на оръжията им. Когато рапирата на Гора полетя отново надолу, Река я посрещна с ножа си, извъртя и я измъкна от хватката му. Избегна ножа на Гора и замахна със своя зад крака му. Посече прасеца му и Гора изсумтя от болка, а когато се олюля, Река заби ножа си в предмишницата му и го принуди да изтърве оръжието.

Река се възползва от инерцията си и повали брат си по гръб. И двамата се стовариха на земята. Река притискаше ножа си до гърлото му, беше вдигнал другия, готов да нанесе смъртоносен удар. Абда Джади най-сетне изпусна последния си дъх и затихна, в стаята настана тишина.

Гора се усмихна. Личеше, че го боли, но той се бореше с болката, както би сторил и Река.

— Какво чакаш, братко? Направи го.

Река се взираше в очите му. В тях нямаше страх. Сякаш брат му искаше да умре. Сякаш беше очаквал този миг, беше жадувал за него.

— Защо дойде тук? Защо просто не ме оставихте да си ида?

— Бащата никога няма да те остави да си идеш, Река. Както няма да пощади и нея.

— Той даде дума.

— Той не спазва обещания към предатели — отвърна Гора, като че ли малко се наслаждаваше на смущението му. — Той не ти дължи нищо. Тя сигурно вече е мъртва. Градът ѝ скоро ще падне.

Река изрева и вдигна острието, за да удари.

Но това беше неговият брат. Вече беше убил единия си брат, нима щеше да убие и този?

Река се изправи и погледна Гора, който кървеше на пода. Брат му беше безпомощен и тежко ранен. Едва ли щеше да оцелее. Може би трябваше да го остави на съдбата му.

— Не ме следвай, братко — каза Река. — Ако някога се върнеш в Стийлхейвън, ще те убия.

Гора не отговори. Ако оцелееше, вероятно щеше да послуша предупреждението на брат си.

А може би не.

Без да каже нищо повече, Река скочи през прозореца на покрива на съседната страда. Лекият бриз от Мидралско море беше топъл, почти приятен.

Пристанището не беше далеч от кулата и Река тича през целия път дотам. Видя, че последният кораб е готов да отплава, и се втурна към края на пристана, където мъжете товареха последните провизии. Без да каже нищо, той се присъедини към тях, взе един дървен сандък от хамалите и тръгна по трапа. Никой не му обърна внимание, когато се качи на палубата. Никой не каза нищо, когато остави сандъка и продължи към носа. Никой не видя, че се сви в сенките и зачака капитанът да нареди да отплават.

Когато корабът напусна пристанището и се отправи на север, Река не можеше да откъсне очи от далечния хоризонт. Сигурно щяха да изминат дни, преди да види Стийлхейвън, и всеки от тези дни щеше да е истинско мъчение, докато не се увери, че Джей е жива.

Трябваше да вярва, че е жива. Защото иначе, кълнеше се, щеше да има още смърт.

Още много смърт.

Благодарности

Отново трябва да благодаря на моя агент Джон Джарълд за помощта и насоките. Тази година определено ще идем на ресторант!

Безкрайно съм признателен и на момчетата и момичетата от Headline, които работеха неуморно, за да превърнат думите ми в истинска жива книга и да се погрижат тя да стигне до възможно най-много читатели. Специални благодарности на Патрик Инсол, Кейтлин Рейнър, Том Ноубъл, Кристина Демостенос и Джоана Калишевска.

Бих искал да благодаря и на всички читатели, които отделиха време да напишат ревю за „Вестителят на бурята“. Ценя високо вашето мнение.

И накрая, големи благодарности на човека, който сглоби цялата тази лудница, моя редактор Джон Уордсуърт. Остана само още една… може би.

1

От англ. pain — „болка“. — Б.пр.

2

Името „Флетчър“ означава „майстор на стрели“. — Б.пр.

Content

Ричард Форд
Разбитата корона
Стийлхейвън  #2

Пролог

Едно

Две

Три

Четири

Пет

Шест

Седем

Осем

Девет

Десет

Единадесет

Дванадесет

Тринадесет

Четиринадесет

Петнадесет

Шестнадесет

Седемнадесет

Осемнадесет

Деветнадесет

Двадесет

Двадесет и едно

Двадесет и две

Двадесет и три

Двадесет и четири

Двадесет и пет

Двадесет и шест

Двадесет и седем

Двадесет и осем

Двадесет и девет

Тридесет

Тридесет и едно

Тридесет и две

Тридесет и три

Тридесет и четири

Тридесет и пет

Тридесет и шест

Тридесет и седем

Тридесет и осем

Тридесет и девет

Четиридесет

Четиридесет и едно

Четиридесет и две

Четиридесет и три

Четиридесет и четири

Четиридесет и пет

Четиридесет и шест

Четиридесет и седем

Четиридесет и осем

Четиридесет и девет

Петдесет

Петдесет и едно

Петдесет и две

Петдесет и три

Петдесет и четири

Епилог

Благодарности

1