Карлос Руїс Сафон

Гра янгола

© Carlos Ruiz Zafón, 2008

© Corelliana LLC, 2017

© Hemiro Ltd, видання українською мовою, 2018

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», переклад і художнє оформлення, 2018

* * *

Передмова до видання українською мовою

Іноді читачам та літературним критикам здається, що в сучасній літературі вже не може з’явитися жодного нового сюжету, жодної більш-менш оригінальної історії. Але, на щастя, це не так. Світ, який не встигає оговтатися від шалених успіхів дивовижних романів Умберто Еко та Дена Брауна, таки не припиняє народжувати нові імена прекрасних оповідачів. Таємниці ніколи не закінчуються, загадки трапляються на кожному кроці, сама буденність перетворюється на гру, ставки в якій надто привабливі, щоби відмовитися, і одночасно занадто великі, аби безстрашно погодитися! За велінням долі провідником для читача в запропонованій грі стає іспанський майстер слова на ім’я Карлос Руїс Сафон…

Чи варто говорити, чим саме роман Сафона «Гра янгола» зацікавить вимогливого читача? Якщо ви не полюбляєте таємниці, то, звичайно ж, він не для вас. Проте навіть у такому разі кожне слово, написане пером цього безумовно талановитого каталонця, не залишить байдужим. Варто лише скуштувати ті слова!

Останнім часом популярна література тяжіє до заглиблення в історичне минуле. Таке тло виконує настільки ж важливу роль, як і кожен образ, створюваний письменником. У центрі подій «Гри янгола» – Барселона 1920-х років. Місто, чия суміш старосвітської плісняви та модерної загадковості ідеально підходить до авторського задуму. Готичні будівлі, цвинтарі, борделі… Саме в гущині такої атмосфери живе головний герой – молодий талановитий письменник Давид Мартін. Юнак, захоплений нездійсненним коханням, потрапляє в скрутне становище, з якого, здавалося б, немає виходу. Але раптом він дістає цікаву пропозицію від паризького видавця Андреаса Кореллі. Завдання полягає в тому, щоб написати книгу, якої ще ніколи не існувало, в обмін на зовсім іншу долю…

З блискучим стилем та приголомшливою детальністю автор веде читача до Цвинтаря забутих книжок, проголошуючи устами Давида: «Це місце таємниці. Святилище. Кожна книжка, кожен том, що їх ти тут бачиш, має душу. Душу того, хто її написав, і душу тих, хто її прочитав, хто жив і мріяв із нею». Проте це зовсім не кінець історії!

Наслідуючи найкращі традиції готичного роману, Сафон створює нову іспанську прозу, найуспішнішу з часів появи «Дон Кіхота» Сервантеса!

Отже, пропонуємо читачеві долучитися до захопливих пригод та інтриг, пройти через лабіринти секретів і пристрастей, що переплелися в майстерній оповіді Карлоса Руїса Сафона, наче уві сні, від якого вам не захочеться прокидатися!

Присвячується Марії-Кармен, “a nation of two”[1]

Дія перша

Місто проклятих

1

У пам’яті письменника назавжди зберігається той день, коли він отримує трохи грошей чи бодай похвалу за своє оповідання або роман. Він ніколи не забуває про ту мить, коли солодка отрута гордині проникає йому в кров і він починає вірити в те, що ніхто не помітить відсутності в нього таланту й літературна мрія подарує йому дах над головою, гарячу страву наприкінці дня й те, чого він найпалкіше прагне, – можливість побачити своє прізвище надрукованим на оправленому в картон жалюгідному стосику аркушів, які, поза всяким сумнівом, проживуть довше, ніж він. Письменник приречений навіки запам’ятати цю мить, бо на той час він уже проклятий і його душа має ціну.

Щодо мене, то мені довелося пережити її в один із далеких днів у грудні 1917 року. Мені було тоді сімнадцять років, і я працював у «Голосі індустрії», захирілій газеті, що животіла в напіврозваленій будівлі, у якій колись була фабрика з виробництва сірчаної кислоти й зі стін якої досі сочилася ядуча пара, що роз’їдала меблі, одяг, душу й навіть підбори черевиків. Та будівля стояла за лісом янголів та хрестів кладовища Пуебло-Нуево, і здалеку її силует зливався із силуетами усипальниць, що вирізнялися на тлі обрію, де стриміли також сотні фабричних димарів, утворюючи постійні червоно-чорні сутінки, які нависали над Барселоною.

Того вечора, коли моє життя повернуло на інший курс, заступник головного редактора газети дон Басиліо Мораґас зволив перед самим закінченням робочого дня покликати мене в темну комірчину, що була в самій глибині редакції й іноді правила за кабінет, а іноді – за місце для куріння гаванських сигар. Дон Басиліо був чоловік із лютим виразом обличчя та пишними вусами, що не бажав терпіти будь-яку анархічну самодіяльність і був прихильником теорії, згідно з якою надмірне застосування прислівників та дієприкметникових зворотів свідчило про спотворений смак і про нестачу вітамінів в організмі того, хто їх застосовував. Коли він помічав за якимсь редактором схильність до квітчастої прози, то доручав йому протягом трьох тижнів лише складати повідомлення про смерть. Якщо після такого покарання винний знову брався за своє, він навічно засилав його у відділ інформації для домогосподарок.

– Доне Басиліо, ви мене викликали? – боязко запитав я.

Заступник головного редактора подивився на мене скоса. Я заглибився в кабінет, який смердів тютюном і потом, і чекав подальших розпоряджень. Дон Басиліо не помічав моєї присутності й з червоним олівцем у руці далі перечитував якусь статтю, що лежала на його письмовому столі. Протягом кількох хвилин заступник головного редактора нещадно калічив текст своїми виправленнями та скороченнями, лаючись крізь зуби так, ніби мене там не було. Не знаючи, що робити, я побачив біля стіни стілець і зробив такий рух, ніби зібрався сісти.

– Хто вам наказав сідати? – промурмотів заступник головного редактора, не відриваючи погляду від тексту.

Я поквапно випростався й затамував подих. Заступник головного редактора зітхнув, відклав убік червоний олівець, відкинувся назад у кріслі й подивився на мене так, ніби я був якимсь непотребом.

– Мені сказали, що ви пишете, Мартін.

Я проковтнув слину, а коли розтулив рота, то звідти пролунав тремтячий і до безглуздя тоненький голос:

– Так, пишу, тобто, власне, пробую писати…

– Сподіваюся, у вас виходить ліпше, ніж ви кажете. І що ж ви пишете? Якщо мені буде дозволено запитати про це.

– Детективні історії. Тобто…

– Я все зрозумів.

Дон Басиліо обдарував мене промовистим поглядом. Якби я йому сказав, що виліплюю зі свіжого гною статуетки для різдвяного вертепу, він би, думаю, подивився на мене з більшим ентузіазмом. Він знову зітхнув і стенув плечима.

– Відаль каже, у вас не так уже й погано виходить. Звісно, у цьому жанрі надто висока конкуренція, а тому… Але якщо Відаль каже…

Відаль мав славу першого пера в «Голосі індустрії». Він відповідав за щотижневу шпальту подій, де подавався єдиний матеріал, який варто було читати в газеті, і був автором із десятка пригодницьких романів, що мали певну, хоч і досить скромну популярність, про життя бандитів старовинного кварталу Барселони Раваль та про їхні любовні пригоди з дамами вищого світу. Завжди одягнений у бездоганно скроєний шовковий костюм і взутий у блискучі італійські мокасини, з білявим, повсякчас бездоганно зачесаним волоссям, вусиками, які були ніби намальовані олівцем, і безтурботною та доброзичливою усмішкою чоловіка, що почувається пречудово як у власній шкурі, так і у світі, Відаль мав зовнішність і манери вишуканого жіночого кумира. Він походив із родини купців, які забагатіли в Америці на торгівлі цукром, а коли повернулися до Іспанії, то встигли ще й добре нажитися, уклавши чималі гроші в електрифікацію міста. Його батько, патріарх клану, був одним із головних акціонерів газети, тож дон Педро використовував редакцію як поле для гри, де мав можливість рятуватися від нудьги, яка так допікає тим, хто жодного дня у своєму житті не відчував необхідності працювати. І байдуже, що газета спалювала гроші так само, як нові автомобілі, що віднедавна з’явилися на вулицях Барселони, спалювали бензин: адже династія Відалів, спочатку скупивши всі можливі вельможні титули, тепер заходилася будувати на прилеглих до міста територіях, які найшвидше розвивалися, банки та маєтки, кожен розміром із невеличке князівство.

Саме Педро Відалю я наважився показати свої перші спроби в галузі письма, коли був іще малим хлопцем і заробляв собі на життя тим, що приносив до редакції каву та сигарети. Він ніколи не шкодував для мене часу, читаючи мої опуси та допомагаючи мені порадами. З плином часу він зробив мене своїм помічником і дозволив друкувати мої тексти на машинці. Це він сказав, що якщо я захочу поставити свою долю на кін і зіграти в російську рулетку літератури, то він згоден допомагати мені й спрямовувати мої перші кроки. Вірний своєму слову, тепер він кинув мене в пазури дона Басиліо, Цербера нашої газети.

– Відаль надто сентиментальний, і він досі вірить у глибоко антиіспанські легенди про необхідність шанувати справжній талант і надавати можливості тим, хто їх справді заслуговує, а не тим, хто претендує на них завдяки своєму суспільному або службовому становищу. Маючи стільки грошей, він може дозволити собі любити лірику та поезію. Якби я мав бодай соту частину тих дуро, які сиплються на нього, то присвятив би весь свій час написанню сонетів, і пташки сідали б на мою долоню й дзьобали з неї просо, зачаровані моєю некорисливою добротою.

– Сеньйор Відаль – велика людина, – запротестував я.

– Він більш ніж велика людина, він святий, бо вже не один тиждень надокучає мені балачками про те, який талановитий і працьовитий наймолодший із працівників нашої редакції, хоч він і схожий на здохляка, що помирає з голоду. Він-бо знає, що в глибині душі я добрий і великодушний, а крім того, він пообіцяв подарувати мені коробку гаванських сигар, якщо я надам вам цю можливість. А коли Відаль щось обіцяє, то для мене це те саме, якби Мойсей спустився з гори з глиняними скрижалями в руках і з істиною, що відкрилася йому там, у високості. А тому з нагоди Різдва й для того, щоб ваш друг нарешті стулив рота й дав мені спокій, я пропоную вам дебютувати, як дебютують герої: проти вітру й хвиль.

– Дуже вам дякую, доне Басиліо. Обіцяю, ви не пожалкуєте.

– Не поспішайте так, хлопче. До речі, а якої ви думки про надмірне застосування прислівників та дієприкметників?

– Я вважаю, що це злочин, який треба вписати до карного кодексу, – відповів я з переконаністю новонаверненого.

Дон Басиліо схвально кивнув головою.

– Добре, Мартін, дуже добре. Я надам вам пріоритет у його чистому вигляді. Бо ті, хто давно працюють і спромоглися вижити в цій професії, мають пріоритет, але не мають принципів. Ось мій план. Сідайте й пильно слухайте, бо двічі повторювати я не буду.

План був такий. З причин, у які дон Басиліо визнав за ліпше не заглиблюватися, з матеріалом для другої сторінки недільного видання, де традиційно друкували художнє оповідання або подорожні нотатки, в останню мить виникли труднощі. Там було заплановано дати розповідь, насичену патріотичним духом і палкою лірикою, причому її сюжет обертався б навколо воєнних подвигів, про які розказано в багатьох піснях і які рятували християнську цивілізацію в усіх куточках світу від Святої землі до дельти Юбреґата[2]. На жаль, текст не надійшов вчасно чи, як у мене виникла підозра, донові Басиліо просто не захотілося його друкувати. Через шість годин примірники газети вже мали бути спаковані для розсилання, а замінити забраковане оповідання не було чим, крім реклами на всю сторінку поясів із китового вуса, що надавали стегнам грандіозної форми. Опинившись перед цією проблемою, керівна рада постановила організувати пошук літературних талантів у межах редакції з метою вийти зі скрутної ситуації й підготувати цікаву оповідь на чотири шпальти, позначену високими літературними перевагами, достатніми для того, щоб дати втіху нашому традиційному читачеві. Список імовірних талантів, які передбачали випробувати, складався з десяти прізвищ; до речі, мого прізвища серед них не було.

– Друже Мартін, обставини, на жаль, склалися так, що жодного з означених майстрів пера не виявилося на місці й розшукати їх у межах розумного часу не уявляється можливим. Опинившись перед лицем неминучої катастрофи, я вирішив дати шанс вам.

– Розраховуйте на мене.

– Я чекаю від вас п’ять аркушів тексту з подвійним інтервалом через шість годин, доне Едґаре Алане По. Принесіть мені оповідання, а не промову чи проповідь. Бо якби я хотів почути проповідь, то пішов би до церкви. Принесіть мені таке оповідання, якого б я не читав, а якщо читав, то вкладіть у нього стільки хисту, щоб я його не впізнав.

Я вже наготувався кулею вибігти з кабінету, коли дон Басиліо підвівся, обійшов навколо свого письмового стола й плеснув мене по плечу, наче молотом по ковадлу. Лише коли він опинився майже впритул до мене, я побачив, що його очі всміхаються.

– Якщо ваше оповідання мені сподобається, я заплачу вам за нього десять песет. А якщо воно сподобається не тільки мені, а й читачам, я друкуватиму вас і далі.

– Якісь конкретні побажання у вас будуть, доне Басиліо? – запитав я.

– Так, будуть. Не розчаруйте мене.

Наступні шість годин я перебув у стані трансу. Я розташувався за столом, що стояв у самому центрі редакції, призначеному для Відаля, коли тому спадало на думку з’явитися бодай на кілька хвилин на службу. Кімната була порожня й занурена в густий туман, який утворився з диму викурених тут десятьох тисяч сигар. Я на мить заплющив очі й уявив собі образ: густі чорні хмари закрили небо й проливаються на місто дощем, якийсь чоловік біжить у пошуках притулку з кров’ю на руках і таємницею в погляді. Я не знав, ані хто він такий, ані звідки втікає, але протягом наступних шести годин він перетворився на мого найліпшого друга. Я засунув аркуш у друкарську машинку й, не зупиняючись, став переносити на папір усе, що накопичилося в моїй душі. Я воював із кожним словом, кожною фразою, кожним зворотом, кожним образом і кожною літерою так, ніби вони були останніми, які я напишу. Я друкував і передруковував кожен рядок із такою ретельністю, ніби від цього залежало моє життя, а потім передруковував його знову. По всій редакції розносилося відлуння від клавіш, гублячись у темній залі, а великі дзиґарі на стіні знай відлічували хвилини, що залишилися до світанку.

За кілька хвилин до шостої ранку я витяг із машинки останній аркуш і глибоко зітхнув, геть виснажений і з таким відчуттям, ніби оси облаштували в мене в мозку своє гніздо. Я почув повільні й важкі кроки дона Басиліо, який прокинувся після одного зі своїх коротких контрольованих снів і з незворушним спокоєм наближався до мене. Я зібрав надруковані аркуші й подав їх, не наважуючись подивитися йому у вічі. Дон Басиліо сів за сусідній стіл і ввімкнув настільну лампу. Його очі ковзали згори вниз по тексту, а обличчя не виражало жодних емоцій. Потім він на мить поклав сигару на край стола й, подивившись на мене, голосно прочитав мій перший рядок:

– «На місто опустилася ніч, а над вулицями здійнявся запах пилюки, наче подих прокляття».

Дон Басиліо скоса подивився на мене, і я заховався за усмішкою, що не залишила невидимим жодного зуба. Нічого більше не сказавши, він підвівся й вийшов із моїм оповіданням у руках. Я побачив, як він іде в напрямку свого кабінету і як зачинилися двері за його спиною. Я залишився на місці, мовби закам’янів, не знаючи, чи дати драла, чи сидіти на місці, чекаючи вироку смерті. Через десять хвилин, які здалися мені десятьма роками, двері кабінету заступника головного редактора відчинилися, і громовий голос дона Басиліо пролунав на всю редакцію:

– Мартін. Зайдіть, будь ласка.

Я рушив так повільно, як тільки міг, скорочуючи на кілька сантиметрів кожен наступний крок, але зрештою мені більше нічого не залишалося, як підвести голову й подивитися на заступника головного редактора. Дон Басиліо зі страхітливим червоним олівцем у руці дивився на мене холодним поглядом. Я хотів проковтнути слину, але в роті було сухо. Дон Басиліо взяв мої аркуші й повернув мені. Я схопив їх і обернувся до дверей так швидко, як тільки зміг, переконуючи себе в тому, що в холі готелю «Колумб» завжди знайдеться місце для чистильника черевиків.

– Віднесіть їх до друкарні, і нехай здають у набір, – сказав голос за моєю спиною.

Я обернувся, подумавши, що дон Басиліо вирішив жорстоко пожартувати з мене. Дон Басиліо висунув шухляду свого письмового стола, відрахував десять песет і поклав їх на стіл.

– Ось ваша плата. І раджу вам купити на ці гроші новий костюм, бо ось уже чотири роки я бачу вас у тому самому костюмі, і він досі десь на шість розмірів завеликий на вас. Якщо хочете, підіть до сеньйора Панталеоні – його кравецька майстерня стоїть на розі вулиці Ескудельєрс – і скажіть йому, що ви від мене. Він допоможе вам підібрати гарний костюм.

– Дуже вам дякую, доне Басиліо. Я зроблю, як ви кажете.

– І підготуйте мені нове оповідання такого самого зразка. Цього разу я даю вам тиждень часу. Але не баріться. І бажано, щоб у вашому наступному оповіданні було менше мерців, бо сьогоднішньому читачеві більше до вподоби щасливий кінець, у якому перемагають велич людського духу та інші подібні дурниці.

– Гаразд, доне Басиліо.

Заступник головного редактора подав мені руку й потиснув мою.

– За роботу, Мартін. З наступного понеділка ви працюватимете за столом Хунседи, який тепер буде вашим. Бажаю великих успіхів.

– Я не підведу вас, доне Басиліо.

– Авжеж, ви мене не підведете. Рано чи пізно нам доведеться попрощатися з вами, бо ви не журналіст і ніколи ним не станете. Але поки що вас не можна назвати й автором детективних романів, хоч ви себе ним і вважаєте. Залишайтеся тут протягом певного часу, і ми зможемо навчити вас дечого такого, чого ви більше ніде не навчитеся.

У ту мить я так розчулився, мене опанувало таке глибоке почуття вдячності, що мало не кинувся обіймати цього чоловіка. Але дон Басиліо вже знову сховався за своєю лютою маскою. Він зміряв мене холодним поглядом і показав на двері.

– Тільки без сцен, будь ласка. Зачиніть за собою двері, коли вийдете на вулицю. І щасливого Різдва.

– Щасливого Різдва.

Коли наступного понеділка я прийшов до редакції, щоб уперше сісти за свій власний письмовий стіл, то побачив на ньому конверт, перев’язаний стрічкою, і моє прізвище, надруковане шрифтом, який був популярним у минулі роки. Я розгорнув конверт. У ньому знайшов другу сторінку недільного номера нашої газети з моїм оповіданням, обведеним червоним олівцем, і невеличку цидулку з такими словами: «Це тільки початок. Через десять років я буду учнем, а ти – моїм учителем. Твій друг і колега Педро Відаль».

2

Мій літературний дебют пройшов бойове хрещення, і дон Басиліо, вірний своєму слову, надав мені можливість надрукувати ще кілька подібних оповідань. Але незабаром керівництво газети вирішило давати дозвіл на щотижневу публікацію шедеврів мого творчого натхнення лише в тому разі, якщо я сумлінно виконуватиму свої щоденні обов’язки в редакції газети за ту саму платню. Сп’янілий від гордині та виснаження, я проводив дні, перекомпоновуючи тексти своїх колег та редагуючи безліч повідомлень про всілякі події для того, щоб мати змогу вночі сидіти на самоті в порожній залі редакції й писати нескінченний серіал під назвою «Барселонські таємниці», наповнений таємничими подіями візантійського характеру, який я без перепочинку створював у власній уяві, безсоромно змішуючи в ньому Дюма зі Стокером, а Ежена Сю – з Февалем. Я спав лише три години на добу й уранці мав такий вигляд, ніби підводився не з ліжка, а з труни. Відаль, який ніколи не знав цього голоду, що не має нічого спільного з потребами шлунка, вважав, що він спалює мені мозок і що коли я й далі працюватиму в такому темпі, то не доживу й до двадцяти років, тож скоро йому доведеться влаштовувати мій похорон. Дона Басиліо моя фанатична працьовитість анітрохи не турбувала, але його непокоїло інше. Він із дедалі більшою нехіттю публікував кожен наступний розділ мого нескінченного авантюрного роману, засмучений і роздратований хворобливою атмосферою тих опусів, а також тим, що я нехтую свій талант, поставивши його на службу темам і сюжетам сумнівної якості й поганого смаку.

* * *

«Барселонські таємниці» незабаром створили справжню зірку, яка яскраво сяяла в небі газетних романів, тих, що їх публікують окремими порціями, – жінку з моторошною славою, спродуковану багатою уявою автора, якому щойно виповнилося сімнадцять років. Хлоя Перманьєр була чорною принцесою всіх фатальних жінок. Надміру розумна, а ще більш лукава, Хлоя Перманьєр носила корсети найновішої та найвитонченішої моди, а ліворуч від неї завжди стояв її коханець, загадковий Бальтасар Морель, потужний розум потаємного світу, який жив у підземному палаці, захаращеному чудернацькими машинами та моторошними реліквіями, і увійти туди можна було тільки через потаємний тунель, захований під катакомбами Готичного кварталу. Улюблений метод Хлої кінчати зі своїми жертвами – зваблювати їх за допомогою гіпнотичного танцю, під час якого вона скидала із себе весь одяг, а потім цілувала їх своїми отруєними нафарбованими губами, після чого нещасний мовчки помирав від ядухи, а вона дивилася йому у вічі. Щоб не отруїтися самій, вона перед тим випивала антиотруту, розбавлену в «Дон Периньйоні» найвищого ґатунку. Хлоя й Бальтасар мали власний кодекс честі: вони знищували лише покидьків і в такий спосіб очищали світ від головорізів, гадів, лицемірів, фанатиків, тупих догматиків і всіх циніків та кретинів, що перетворювали цей світ на препаскудне місце, прикриваючи свої негідні вчинки прапорами, мовами, релігіями, державними інтересами й чим завгодно, аби тільки не виставляти напоказ свою жадібність та підлоту. Для мене ці двоє були героями зі складним характером, як і всі справжні герої. Дон Басиліо, чий літературний смак сформувався в золоту добу іспанської літератури, сприймав мою писанину як дурницю, колосальну за своїми масштабами, але з огляду на те, що читачам подобалися мої фантазії, а він, попри все, відчував глибоку прихильність до мене, терпів мої екстравагантні історії та пояснював їх надміром юнацького запалу.

– У вас більше старанності, аніж доброго смаку, Мартін. Ваші патологічні нахили мають назву, і це так званий ґранд-ґіньйоль[3], який для драми є тим самим, чим є сифіліс для сором’язливості. Підхопити його навіть приємно, але потім дають про себе знати всі його негативні наслідки. Вам треба читати класиків або принаймні твори Беніто Переса Ґальдоса[4], щоб піднести своє літературне обдарування на вищий рівень.

– Але читачам мої оповідання подобаються, – заперечував я.

– Це не ваша заслуга. Просто переважна більшість людей у захваті від такого читва, один абзац якого може навіть віслюка вкинути в кататонічний ступор. Для них головне не художня вартість літературного твору, а можливість запхати в рота заборонений плід, коли він достигне й сам упаде з дерева.

Я кивав головою, удаючи каяття, але потай тішився такими забороненими словами, як «ґранд-ґіньйоль», і твердив собі, що кожна справа, хоч би якою несерйозною вона була, потребує героя, який боронив би її честь.

Я вже почав почуватися найщасливішим зі смертних, коли несподівано відкрив: деяких моїх колег у редакції дратувало, що якийсь хлопчисько поступово перетворюється на офіційний символ редакції і вже робить перші кроки у світі літератури, тоді як їхні власні літературні амбіції та мрії скніють уже багато років у сірих сутінках жалюгідної безвиході. Той факт, що читачі газети з набагато більшою жадібністю читали й набагато вище цінували мої скромні оповідки, аніж будь-які інші матеріали, які друкували на сторінках газети протягом понад двадцяти років, лише ускладнював становище. Уже через кілька тижнів я побачив, як поранена гордість тих, хто зовсім недавно вважав мене законним членом єдиної родини, спонукала їх організуватися в трибунал вороже налаштованих суддів, які спершу перестали зі мною вітатися, а потім – і розмовляти й спрямували свій знехтуваний талант на винайдення дошкульних і зневажливих реплік, щоб обмінюватися ними за моєю спиною. Мовляв, мій несподіваний і незбагненний злет пояснювався допомогою Педро Відаля та невіглаством і тупістю наших передплатників. Окрім того, мої недоброзичливці спиралися на ту прикметну особливість нашого національного мислення, яка набула значного поширення й претендувала на незаперечну істину, – досягнення бодай скромного успіху в будь-якій професії було незаперечним доказом цілковитої неспроможності та нездарності.

Побачивши, як несподівано й зловісно стали розвиватися навколо мене події, Відаль спробував підбадьорити, але мене почало змагати відчуття, що мої дні в редакції полічені.

– Заздрість – релігія пересічних людей. Вона їх утішає, вона відповідає на тривоги, які народжуються в них усередині, і в кінцевому підсумку розкладає їм душу й дозволяє їм виправдати свою нікчемність та свою жадібність до такої міри, що ці риси здаються їм чеснотами й вони переконують себе в тому, що двері до неба розчиняться лише перед такими нещасливцями, як вони, котрі йдуть через життя, не залишаючи по собі ніякого сліду, і думають тільки про те, щоб завдати прикрості іншим людям, щоб принизити, а як буде можливість, то й знищити тих, хто самим фактом свого існування й буття свідчить про убогість їхнього духу та розуму, про їхнє боягузливе ставлення до життя. Блаженний той, на кого гавкають кретини, бо його душа ніколи не належатиме їм.

– Амінь, – погодився дон Басиліо. – Якби ви не народилися багатієм, ви могли б стати священиком. Або революціонером. Такій проповіді міг би позаздрити і єпископ.

– Вам легко сміятися, – сказав я. – Адже це не вас терпіти не можуть у цій редакції, а мене.

Попри ворожість і недовіру, які згущувалися навколо мене в результаті моїх творчих зусиль, сумною реальністю був той факт, що, незважаючи на бучну славу популярного автора, моєї платні вистачало лише на дуже скромне прогодування, на купівлю кількох книжок, які я встигав прочитати, та винаймання комірчини в пансіоні, захованому в глибині провулка, неподалік від вулиці Принцеси, де розпоряджалася побожна галісійка, яка наполягала, щоб її називали «донья Кармен». Донья Кармен любила порядок і змінювала постільну білизну лише раз на місяць, тому вимагала від своїх постояльців, щоб вони не піддавалися спокусі онанізму й не лягали в ліжко в брудному одязі. Попереджати їх про небажаність появи жінок у кімнатах не було потреби, бо не знайшлося б жодної жінки на всю Барселону, яка наважилася б увійти до цієї нори навіть під загрозою смерті. Там я навчився розуміти, що майже все в житті забувається, навіть найбридкіший сморід; і якщо я й мріяв про щось у світі, то насамперед про те, щоб доля не примусила мене померти в такому місці, як те помешкання. У години похмурого настрою, які становили більшість мого життя, я казав собі, що, якщо коли-небудь щось і допоможе мені вибратися звідти раніше, ніж я захворію на сухоти, то тільки література. І якщо в когось свербить на душі від моїх літературних вправ, то нехай би вони пожили там, де я живу, і тоді, либонь, у них би засвербіло не тільки на душі, а й між ногами.

У неділі, на ту годину, коли в церкві починалася служба Божа й донья Кармен вирушала на свою щотижневу зустріч із Всевишнім, пожильці її пансіону мали звичай збиратися в помешканні найстарішого ветерана в нашому товаристві – нещасного чоловіка, якого звали Еліодором. У юності він мріяв стати матадором, але спромігся стати лише коментатором боїв із биками та відповідальним за пісуари, розташовані навколо Монументальної площі.

– Мистецтво кориди померло, – проголошував він. – Сьогодні це справа жадібних скотарів та тореадорів без душі. Публіка не бачить різниці між коридою, яку влаштовують для розваги тупої юрби, і мистецтвом бою, що його спроможні оцінити лише знавці.

– Мабуть, якби вам надали нагоду, доне Еліодоре, то ми побачили б зовсім іншу картину.

– У цій країні лише нездари здобувають тріумф.

– Ваша правда.

Після недільної проповіді дона Еліодора починалося свято. Збившись у тісний гурт біля вікна його кімнати, постояльці пансіону могли бачити свою сусідку з будинку навпроти – Марухіту, на прізвисько Дзьобик, яким її нагородили за гострий язик та розкішне тіло, що мало форму солодкого перцю, і чути її сопіння та зойки, що долинали сюди крізь слухове вікно. Марухіта заробляла собі на життя, прибираючи в помешканнях та миючи там підлогу, але в неділі та святкові дні вона віддавала своє дозвілля коханцеві-семінаристові, який приїздив інкогніто до міста поїздом із Манреси й з великою охотою та жвавістю віддавався радощам гріховних розваг. З’юрмившись біля вікна, мої сусіди жадібно ловили поглядом швидкоплинні зблиски величезних сідниць Марухіти, що підстрибували за її вікном, наче хтось там підкидав дві круглі білі паски, коли раптом задзеленчав дзвоник біля дверей пансіону. З огляду на відсутність охочих піти відчинити й у такий спосіб утратити своє місце біля вікна й можливість милуватися видовищем, я стримав у собі бажання негайно приєднатися до гурту й рушив до дверей. Відчинивши їх, я побачив щось незвичайне та неймовірне для цього бридкого закутня. Дон Педро Відаль у всій своїй геніальності та вишуканості в костюмі з італійського шовку усміхався мені, стоячи на сходовому майданчику.

– І сталося світло, – сказав він, заходячи без запрошення.

Відаль зупинився й окинув поглядом залу, яка іноді правила за їдальню, а тепер була порожня й брудна, і зітхнув з огидою.

– Ходімо ліпше до мого помешкання, – запропонував я.

Я повів його до своєї кімнати. Радісні крики та підбадьорливі вигуки моїх сусідів по пансіону на адресу Марухіти та на честь її чудових акробатичних номерів пробивалися крізь стіну.

– Весело тобі тут живеться, – зауважив Відаль.

– Прошу, заходьте до президентських покоїв, доне Відаль, – запросив його я.

Ми увійшли до моєї кімнати, і я зачинив двері. Окинувши поглядом моє помешкання, він сів у єдине крісло, яке там було, і подивився на мене з досить похмурим виразом. Неважко було уявити собі те враження, яке мало справити на нього моє скромне житло.

– Ну як вам моя оселя?

– Вона просто чудова. Певно, я теж переселюся сюди.

Педро Відаль мешкав на віллі під назвою «Геліус» – у увінчаній вежею монументальній будівлі з модерністськими формами на три поверхи, що притулилася на схилі пагорба, який височів у кварталі Педральбес на перехресті вулиць Абадеса-Ольсет і Панама. Той будинок десять років тому подарував йому батько, сподіваючись, що рано чи пізно він навернеться на розум і заведе собі родину. Та відтоді, як, згідно з планами батька, він мав би це зробити, минуло вже не менш як десять або й п’ятнадцять років. Життя благословило дона Педро багатьма талантами, серед яких був і талант розчаровувати та обурювати батька кожним своїм вчинком та кожним кроком. Скажімо, батькові Відаля не вселяв найменшого оптимізму той факт, що його син приятелював із такими небажаними суб’єктами, як я. Пригадую, як одного разу, коли я прийшов навідати свого наставника, щоб віддати йому якісь папери з редакції, то зіткнувся з патріархом клану Відалів в одній із зал вілли «Геліус». Побачивши мене, батько дона Педро наказав мені, щоб я швиденько приніс склянку з газованою водою та чистий клапоть тканини, щоб змити йому пляму з піджака.

– Певно, ви мене сплутали з кимось, сеньйоре, я вам не слуга…

Він подарував мені посмішку, яка мала прояснити для мене стан речей у світі без того, щоб удаватися до слів.

– Це ти щось наплутав, хлопче. Ти слуга незалежно від того, чи хочеш ти це визнавати, чи ні. Як тебе звати?

– Давид Мартін, сеньйоре.

Патріарх перекотив під язиком моє ім’я.

– Послухайся моєї поради, Давиде Мартін. Забирайся геть із цього дому й повертайся туди, де твоє місце. Так ти уникнеш багатьох проблем і позбавиш багатьох проблем мене.

Я ніколи не розповідав про ту розмову донові Педро, але тоді відразу ж побіг на кухню, узяв там склянку з газованою водою та клапоть чистої тканини й згаяв чверть години на те, щоб змити пляму з піджака поважного сеньйора. Клан Відалів відкидав велику тінь, і, попри всю богемну невимушеність та позірну демократичність дона Педро, він присвятив, по суті, усе своє життя поширенню зони впливу своєї родини. Вілла «Геліус» була вельми зручно розташована за п’ять хвилин ходу від великого батьківського особняка, який панував над верхньою ділянкою авеню Пірсона з його монументальною плутаниною балюстрад, сходів та мансард, звідки можна було здалеку милуватися всією Барселоною, як ото дитина милується своїми розкиданими іграшками. Щодня експедиція в складі двох служників та кухарки з великого дому – так називали батьківську оселю в середовищі Відалів – вирушала на віллу «Геліус», де вони все мили, начищали, прасували, готували їсти й створювали навколо мого багатого заступника атмосферу зручності та постійного забуття про надокучливі й обтяжливі потреби щоденного життя. Дон Педро Відаль гасав містом у розкішному автомобілі марки «іспано-свіса», за кермом якого сидів шофер родини Мануель Саньєр, і, певно, жодного разу у своєму житті не проїхався в трамваї. Як істота, що виросла в атмосфері палаців та шляхетного оточення, Відаль був неспроможний відчути чари тієї похмурої вбогості, якими були наділені дешеві й напіврозвалені пансіони тогочасної Барселони.

– Вам би тут було незручно, доне Педро.

– Це місце схоже на підземну буцегарню, – нарешті проголосив він. – Не розумію, як ти можеш тут мешкати.

– З моєю платнею кращого помешкання не знайдеш.

– Якщо хочеш, я платитиму стільки, скільки тобі бракує для того, щоб винайняти помешкання, яке не смерділо б ані сіркою, ані сечею.

– Про це й мови не може бути.

Відаль зітхнув.

– Помер від гордості та нестачі свіжого повітря. Ось епітафія, яку я дарую тобі безкоштовно.

Протягом кількох хвилин Відаль мовчки міряв кроками мою кімнату, не розтуляючи рота, знову й знову зупиняючись на мить, щоб ліпше роздивитися маленьку шафу, виглянути у вікно з обличчям, скривленим від огиди, помацати позеленілі шпалери на стінах і легенько постукати вказівним пальцем по голій лампочці, яка звисала зі стелі, так, ніби хотів остаточно переконатися в тому, що все це було найнижчої якості.

– Що вас привело сюди, доне Педро? Надмір чистого повітря у кварталі Педральбес?

– Я приїхав сюди не з дому. Я приїхав із редакції.

– З якою метою?

– Мені було цікаво подивитися, де ти живеш, а крім того, я привіз тобі дещо.

Він дістав із кишені піджака конверт із білого пергаменту й подав мені.

– Цей лист прийшов сьогодні в редакцію на твоє ім’я.

Я взяв конверт і став його роздивлятися. Він був запечатаний сургучевою печаткою, на якій можна було розрізнити силует крилатого створіння. Силует янгола. Окрім цього, на конверті було лише моє прізвище, написане червоними літерами досконалої каліграфічної форми.

– Хто ж міг надіслати його мені? – запитав я, заінтригований.

Відаль стенув плечима.

– Якийсь шанувальник твого таланту. Або шанувальниця. Відкрий конверт.

Я обережно розпечатав конверт і дістав звідти акуратно згорнутий аркуш, на якому зміг прочитати слова, написані тим самим каліграфічним почерком:

Любий друже!

Я дозволяю собі написати вам, щоб висловити свій захват і привітати вас із великим успіхом, який здобули «Барселонські таємниці», що їх друкують на сторінках газети «Голос індустрії». Як читач і аматор доброї літератури я пережив велику радість, почувши новий голос, позначений талантом, молодістю й обіцянкою великих здобутків. Тому дозвольте мені на знак подяки за ті щасливі години, які подарувало мені читання ваших оповідань, улаштувати для вас невеличкий сюрприз, який, гадаю, буде для вас приємним. Приходьте сьогодні вночі о дванадцятій годині в «Мрію», що у кварталі Раваль. Вас чекатимуть.

Зі щирою приязню

А. К.

Відаль, який читав понад моїм плечем, вигнув брови, заінтригований.

– Цікаво, – промурмотів він.

– У якому розумінні цікаво? – запитав я. – І що то за заклад – «Мрія»?

Відаль дістав сигарету зі свого платинового портсигара.

– Донья Кармен не дозволяє курити в пансіоні, – застеріг його я.

– Чому не дозволяє? Боїться, щоб запах диму не забив сморід клоаки?

Відаль запалив сигарету й затягнувся з подвійним задоволенням, ніби вкусивши заборонений плід.

– Ти знав жінку, Давиде?

– А чом би й ні? Я знав їх безліч.

– Я запитую в біблійному розумінні.

– У церкві?

– Ні, у ліжку.

– А, он ви про що…

– Ну то як?

Я, звісно, не міг розповісти чогось такого, що було б здатне справити враження на такого чоловіка, як Відаль. Мої підліткові любовні пригоди досі відзначалися великою скромністю й цілковитою відсутністю чогось оригінального. Ніщо з мого короткого каталогу облапувань, ніжних поглядів, украдених поцілунків у підворіттях, у занурених у темряву залах кінотеатрів не могло претендувати на схвалення маестро, утаємниченого в мистецтво та науку любовних ігор, які відбувалися в альковах Графського міста[5].

– Який це може мати стосунок нехай там до чого? – обурився я.

Відаль набув вигляду професора й став читати мені одну зі своїх лекцій:

– У мої часи вважали нормою, щоб підлітки, принаймні такі паничі, як я, виходили на арену цих боїв під керівництвом професіонала. Коли я був у твоєму віці, мій батько, який тоді був – і досі є – завсідником найвишуканіших закладів нашого міста, відвів мене до одного з таких закладів; він називався «Мрія» й був за кілька метрів від моторошного палацу, що його за наполяганням нашого любого графа Ґвеля Ґауді збудував неподалік від Рамбли[6]. Не кажи мені, що ти ніколи про нього не чув.

– Про графа чи про бордель?

– Не висловлюйся так брутально. «Мрія» була не борделем, а благородним закладом для добірної та шляхетної клієнтури. Я, власне, думав, що його закрили багато років тому, але, схоже, помилявся. На відміну від літератури, наша комерція ніколи не занепадає.

– Розумію. Це ваша вигадка? Ви просто хотіли пожартувати з мене?

Відаль заперечливо похитав головою.

– Отже, це утнув котрийсь із кретинів, яких так багато в нашій редакції?

– Я помічаю певну ворожість у твоїх словах, але сумніваюся, що будь-хто з чоловіків, які трудяться на шляхетному терені преси, може собі дозволити ту плату, яку беруть у такому закладі, як «Мрія», якщо вона залишилася такою, якою я її пам’ятаю.

Я пирхнув.

– Мені це байдуже, бо я не збираюся туди йти.

Відаль підняв брови.

– Тільки не починай розказувати мені, що ти не такий безвірник, як я, і хочеш зберегти незаплямоване серце та принести незаплямованим до подружнього ложа те, що в тебе між ногами; що ти маєш чисту душу, яка мріє пережити ту магічну мить, коли справжнє кохання дозволить тобі відкрити екстаз плоті й душі в благословенному єднанні з Духом Святим і в такий спосіб населити світ створіннями, які матимуть твоє прізвище й очі своєї матері, святої жінки, узірця доброчесності та скромності, чия рука приведе тебе до дверей неба під доброзичливим і схвальним поглядом малюка Ісуса.

– Я так не казав і так не думаю.

– Я радий це чути, бо, можливо, і, повір мені, навіть дуже можливо, що така мить не настане ніколи, що кохання так і не прийде до тебе, що ти не захочеш і не зможеш присвятити своє життя нікому, а, як і я, доживеш до сорока п’яти років і зрозумієш, що ти вже не молодий, та тобі так ніколи й не довелося ані почути хор купідонів під музику лір, ані лягти на ложе, вистелене білими трояндами й підкочене до самого вівтаря, тож залишається тільки помста, тільки можливість утішатися пружною й гарячою плоттю, яка випаровується набагато швидше, аніж добрі наміри, і яка найбільше схожа на небо, що його ти можеш знайти в цьому гидкому світі, де все зогниває, починаючи від краси й закінчуючи пам’яттю.

Я витримав велику паузу, такий собі еквівалент мовчазних оплесків. Відаль був великим любителем оперного мистецтва й ніколи не шкодував часу, коли йому випадала можливість почути славетну арію у виконанні видатного співака. Він не пропускав жодної зустрічі з Пуччіні в «Лісео»[7], де його родина мала окрему ложу. Він був одним із небагатьох, крім тих бідолах, що тиснулися на гальорці, котрі приходили в театр для того, щоб послухати музику, яку він так любив і яка так пречудово впливала на його лекції на тему божественного та людського, що ними він іноді, як оце сьогодні, обдаровував мій слух.

– Чого мовчиш? – із викликом запитав Відаль.

– Цей останній пасаж здався мені знайомим.

Спійманий на гарячому, Відаль зітхнув і не став сперечатися.

– Уривок із мого роману «Убивство біля “Лісео”», – визнав він. – Фінальна сцена, у якій Міранда Лафлер кидає всю правду у вічі негідникові маркізу, який розбив їй серце, зрадивши її однієї наповненої пристрастю ночі у весільному номері готелю «Колумб» в обіймах шпигунки російського царя Світлани Іванової.

– Тож я відразу й упізнав слова. Ви не могли б знайти кращих. Цей твір – ваш шедевр, доне Педро.

Відаль усміхнувся мені, радий почути цю похвалу, і став міркувати, чи закурити йому ще одну сигарету.

– Хай там як, а якась істина в цьому є, – мовив він.

Відаль сів на підвіконня, не забувши спершу підкласти хусточку, щоб не забруднити свої бездоганного крою штани. Я побачив, що його «іспано-свіса» стоїть припаркована внизу, на розі вулиці Принцеси. Водій машини Мануель протирав хромовані деталі клаптем тканини так, ніби йшлося про скульптуру Родена. Мануель завжди здавався мені схожим на мого батька: обидва належали до того покоління, більшості представників якого довелося пережити чимало тяжких днів, і пам’ять про них залишила свій слід на їхніх обличчях. Я чув від служників, які працювали на віллі «Геліус», що Мануель Саньєр відсидів тривалий час у в’язниці, а коли вийшов звідти на волю, то мусив прожити багато років у злиднях, бо на жодну пристойну роботу його не брали; тож йому доводилося працювати вантажником у порту, тягаючи там важезні ящики та мішки, тобто виконувати роботу, для якої не існує ані віку, ані здоров’я. Ходили чутки, ніби одного разу Мануель, ризикуючи власним життям, урятував життя Відалю – витяг його з-під самих коліс трамвая. У подяку Педро Відаль, довідавшись про скрутну ситуацію бідолахи, вирішив узяти його на роботу й надати йому можливість оселитися з дружиною та дочкою в маленькому помешканні над гаражем вілли «Геліус». Відаль пообіцяв Мануелеві, що маленька Крістіна навчатиметься в тих самих учителів, які щодня приходили до його батьківського дому на авеню Пірсона давати уроки нащадкам династії Відалів, і що його дружина-швачка матиме роботу, виконуючи замовлення від їхньої родини. У той час він збирався придбати автомобіль, один із перших, що їх почали продавати в Барселоні, і якщо, мовляв, Мануель навчиться кермувати, забувши про ті тарадайки, у які треба запрягати коней, то Відаль найме його на службу шофером, бо в ті часи паничі не бажали доторкатися до машин із двигунами внутрішнього згоряння чи до будь-яких апаратів, що плювалися вихлопними газами. Мануель, звичайно, погодився. Після цього порятунку від безнадійних злиднів, як стверджувала офіційна версія, Мануель Саньєр та його родина сповнилися почуттям сліпої відданості до Відаля, лицаря, що завжди стає на захист скривджених і знедолених. Я не знав, чи можна було буквально вірити цій історії, чи вона була лише однією з низки легенд, які виникали навколо образу доброго аристократа, у ролі якого любив показати себе Відаль: бракувало йому хіба що з’явитися перед якоюсь сиротою-пастушкою з осяйним німбом святого.

– Бачу на твоєму обличчі той лукавий вираз, який з’являється, коли ти починаєш снувати якісь порочні думки, – сказав Відаль. – Що ти там замислив?

– Та нічого. Я думав про те, яка ви добра людина, доне Педро.

– У твоєму віці й у твоєму становищі цинізм не відчинить перед тобою жодних дверей.

– Мабуть, саме в цьому моя проблема.

– Ходи привітайся з Мануелем, він завжди про тебе запитує.

Я підійшов до вікна, і, побачивши мене, шофер, який завжди ставився до мене, як до панича, а не хлопця з простолюду, яким я був, здалеку помахав рукою, вітаючи мене. Я махнув рукою йому у відповідь. На місці пасажира сиділа його дочка Крістіна, старша від мене роки на два, істота з дуже білою шкірою й наче намальованими губами, від погляду на яку мені перехопило подих ще тоді, як я побачив її на віллі «Геліус», коли Відаль уперше мене туди запросив.

– Не дивися на неї так довго, а то ще зурочиш її, – промурмотів Відаль у мене за спиною.

Я обернувся й побачив на його обличчі той цинічний вираз, який Відаль приберігав для тих випадків, коли йшлося про пориви серця або про інші шляхетні почуття.

– Я не знаю, про що ви говорите.

– Так уже й важко про це здогадатися, – буркнув Відаль. – То що ти все-таки збираєшся робити з тим запрошенням, яке щойно одержав?

Я перечитав листа, і мене взяли сумніви.

– Ви відвідуєте ці заклади, доне Педро?

– Я не платив за жінку, відколи мені виповнилося п’ятнадцять років. Власне кажучи, мій батько платив за мене, – відказав Відаль без жодної похвальби в голосі. – Проте, як то кажуть, дарованому коневі в зуби не дивляться…

– Я не знаю, доне Педро…

– Звісно, знаєш.

Відаль плеснув мене по спині, ніби підштовхуючи до дверей.

– Ти маєш іще сім годин до півночі, – сказав він. – Я раджу тобі трохи поспати й набратися сил.

Я вистромив голову у вікно й побачив, як він прямує до своєї машини. Мануель відчинив дверцята, і Відаль недбало опустився на заднє сидіння. Я почув, як двигун «іспано-свіси» виконав свою симфонію гучних вилясків. Раптом дочка водія підвела голову й подивилася в бік мого вікна. Я всміхнувся їй, але відразу збагнув, що вона не пам’ятає, хто я такий. Через мить вона відвела погляд, і велика розкішна тарадайка Відаля покотилася, повертаючись у свій світ.

3

У ті дні вулиця Ноу-де-ла-Рамбла створювала ніби коридор ліхтарів і освітлених афіш у темряві кварталу Раваль. Кабаре, танцювальні салони, заклади, у яких лікували від венеричних захворювань, та заклади, яким важко було дати назву, тіснилися вздовж обох тротуарів, залишаючись відчиненими до самого ранку, тоді як чоловіки всіх видів і різновидів – від молодих людей із вищих прошарків суспільства до матросів із кораблів, що пришвартувалися в порту, – змішувалися тут в один гурт із найрозмаїтішими персонажами, які жили нічним життям. По обидва боки вулиці відходили вузькі, огорнуті туманом провулки; у кожному з них був ряд борделів, рівень обслуговування в яких знижувався, чим далі такий заклад стояв від головної вулиці.

«Мрія» була на другому поверсі будівлі з мюзик-холом на першому поверсі, де великі афіші повідомляли про виступ танцівниці, яка була вдягнена в простору й прозору тогу, що не приховувала її принад, а в руках тримала чорну змію, яка своїм роздвоєним язиком, здавалося, цілувала її в губи.

«Єва Монтенеґро танцює танго смерті, – повідомляла одна з афіш великими фігурними літерами. – Цариця ночі танцюватиме лише шість вечорів, які не будуть повторені. Ви матимете також нагоду побачити знавця зір Месмера, котрий прочитає ваші думки й відкриє вам ваші найінтимніші таємниці».

Біля входу на перший поверх були вузькі двері, за якими вели вгору довгі сходи між стінами, пофарбованими в червоний колір. Я зійшов сходами нагору й опинився перед великими дверима з різьбленого дуба з дверним молотком у формі бронзової німфи, чий лобок прикривав скромний листочок конюшини. Я двічі стукнув молотком у двері й став чекати, намагаючись не дивитися на своє відображення у великому матовому люстрі, що покривало більшу частину стіни. Я вже думав, чи не кинутися мені звідти навтікача, коли двері відчинилися й жінка середнього віку з абсолютно білим волоссям, акуратно закрученим у вузол, подивилася на мене зі спокійною усмішкою.

– Ви, певно, сеньйор Давид Мартін.

Мене ще не називали сеньйором жодного разу в моєму житті, і, почувши це формальне звертання, я на мить розгубився.

– Так, це я.

– Ходіть, будь ласка, за мною.

Я пішов за нею коротким коридором, який привів нас у простору круглу залу зі стінами, обтягненими червоним оксамитом, і лампами, які горіли в півсвітла. Стелю тут утворювало склепіння з глазурованого скла, з якого звисала також скляна люстра, а під нею на столі з червоного дерева величезний грамофон грав якусь арію з опери.

– Може, хочете чогось випити, кабальєро?

– Якщо принесете мені склянку води, буду вам вдячний.

Дама з білим волоссям усміхнулася, не ворухнувши віями, вираз її обличчя залишився таким самим приязним і незворушним.

– Можливо, сеньйор віддасть перевагу келиху шампанського або лікеру. Або, якщо хочете, я принесу вам келишок хересу.

Моя спроможність оцінювати різні трунки не виходила за межі води, набраної з-під крана, тому я лише знизав плечима.

– Я покладаюся на ваш вибір.

Дама кивнула головою й указала на одне з розкішних крісел, які стояли в залі.

– Прошу, кабальєро, сідайте. Хлоя незабаром приєднається до вас.

У мене в горлі утворився клубок, і не знаю, як мені вдалося перепитати:

– Хлоя?

Не звернувши уваги на мою розгубленість, дама з білим волоссям зникла за дверима, що виднілися за ширмою, прикрашеною чорними намистинками, і залишила мене на самоті з моїми нервами та моїми мріями, у яких я сам не наважувався собі признатися. Я пройшовся кілька разів залою, щоб угамувати тремтіння, яке почало мене опановувати. Якби не тиха музика та не гупання в моїх скронях, це місце могло б здатися могилою. Шість коридорів відходили від зали, маючи обабіч отвори, завішені голубими фіранками, а в кінці – зачинені двостулкові білі двері. Я опустився в одне з крісел, певно, призначених для сідниць монархів та принців, а також генералів, які готують державний переворот. Незабаром дама з білим волоссям принесла келих шампанського на срібній таці. Я взяв келих, і вона знову зникла за тими самими дверима. Я випив келих одним ковтком і послабив комір сорочки. Я почав підозрювати, що все це тільки жарт, який підлаштував Відаль, щоб посміятися з мене. У цю мить я помітив постать, що наближалася до мене одним із коридорів. Вона здавалася дівчинкою й дівчинкою справді була. Вона йшла з опущеною головою, і я не бачив її очей. Я підвівся.

Дівчинка підігнула коліна, зробивши мені реверанс, і рукою показала, щоб я йшов за нею. Лише тут я помітив, що одна з її рук була штучною, як у манекена. Дівчинка привела мене в кінець коридору і, знявши ключ, який висів у неї на шиї, відчинила двері, пропускаючи мене вперед. У кімнаті було майже зовсім темно. Я ступив кілька кроків уперед, напружуючи зір. Почув, як двері в мене за спиною зачинилися, і, обернувшись, побачив, що дівчинка зникла. Ключ заскреготів у замку, і я зрозумів, що мене замкнули. Не менш як хвилину я стояв там, не рухаючись. Поступово мої очі звикли до півсутіні, і контури кімнати матеріалізувалися навкруг мене. Вона була обтягнута чорною тканиною від підлоги до стелі. З одного боку вгадувався цілий ряд дивних предметів, що їх я ніколи не бачив, і тепер не міг зрозуміти, якими вони мені здавалися – зловісними чи спокусливими. Над узголів’ям широкого напівкруглого ліжка нависало щось подібне до павутини, під якою висіли два свічники, у яких горіли дві чорні свічки, поширюючи той запах горілого воску, який панує в каплицях та над трунами покійників. Збоку від ліжка я побачив жалюзі з якимсь дивним малюнком. У мене мороз пішов поза шкірою. Це місце було дивно схожим на ту спальню, яку я витворив у своїй уяві для фатальної жінки Хлої, що брала участь у пригодах, що їх я описував у «Барселонських таємницях». Мене опанувало якесь моторошне передчуття; те, що я бачив у цій кімнаті, вселяло тривогу. Я вже хотів спробувати виламати двері, коли помітив, що я тут не сам-один. Я завмер, похолонувши. За жалюзі вималювався чийсь силует. Двоє блискучих очей спостерігали за мною, і я побачив, як білі й тонкі пальці з довгими нігтями, пофарбованими в чорний колір, просунулися крізь отвори жалюзі. Я проковтнув слину.

– Хлоя? – прошепотів я.

Це справді була вона. Моя Хлоя. Схожа на оперну героїню непереможна фатальна жінка з моїх оповідок у плоті та в нижній білизні. Шкіра в неї була біліша за будь-яку, яку я досі бачив, а чорне й блискуче волосся, підстрижене під прямим кутом, обрамлювало її обличчя. Губи в неї були нафарбовані чимось схожим на свіжу кров, а чорні тіні охоплювали зелені очі. Вона рухалася, як кицька, так, ніби це тіло, затягнуте в корсет, що блищав, наче вкритий риб’ячою лускою, утворилося з води й навчилося долати земне тяжіння. Її прегарна й дуже довга шия була обмотана оксамитовим поясом, з якого звисало перекинуте розп’яття. Я дивився, як вона повільно наближається до мене; я був неспроможний дихати, мої очі прикипіли до тих окреслених неможливими лініями ніг під шовковими панчохами, які, певно, коштували більше, аніж я заробляв за рік, і в зав’язаних на щиколотках шовковими шнурками черевичках із носаками, гострими, мов кинджали. За все своє життя я не бачив нічого такого прекрасного й такого, що вселило б мені більший страх.

Я дозволив, щоб це створіння потягло мене до ліжка, на яке я впав із розгону, буквально кажучи, на гепу. Профіль її тіла чітко вимальовувався у світлі свічок. Моє обличчя й мої губи опинилися на рівні її голого живота й, сам не усвідомлюючи, що роблю, я поцілував її під пупком і притулив щоку до її шкіри. На той час я вже встиг забути, хто я такий і де я є. Вона опустилася навколішки переді мною й узяла мою праву руку. Один за одним облизала всі мої пальці, а тоді подивилася на мене пильним поглядом і почала мене роздягати. Коли я хотів допомогти їй, вона всміхнулася й відвела мої руки.

– Тссс.

Коли закінчила, нахилилася до мене й облизала мені губи.

– А тепер ти. Роздягни мене. Повільно. Дуже повільно.

І тоді я зрозумів, що пережив своє хворобливе й вбоге дитинство тільки для того, щоб дожити до цих хвилин. Я повільно її роздягнув, наче обриваючи з її шкіри листя, аж поки на ньому залишилася тільки оксамитова стрічка, обмотана навкруг шиї, та оті чорні панчохи, спогадом про які не один такий нещасливець, як я, міг би прожити сто років.

– Приголуб мене, – прошепотіла вона мені на вухо. – Пограйся зі мною.

Я став пестити її й цілувати кожен квадратний сантиметр її шкіри так, ніби хотів запам’ятати цю жінку на все життя. Хлоя не поспішала й відповідала на доторк моїх пальців та моїх губ тихим стогоном, який ніби підказував мені, що я повинен робити далі. Потім вона поклала мене випростаним на ліжко й накрила моє тіло своїм, аж поки я відчув, що кожна її пора мене обпалює. Вона поклала мої руки собі на спину, і я провів долонями по тій чудесній лінії, яка окреслювала вигин її тіла. Її непроникний погляд спостерігав за моїм обличчям із відстані кількох сантиметрів. Я відчув, що мені треба сказати щось.

– Мене звати…

– Тссс.

Перш ніж я встиг бовкнути ще якусь дурницю, Хлоя притулила свої губи до моїх і на цілу годину примусила світ зникнути для мене. Усвідомлюючи мою незграбність, але вдаючи, ніби не помічає її, Хлоя вгадувала кожен мій рух і вела мої руки своїм тілом без поспіху й без сором’язливості. У виразі її очей не було ані відрази, ані неуважності. Вона дозволяла обмацувати та смакувати себе з нескінченним терпінням і ніжністю, що примушувала мене забути, як я тут опинився і що я тут роблю. У ту ніч протягом однієї короткої години я вивчив кожну лінію її тіла, як інші вивчають промову або молитву. Згодом, коли мені майже не стало чим дихати, Хлоя поклала мою голову собі на груди й довго мовчки гладила моє волосся, аж поки я не заснув у її обіймах, тримаючи руку між її стегнами.

Коли я прокинувся, у кімнаті панувала півсутінь, а Хлоя її покинула. Її вже не було в моїх руках. Замість неї я тримав у руці візитну картку, надруковану на тому самому пергаменті, з якого був зроблений конверт, у котрому мені було надіслане запрошення сюди й на якому під емблемою янгола я прочитав:

Andreas Corelli

Е`diteur

Е`ditions de la Lumiеre

Boulevard St.-Germain, 69. Paris

На звороті візитівки було написано від руки:

Любий Давиде, життя складається з великих сподівань. Коли ви повернетеся до реальності, сконтактуйтеся зі мною. Я чекатиму.

Ваш друг і читач

А. К.

Я підняв свій одяг із підлоги й вдягся. Двері кімнати не були замкнені. Коридором я пройшов до салону, де вже не грав грамофон. Не було жодного сліду ані дівчинки, ані жінки з білим волоссям, яка мене тут зустріла. Тиша була абсолютною. Я наближався до виходу, маючи відчуття, що освітлення за моєю спиною згасало, а коридори та кімнати повільно занурювалися в темряву. Я підійшов до сходів і спустився ними без жодного бажання повертатися у світ. Опинившись на вулиці, я рушив до бульвару Рамбла, залишаючи в себе за спиною гамір і публіку нічних закладів. Густий і гарячий туман здіймався від порту, і відблиск від вітрин готелю «Оріенте» зафарбовував його в брудний, запилюжений жовтий колір, у якому перехожі розчинялися, наче струмені пари. Я йшов і йшов, і помалу пахощі Хлої вивітрювалися з моїх думок, і я запитував себе, чи губи Крістіни Саньєр, дочки Відалевого водія, мають такий самий смак.

4

Людина не знає, що таке спрага, поки вперше не нап’ється. Минуло вже три дні після моїх відвідин «Мрії», а згадка про шкіру Хлої обпалювала навіть мої думки. Нічого нікому не розповівши, – а тим паче Відалю, – я вирішив зібрати всі ті невеличкі заощадження, які в мене були, і піти туди сьогодні вночі, сподіваючись, що мені пощастить купити бодай одну мить перебування в її обіймах. Уже було за північ, коли я підійшов до сходів між червоними стінами, які збігали вгору до «Мрії». Світло на сходах не горіло, і я йшов дуже повільно, залишаючи позаду гамірне містечко кабаре, барів, мюзик-холів та закладів, які важко було назвати і якими роки великої європейської війни всіяли вулицю Ноу-де-ла-Рамбла. Тремтливе світло проникало крізь прочинені двері, вихоплюючи з темряви приступки під моїми ногами. Коли я зійшов на майданчик, то став навпомацки шукати молоток на дверях. Мої пальці намацали важкий молоток, і я вже підняв його, але двері відійшли на кілька сантиметрів, і я зрозумів, що вони відчинені. Обережно їх штовхнув. Абсолютна тиша м’яко доторкнулася до мого обличчя. Попереду розгорталася синювата півсутінь. Я ступив кілька кроків уперед, спантеличений і розгублений. Відблиск світла вуличних ліхтарів мерехтів у повітрі, вихоплюючи швидкоплинні видіння голих стін та підлогу з понівеченого паркету. Я увійшов до зали, яку нещодавно бачив обтягнутою оксамитом та розкішно вмебльованого. Вона була порожня. Грубий шар пороху, що накривав підлогу, світився, наче білий пісок, у мерехтливому світлі, яке проникало сюди від афіш, що блимали світляними літерами внизу, на вулиці. Я пройшов далі, залишаючи в пилюці сліди від ніг. Тепер тут не було ані грамофона, ані крісел, ані картин. Стеля була розламана, і вгорі виднілися бантини з почорнілого дерева. Шпалери на стінах висіли клаптями, наче шкіра змії. Я звернув у коридор, що вів до тієї кімнати, у якій я зустрівся з Хлоєю. Пройшов у самий кінець цього чорного тунелю до двостулкових дверей, які вже не були білими. На місці круглої ручки тепер зяяла дірка, ніби ручку було звідти видерто одним посмиком. Я відчинив двері й увійшов.

Спальня Хлої була чорна, немов келія черниці. Стіни обвуглені, а більша частина стелі – провалена. Угорі я міг бачити чорні хмари, які бігли небом, та місяць, що відбивався сріблястим колом на металевому скелеті колишнього ліжка. Саме тоді я почув, як підлога заскрипіла в мене за спиною, і рвучко обернувся, зрозумівши, що я тут не сам-один. Темний і виразний силует чоловіка замаячив на вході з коридору. Я не міг роздивитися його обличчя, але був переконаний, що він стежить за мною. Він залишався там, нерухомий, як павук, протягом кількох секунд. Цього часу мені вистачило, щоб прийти до тями й ступити крок йому назустріч. Силует швидко відступив у темряву, і, коли я вийшов до салону, там нікого не було. Пучок світла від осяйної афіші, яка висіла на протилежному боці вулиці, на секунду затопив залу, освітивши купку сміття під стіною. Я підійшов і став навколішки біля тих решток, згорілих у вогні. Щось стриміло з тієї купи. Пальці. Я став розгортати попіл, що їх накривав, і навпомацки відчув обриси руки. Я схопив її і, витягши з-під попелу, побачив, що це лише долоня, відрізана на рівні зап’ястка. Я відразу впізнав її і зрозумів, що рука дівчинки, яка здалася мені дерев’яною, насправді була виготовлена з порцеляни. Я залишив її лежати в тій купі попелу й пішов геть.

Я запитав себе, чи мені не привидівся той незнайомець, бо не побачив його слідів у шарі пороху, що вкривав підлогу. Я спустився сходами, вийшов на вулицю, зупинився біля будівлі й став пильно роздивлятися вікна її другого поверху, абсолютно спантеличений. Люди проминали мене, сміючись, і, здавалося, не помічаючи, що я там стовбичу. Я спробував упізнати серед вуличного люду силует того незнайомця. Я знав, що він десь тут, можливо, за кілька метрів, спостерігає за мною. Через мить я перетнув вулицю й увійшов до невеличкої кав’ярні, напхом напханої людьми. Мені пощастило пропхатися до прилавка, і я махнув рукою, кличучи офіціанта.

– Чого бажаєте?

У горлі в мене геть пересохло, і я зімпровізував:

– Пива.

Поки він наливав мені пива, я нахилився вперед.

– Скажіть, будь ласка, ви не знаєте, чому той заклад, що навпроти вас, «Мрія», зачинений?

Офіціант поставив кухоль на прилавок і подивився на мене таким поглядом, ніби побачив перед собою психа.

– Він зачинений уже п’ятнадцять років, – сказав він.

– Справді? Вам це точно відомо?

– Ще б пак не точно. Після пожежі він так і не відкривався. Вам чогось іще?

Я заперечливо похитав головою.

– З вас чотири сантими.

Я заплатив за пиво й пішов звідти, не доторкнувшись до кухля.

Наступного дня я прийшов до редакції набагато раніше, ніж починався мій робочий час, і відразу спустився до підвалу, де зберігався архів. З допомогою Матіаса, доглядача архіву, керуючись тими відомостями, які дістав від офіціанта, я почав переглядати перші шпальти «Голосу індустрії» п’ятнадцятирічної давності. Знадобилося сорок хвилин, щоб знайти ту історію, яку я шукав; власне, то була не історія, а лише коротке повідомлення. Пожежа в тому закладі сталася рано-вранці на свято Тіла Господнього, 1903 року. Шестеро людей загинули у вогні: один клієнт, четверо дівчат із персоналу й дівчинка, яка там працювала. Поліція та пожежники назвали причиною трагедії падіння гасової лампи, тоді як священики та парафіяни ближньої церкви вважали визначальними чинниками, які зумовили пожежу, божественну помсту та втручання Святого Духа.

Повернувшись до пансіону, я ліг на ліжко у своїй кімнаті й марно спробував заснути. Потім дістав із кишені візитну картку дивного добродійника, яку знайшов у руці, коли прокинувся в ліжку Хлої, і перечитав у сутінках слова, написані на її звороті: «Життя складається з великих сподівань».

5

У моєму світі сподівання та надії, великі й малі, дуже рідко перетворювалися на реальність. Лише кілька місяців тому я щовечора перед тим, як лягти спати, мріяв набратися духу й одного дня заговорити до Крістіни, дочки шофера мого наставника, а також про те, щоб якнайшвидше збігли години, які відокремлювали мене від світанку, і я міг повернутися на службу, у редакцію «Голосу індустрії». А тепер навіть ця втіха стала вислизати з моїх рук. Можливо, якби бодай один із моїх задумів зазнав грандіозного краху, я зміг би повернути приязне ставлення своїх колег, повторював собі я. Можливо, якби я написав щось таке пересічне й бридке, що жоден читач не зміг би добутися далі першого абзацу, гріхи моєї молодості мені простили б. Можливо, це не було б надто великою ціною за можливість знову почуватися як удома. Можливо.

Я прийшов у «Голос індустрії» багато років тому; мене привів сюди за руку мій батько, чоловік замучений і вбогий, який, повернувшись із Філіппінської війни[8], зустрівся з містом, яке не хотіло його впізнати, і з дружиною, яка вже забула його й через два роки після того, як він повернувся, вирішила покинути його. Зробивши так, вона скалічила йому душу й залишила сина, якого він ніколи не хотів мати і з яким не знав що робити. Мій батько, який майже не вмів читати і з великими труднощами міг написати своє ім’я, не мав ані роботи, ані прибутку. На війні він навчився лише вбивати інших людей, таких, як і він, перш ніж вони його вб’ють, і це завжди робилося в ім’я грандіозних і пустопорожніх гасел, що здавалися тим більше абсурдними й підлими, чим ближче ти опинявся до лінії вогню.

Повернувшись із війни, мій батько, що здавався тепер чоловіком, старшим на двадцять років від того, який на війну пішов, став шукати собі роботу на різних підприємствах у кварталах Пуебло-Нуево та Сант-Марті. Але на кожній його тримали лише кілька днів, і раніше чи пізніше я бачив, як він повертається додому з похмурим і лютим поглядом. Через якийсь час, не маючи нічого кращого, він погодився працювати нічним сторожем у газеті «Голос індустрії». Платня була скромна, але минали місяці, і вперше після свого повернення з війни він начебто не встряв там у жодну халепу, і зі служби його не звільняли. Але це мирне життя тривало недовго. Незабаром якісь його давні товариші по зброї, які були трупами в житті, куди вони повернулися зі скаліченими тілами й душами, – повернулися, аби переконатися в тому, що ті, котрі посилали їх помирати в ім’я Бога та батьківщини, тепер плювали їм в обличчя, – втягли його в бурхливі події, які мали великий вплив на його подальше життя і яких він так ніколи й не зрозумів.

Нерідко мій батько зникав дні на два, а коли повертався, то його руки й одяг пахли порохом, а кишені – грішми. Потім усамітнювався у своїй кімнаті й, певний, що я нічого не розумію, уколював собі все те, що спромігся дістати, незалежно від того, багато його було чи мало. Спочатку він не зачиняв двері, та коли одного дня помітив, що я спостерігаю за ним, то врізав мені ляпаса, розбивши губу. Потім обняв мене, але сили його вже покинули, і він упав, простягшись на підлозі. Голка досі стриміла з-під його шкіри. Я витяг голку й накрив його плащем. Після того випадку він почав замикати двері на ключ.

Ми жили в маленькій мансарді, що нависала над будівельним майданчиком, де споруджували нову концертну залу для палацу музики «Орфео Каталá». То було тісне й холодне помешкання, де вітер і сирість, здавалося, проникали крізь стіни. Я мав звичай сидіти на маленькому балкончику, звісивши ноги, дивитися на людей, що проходили внизу, та споглядати дивне скупчення скульптур і неможливих колон, які виростали на протилежному боці вулиці й іноді здавалися такими близькими, що я міг доторкнутися до них рукою, а іноді – далекими, як місяць. Я був кволим хлопчиком, схильним хворіти на гарячку та підхоплювати всілякі інфекції, які майже затягували мене в могилу, але в останню мить завжди розкаювалися й ішли шукати собі якусь принаднішу жертву. Коли я хворів, мій батько дуже швидко втрачав терпець і, посидівши біля мене не більш як дві ночі, зазвичай передавав мене під опіку якої-небудь сусідки й зникав із дому на кілька днів. З часом я почав здогадуватися, що він сподівався знайти мене мертвим по поверненні й у такий спосіб звільнитися від обов’язку піклуватися про цю слабосилу дитину, яка була йому геть непотрібна.

Не раз мені й самому хотілося, щоб усе сталося саме так, але щоразу, коли мій батько повертався, він знаходив мене живим, живим і трохи вищим, аніж я був. Мати-природа не знала сорому, обдаровуючи мене всім тим розмаїттям хвороб і нещасть, але так ніколи й не зібралася застосувати до мене закон земного тяжіння в усій його повноті. Усупереч усім сподіванням я спромігся пережити перші роки дитинства, такого хисткого й непевного в ті часи, коли ще не винайшли пеніцилін. Тоді смерть не була анонімною, і її можна було побачити й відчути нюхом усюди, де вона пожирала душі, які прожили так мало, що не встигли й згрішити.

Уже в ті часи моїми єдиними друзями були істоти з паперу й чорнила. У школі я навчився читати й писати набагато раніше, аніж інші діти з нашого кварталу. Там, де мої товариші бачили лише рисочки, накреслені чорнилом на незрозумілих сторінках, я бачив світло, вулиці та людей. Слова й таємниця їхньої прихованої науки зачаровували мене й здавалися ключем, яким можна відімкнути нескінченний світ, далекий і від нашої вбогої оселі, і від цих вулиць, і від цих каламутних днів, де, як підказувала мені інтуїція, нічого доброго на мене не чекало. Моєму батькові не подобалося натрапляти на книжки в домі. Він не розумів тих літер і бачив у них щось образливе для себе. Він казав, що, коли мені виповниться десять років, він пошле мене працювати й мені ліпше викинути з голови всі ці химери, бо інакше на мене чекають лиха доля й смерть від голоду. Я ховав книжки під матрацом і чекав, поки він кудись піде або засне, щоб заглибитися в читання. Одного разу він заскочив мене зненацька, коли я читав уночі, і вкрай розлютився. Вихопив книжку в мене з рук і викинув її у вікно.

– Якщо я знову побачу, що ти марнуєш світло, читаючи ці нісенітниці, пожалкуєш.

Мій батько не був скупий і, попри ті злидні, у яких ми жили, завжди, коли міг, давав мені кілька монет, щоб я купив собі цукерок, як і інші діти з нашого кварталу. Він був переконаний, що я витрачав подаровані гроші на цукерки, горіхи або карамельки, але я складав ті монетки в бляшанку з-під кави, яку ставив під ліжко, і, коли там збиралося чотири або п’ять реалів, потай від нього біг купити собі книжку.

Моїм улюбленим закладом була книгарня «Семпере та син» на вулиці Святої Анни. Та крамничка, де все пахло пилюкою й старим папером, була моїм святилищем і притулком. Книгар дозволяв мені сидіти в кріслі в кутку й читати яку завгодно книжку з його полиць. Семпере ніколи не брав із мене гроші за ті книжки, які дозволяв читати, але перед тим як піти, я непомітно для нього залишав на прилавку монетки, які мені щастило зібрати. Там був лише дріб’язок, і якби я захотів купити якусь книжку за ті нещасні гроші, то міг би собі дозволити лише книжечку цигаркового паперу, призначеного для виготовлення самокруток. Коли наставав час іти, я виходив звідти, тягнучи ноги й душу, бо, якби це залежало тільки від мене, я б залишився жити там.

Якось на Різдво Семпере зробив мені найкращий подарунок з усіх тих, які я будь-коли одержував у своєму житті. То був старий том, обшарпаний і зачитаний.

– «Великі сподівання», Карлос Діккенс…[9] – прочитав я на обкладинці.

Я знав, що Семпере був знайомий із кількома письменниками, які відвідували його книгарню, і, дивлячись, з якою ніжністю він тримає в руці цей том, подумав, що той невідомий мені дон Карлос – один із них.

– Це ваш друг?

– Друг усього мого життя. А від сьогодні – і твій друг.

Того вечора, ховаючи книжку під одягом, щоб батько її не побачив, я приніс свого нового друга додому. То була дощова осінь, і протягом цілої низки похмурих днів я прочитав «Великі сподівання» дев’ять разів, почасти тому, що мені більше нíчого було читати, а почасти тому, що не уявляв собі, щоб у світі могла існувати цікавіша книжка, і навіть став підозрювати, що дон Карлос написав цей роман тільки для мене. Незабаром мене опанувала тверда переконаність у тому, що я нічого більше не хочу робити у світі, крім як навчитися писати книжки, як сеньйор на прізвище Діккенс.

Якось удосвіта я прокинувся від удару, якого завдав мені батько. Він повернувся з роботи раніше, аніж звичайно. Очі в нього були налиті кров’ю, а подих смердів горілкою. Я дивився на нього з жахом, а він став обмацувати пальцями голу лампочку, яка звисала зі стелі.

– Вона гаряча.

Він уп’явся в мене поглядом і люто пожбурив лампочку. Вона вдарилася об стіну й розлетілася на тисячу скалок, які прилипли мені до обличчя, але я не наважувався обтрусити їх.

– Де вона? – запитав батько холодним, спокійним голосом.

Я вдав, ніби не розумію, чого йому треба.

– Де твоя паскудна книжка?

Я знову стенув плечима. У сутіні я майже не помітив його руки`, що знову завдала удару. Відчув тільки, як в очах мені потемніло, і впав із ліжка з повним ротом крові. Гострий біль обпалив мені губи та за губами, наче спалах білого вогню. Повернувши голову вбік, побачив на підлозі уламки двох вибитих зубів. Рука батька здавила мені шию й підняла мою голову.

– Де вона?..

– Тату, благаю…

Він щосили кинув мене обличчям об стіну, і я, ударившись головою, утратив рівновагу й упав, наче мішок із кістками. Він потяг мене в куток і залишив там, скуленого, наче згорнутого в клубок, а тим часом відчинив шафу, схопив ті чотири одежини, які в мене були, і пожбурив їх на підлогу. Позазирав у всі шухляди, ящики та валізи й, не знайшовши книжки, геть виснажений, повернувся до мене. Я заплющив очі й притиснувся до стіни, чекаючи удару, якого так і не дочекався. Розплющив очі й побачив, що батько сидить на ліжку, плачучи від задишки й сорому. А коли побачив, що я на нього дивлюся, то вибіг за двері й побіг униз сходами. Я чув, як відлуння його кроків віддаляється в тиші світанку, і лише тоді, коли переконався, що він уже далеко, доповз до ліжка й витяг книжку зі сховку під матрацом. Одягся й із романом Діккенса під пахвою вийшов на вулицю.

Густий туман опускався на вулицю Святої Анни, коли я підійшов до дверей книгарні. Книгар та його син жили на першому поверсі того самого будинку. Я знав, що шоста година ранку – не той час, коли можна стукати у двері нехай там до кого, але моєю єдиною думкою в ту мить було врятувати книжку, бо я не мав найменшого сумніву, що, коли мій батько знайде її, повернувшись додому, він порве її на дрібні шматочки, давши волю всій тій люті, яка накопичилася в його крові. Я натиснув на кнопку дзвінка й став чекати. Мені довелося дзвонити ще двічі або тричі, аж поки я почув, що двері на балкон відчинилися, і побачив, як старий Семпере в халаті та пантофлях вийшов туди й утупив у мене здивований погляд. Через півхвилини він спустився й відчинив мені двері. Коли побачив мене, усі ознаки роздратування зникли з його обличчя.

– Святий Боже! Що з тобою? Хто тобі це зробив?

– Ніхто. Я впав. – Я простяг йому книжку. – Я прийшов повернути її вам, бо не хочу, аби з нею щось сталося…

Семпере подивився на мене, нічого не кажучи. Він узяв мене на руки й заніс до своєї кімнати. Його син, хлопчисько дванадцяти років, такий сором’язливий, що я ніколи не чув його голосу, прокинувся, почувши кроки свого батька, і чекав його на сходовому майданчику. Побачивши кров на моєму обличчі, він злякано подивився на батька.

– Зателефонуй лікареві Кампосу.

Хлопець ствердно кивнув головою й побіг до телефону. Почувши, як він говорить у слухавку, я переконався, що він не німий. Удвох вони посадили мене в крісло в їдальні й у чеканні, коли прибуде лікар, стерли кров із моїх ран.

– Ти мені не скажеш, хто тебе так побив?

Я не розтулив губ. Семпере не знав, де я живу, і я не мав наміру розповідати йому про те, як мені живеться.

– Це був твій батько?

Я відвернув погляд.

– Ні. Я впав.

Лікар Кампос, який жив за кілька будинків звідти, прийшов через п’ять хвилин. Він оглянув мене з ніг до голови, обмацуючи синці та змазуючи порізи з усією можливою обережністю. Я бачив, що його очі палахкотять від обурення, але він не сказав нічого.

– Переломів немає, але синці не зійдуть і болітимуть іще кілька днів. Ці два зуби треба видалити. Їх усе одно втрачено, а є небезпека зараження.

Коли лікар пішов, Семпере приготував мені склянку теплого молока з какао й з усмішкою дивився, як я п’ю.

– І ти все це витерпів, щоб урятувати «Великі сподівання», чи не так?

Я знизав плечима. Батько й син перезирнулися зі змовницькими усмішками.

– Наступного разу, коли ти захочеш урятувати книжку, рятуй її по-справжньому, не ризикуючи життям. Скажи мені про це, і я відведу тебе до такого таємного місця, де книжки ніколи не вмирають і де ніхто не може знищити їх.

Я подивився на обох, заінтригований.

– Про яке місце ви говорите?

Семпере підморгнув і подарував мені ту таємничу усмішку, яка здавалася вкраденою із серіалу дона Александра Дюма й була, як розповідали, маркою їхньої родини.

Мій батько ходив протягом усього того тижня з опущеними очима: його мучили докори сумління. Він купив нову лампочку й сказав мені, що дозволяє вмикати її, але не надовго, бо електрика коштує дуже дорого. Я вирішив не гратися з вогнем. У суботу на тому тижні батько хотів купити мені книжку й зайшов до книгарні на вулиці Палья навпроти давнього римського муру, першої й останньої книгарні, поріг якої він переступив, та оскільки він не міг прочитати назви на палітурках понад сотні виставлених там книжок, то пішов звідти з порожніми руками. Після цього він дав мені грошей, більше, аніж зазвичай, і сказав, що я можу купити собі все, що заманеться. Ця нагода здалася мені зручною для того, щоб поговорити на тему, яку я досі не наважувався порушити.

– Донья Маріана, учителька, просила мене запитати у вас, чи не змогли б ви якось прийти до школи. Вона хоче поговорити з вами, – почав я.

– Поговорити про що? Чого ти там накоїв?

– Нічого я не накоїв. Донья Маріана хотіла б поговорити з вами про мою подальшу освіту. Вона каже, що я маю здібності, і хоче виклопотати мені стипендію для вступу до монастирської школи…

– Чи можна вірити жінці, яка забиває тобі голову пустими химерами й хоче послати тебе до коледжу, у якому навчаються діти багатіїв? Ти знаєш, що то за публіка? Ти знаєш, як вони на тебе дивитимуться і як ставитимуться до тебе, коли довідаються, звідки ти прийшов?

Я опустив погляд.

– Донья Маріана лише хоче допомогти, тату. Більше нічого. Не гнівайтеся. Я скажу їй, що ви проти, та й по всьому.

Батько зиркнув на мене лютим поглядом, але стримався й, заплющивши очі, кілька разів глибоко вдихнув повітря, перш ніж сказати:

– Ми якось проживемо з тобою, ти мене зрозумів? Я і ти. Не просячи милостиню в тих сучих синів. І високо тримаючи голову.

– Атож, тату.

Батько поклав мені на плече долоню й подивився на мене таким поглядом, ніби протягом тієї короткої миті, яка ніколи більше не повториться, він пишався мною, хоч ми й були дуже різними, хоч мені й подобалися книжки, яких він не міг прочитати, хоч життя й зробило нас супротивниками. У ту мить я навіть повірив, що мій батько був найдобрішим чоловіком у світі й що всі це зрозуміли б, якби життя бодай одного разу надало йому можливість витягти виграшну карту.

– Усе те зло, яке робить людина, повертається до неї, Давиде. А я накоїв багато зла. Багато. Але я заплатив свою ціну. І наша доля зміниться. Ти ще побачиш… Ти побачиш…

Попри наполягання доньї Маріани, яка була жінкою кмітливою й швидко здогадалася, у чому суть моєї проблеми, я більше не порушував тему своєї освіти в розмові з батьком. Коли моя вчителька зрозуміла, що надії не було, то пообіцяла щодня по закінченні уроків присвячувати зайву годину лише мені, щоб якомога більше розповісти про історію, про книжки й про всі ті речі, які так лякали мого батька.

– Це буде нашою таємницею, – сказала мені вчителька.

На той час я вже почав розуміти: мій батько соромився того, що люди вважали його невігласом, уламком війни, де, майже як у всіх війнах, люди воювали в ім’я Бога та батьківщини, щоб надати ще більше влади тим людям, які мали її досить і до того, як розпочали цю війну. Тому я почав іноді проводжати батька на його нічне чергування. Ми сідали в трамвай на Трафальґарській вулиці, який доставляв нас до брами кладовища. Я залишався в його будці, читаючи старі номери газети й іноді намагаючись із ним говорити, але залучити його до розмови було нелегкою справою. Мій батько не хотів більше говорити ані про війну в колоніях, ані про жінку, що покинула його. Якось я запитав у нього, чому моя мати пішла від нас. Я підозрював, що в цьому була якась моя провина, що я вчинив щось погане, хоч і був тоді немовлям.

– Твоя мати покинула мене ще до того, як я пішов воювати. Дурний я був, бо зрозумів це тільки тоді, коли повернувся. Таким є життя, Давиде. Рано чи пізно всі тебе кидають.

– Я вас ніколи не покину, тату.

Мені здалося, він зараз заплаче, і я обійняв його, щоб не бачити його обличчя.

Наступного дня без попередження мій батько повів мене до великого мануфактурного універмагу «Ель Індіо», що на вулиці Кармен. Ми не стали заходити досередини, але крізь скло вітрини батько показав мені молоду й усміхнену жінку, яка обслуговувала покупців, розгортаючи перед ними тканини найвищої якості.

– Ото твоя мати, – сказав він. – Одного дня я повернуся сюди і вб’ю її.

– Не кажіть цього, тату.

Він подивився на мене почервонілими очима, і я зрозумів, що він досі її кохає й що я ніколи не прощу їй цього. Пам’ятаю, я спостерігав за нею потай, так, щоб вона не помітила нашої присутності, і впізнав її лише завдяки фотографії, яку мій батько зберігав удома в одній зі скринь, поруч зі своїм револьвером часів служби у війську, і яку щоночі, коли думав, що я сплю, діставав і роздивлявся так, ніби вона могла підказати йому всі відповіді чи принаймні найнеобхідніші.

Роками я приходив до дверей того універмагу й таємно спостерігав за нею. Я так ніколи й не наважився увійти туди або заговорити до неї, коли вона виходила й віддалялася від мене бульваром Рамбла до того свого життя, яким я його собі уявляв, до родини, у якій вона знайшла своє щастя, і до сина, що заслуговував на її любов і на пестливий доторк її шкіри більше, ніж я. Мій батько ніколи не знав, що я втікав із дому, щоб її побачити, а іноді навіть ішов за нею, підходячи так близько, що міг би взяти її за руку й піти поруч, але завжди губився в останню хвилину. У моєму світі великі надії жили лише на сторінках книжок.

Щаслива доля, про яку мріяв мій батько, так ніколи до нас і не прийшла. Лише в одному життя пішло йому назустріч – воно не примусило його сподіватися довго. Якось уночі, коли ми підійшли до дверей редакції, щоб розпочати нічне чергування, троє чоловіків із пістолетами в руках вийшли з темряви й прошили його кулями на моїх очах. Пам’ятаю запах сірки й струминки диму над дірками, які кулі пропалили в його пальті. Один з убивць хотів добити його пострілом у голову, але в цю мить я впав на батька, закривши його своїм тілом, і другий убивця його зупинив. Пригадую, як я дивився в очі вбивці, який нахилився наді мною, читаючи в них сумнів, чи не слід убити й мене. Проте стріляти в мене вони не стали й легкою ходою подалися геть, зникнувши в темряві провулків між заводами та фабриками кварталу Пуебло-Нуево.

У ту ніч убивці залишили мого батька стікати кров’ю в мене на руках, а мене – самого, як палець, у світі. Майже два тижні я проспав у друкарні редакції між лінотипними машинами, які здавалися мені велетенськими сталевими павуками, під оглушливий скрегіт, який ночами мало не розривав мої барабанні перетинки. Коли мене знайшли, мої руки та одяг іще були обліплені засохлою кров’ю. Спочатку ніхто не міг зрозуміти, хто я такий, бо я не розмовляв майже тиждень, а коли нарешті розтулив рота, то лише викрикував ім’я свого батька, доки не втратив голос. Коли в мене запитали про мою матір, я сказав, що вона померла і я не маю нікого у світі. Моя історія дійшла до вух Педро Відаля – найвпливовішого журналіста газети й особистого друга головного редактора, який домігся, щоб мене взяли на посаду кур’єра й тимчасово дозволили жити в підвальній комірчині, призначеній для сторожа.

То були роки, коли на вулицях Барселони, можна сказати, щодня лилася кров і буяло насильство. То були дні листівок і бомб, які вибухали на вулицях кварталу Раваль, залишаючи після себе огорнуті димом, покалічені тіла людей, що смикалися в передсмертній агонії; то були ночі чорних постатей, які сновигали в темряві, проливаючи кров; то були дні процесій, у яких брали участь ченці й генерали, що смерділи смертю та обманом; дні запальних промов, де всі брехали й усі мали рацію. Гнів і ненависть, які через кілька років спонукали одних убивати інших в ім’я грандіозних гасел та шматків матерії, зафарбованих у різні кольори, уже ставали відчутними в отруєному повітрі. Густий дим із фабричних та заводських димарів наповзав на місто й огортав його вимощені бруківкою вулиці, якими котилися трамваї, автомобілі та екіпажі. Ніч належала світлу гасових ліхтарів і темряві провулків, поцяткованій спалахами пострілів та синіми слідами спаленого пороху. То були роки, коли діти ставали дорослими дуже швидко й, не встигши попрощатися з дитинством, робилися схожими на дідів.

Оскільки я не мав іншої родини, крім цієї зануреної в густу темряву злочинів Барселони, редакція газети стала моїм притулком і моїм світом доти, доки моя платня не дозволила мені винайняти кімнату в пансіоні доньї Кармен. Мені тоді виповнилося чотирнадцять років… Я прожив там не більш як тиждень, коли домогосподиня прийшла в мою кімнату й повідомила, що за дверима мене чекає якийсь кабальєро. На сходовому майданчику я побачив чоловіка в сірому одязі, із сірим поглядом і сірим голосом, який запитав, чи перед ним Давид Мартін. Діставши ствердну відповідь, він передав мені пакунок, загорнутий у папір, і зник, швидко спустившись сходами, залишивши слід своєї сірої присутності в тому жалюгідному світі, у якому я мешкав. Я заніс пакунок до своєї кімнати й замкнув за собою двері. Ніхто, крім двох або трьох осіб із редакції, не знав, де я живу. Я розгорнув пакунок, заінтригований. То був перший пакунок, який я одержав у своєму житті. Усередині був футляр зі старого дерева, вигляд якого видався мені знайомим. Я поклав його на ліжко й розкрив. У футлярі був старий револьвер мого батька – зброя, яку видали йому у війську і з якою він повернувся з Філіппін, щоб померти тут так рано жалюгідною смертю. Біля пістолета була картонна коробка з кількома кулями. Я взяв револьвер і зважив його на руці. Він пахнув порохом і мастилом. Я запитав себе, скількох людей убив мій батько з цього револьвера. За допомогою цієї зброї він, безперечно, звів би порахунки і з власним життям, якби його не випередили. Я знову поклав револьвер у футляр і закрив його. Моїм першим імпульсом було викинути його в сміття, але потім до мене дійшло, що цей револьвер – єдиний спадок, що залишився мені від батька. Я припустив, що якийсь лихвар, котрий по смерті мого батька забрав усі наші вбогі пожитки з тієї старої мансарди, що висіла навпроти черепичного даху Палацу музики, як компенсацію за його борги, надумав надіслати мені цей зловісний спогад, щоб у такий спосіб привітати мене з входженням у доросле життя. Я заховав футляр, поклавши його на шафу й підсунувши під саму стіну, де збиралася пилюка й куди донья Кармен не дістала б, навіть якби вона ходила на ходулях, і не доторкався до нього протягом років.

Того самого вечора я знову прийшов у книгарню «Семпере та син» і, почуваючись уже чоловіком, який має власне місце у світі й певні ресурси, сказав книгареві, що хочу купити в нього той старий примірник «Великих сподівань» Діккенса, який мені довелося повернути кілька років тому.

– Назвіть йому ціну, яку захочете, – сказав я. – Назвіть ціну, що дорівнюватиме ціні всіх тих книжок, за які я вам не заплатив протягом останніх десяти років.

Пригадую, що Семпере сумно всміхнувся й поклав руку мені на плече.

– Сьогодні вранці я його продав, – збентежено признався він.

6

Через триста шістдесят п’ять днів після того, як написав своє перше оповідання для «Голосу індустрії», я прийшов, як і зазвичай, до редакції й не побачив там майже нікого, крім кількох редакторів, які лише кілька місяців тому називали мене ласкавими прізвиськами й казали мені слова підтримки, а сьогодні, побачивши, що я прийшов, удали, ніби не почули мого привітання, і лише зашепотілися між собою. Менш як за хвилину вони накинули свої пальта й зникли, ніби тікали від якоїсь зарази. Я залишився сидіти сам-один у дивовижно порожній залі, дивлячись зачудованим поглядом на десятки порожніх столів. Повільні й важкі кроки в мене за спиною повідомили про наближення дона Басиліо.

– Доброго вечора, доне Басиліо. Що сьогодні відбувається й куди всі поділися?

Дон Басиліо подивився на мене зі смутком в очах і сів за сусідній стіл.

– Усі пішли на різдвяний вечір, який для себе влаштувала редакція, – повідомив він спокійним голосом. – Вам, певно, ніхто нічого про це не сказав.

Я похитав головою, удавши безтурботну усмішку.

– А ви чому не пішли? – запитав я.

– У мене зникло бажання, – відповів дон Басиліо.

Ми мовчки подивились один на одного.

– А якщо я запрошу вас? Куди захочете. «Кан-Соле´», наприклад. Відсвяткуємо удвох успіх «Барселонських таємниць».

Дон Басиліо всміхнувся й повільно кивнув головою.

– Мартін, – промовив він нарешті, – не знаю, як вам це сказати.

– Сказати що?

Дон Басиліо відкашлявся.

– Я більше не зможу друкувати «Барселонські таємниці».

Я подивився на нього, нічого не розуміючи. Дон Басиліо відвів очі вбік.

– Ви хочете, щоб я писав щось інше? Щось ближче до стилю Ґальдоса?

– Мартін, ви знаєте, які в нас люди. Почалися скарги. Я намагався зам’яти скандал, але наш головний редактор – людина слабка, і він не хоче непотрібних конфліктів.

– Я вас не розумію, доне Басиліо.

– Мартін, мене попросили, щоб я вам про це сказав.

Він нарешті подивився мені прямо у вічі й стенув плечима.

– Мене звільнили, – промурмотів я.

Дон Басиліо ствердно кивнув головою.

Я відчув, що, попри всі мої зусилля, очі мені наповнюються слізьми.

– Зараз вам здається, що настав кінець світу, але повірте мені, коли я вам скажу, що це найкраще, що могло з вами статися. Тут не місце для вас.

– А де для мене місце? – запитав я.

– Я вам співчуваю, Мартін. Повірте, я вам співчуваю. – Дон Басиліо підвівся й приязно поклав руку мені на плече. – Щасливого вам Різдва, Мартін.

Того ж таки вечора я забрав усе, що мені належало, зі свого письмового стола й, назавжди покинувши редакцію, яка досі була моїм домом, заглибився в темні й безлюдні вулиці міста. Повертаючись до пансіону, я підійшов до ресторану «Сет Портес», що був під арками дому, який належав родині Ксіфре´. Я стояв на вулиці й спостерігав крізь шибки вікон, як мої товариші сміються та бенкетують. Я зрозумів, що моя відсутність робить їх щасливими або принаймні допомагає їм забути про те, що вони ніколи щасливими не були й ніколи не будуть.

Решту того тижня я плив за течією, просиджуючи з ранку до вечора в бібліотеці «Атенео» і сподіваючись, що коли повернуся до пансіону, то знайду листа від головного редактора газети, у якому він проситиме, щоб я повернувся до редакції. Сидячи в одній із читальних зал, я знову й знову діставав візитну картку, яку знайшов у своїй руці, коли прокинувся в «Мрії», і починав писати листа своєму невідомому благодійникові Андреасу Кореллі. Потім завжди рвав його й наступного дня починав писати знову. На сьомий день, стомившись співчувати самому собі, я вирішив здійснити неминуче паломництво в оселю свого покровителя.

Я сів на потяг до Саріа` на вулиці Пелайо. Тоді він іще ходив на поверхні, і я вмостився на одному з передніх сидінь вагона й спостерігав, як вулиці стають дедалі ширшими й величнішими мірою того, як вони віддалялися від центру. Я вийшов на пероні Саріа` й сів у трамвай, із якого вийшов біля брами монастиря Педральбес. У той день було незвично тепло для цієї пори року, і з вітром долинали пахощі сосон та дроку, що витали над схилами гори. Я звернув на авеню Пірсона, яке вже почало урбанізуватися, і незабаром побачив обриси вілли «Геліус», які неможливо було не впізнати. Коли я зійшов угору схилом і наблизився до будинку, то побачив Відаля, що сидів біля вікна своєї вежі в одній сорочці й курив сигарету. Я почув музику й пригадав, що Відаль був одним із небагатьох жителів нашого міста, які мали у своєму володінні радіоприймач. Як добре мусив він бачити життя звідти, згори, і як погано мусив бачити його я.

Я привітав його помахом руки, і він так само відповів на моє привітання. Підійшовши до вілли, я зустрівся з водієм Мануелем; той прямував до гаража, несучи в одній руці цілий жмут ганчірок, а в другій – відро, у якому парувала гаряча вода.

– Я радий бачити вас, Давиде, – сказав він. – Як життя? Успіхи тривають?

– Робимо все, що можемо, – відповів я.

– Не будьте занадто скромним, бо навіть моя дочка читає про ті пригоди, про які ви розповідаєте в газеті.

Я проковтнув слину, здивований, що дочка шофера не тільки знає про моє існування, а й прочитала котрісь із тих дурниць, які я пишу.

– Крістіна?

– Іншої в мене нема, – відповів дон Мануель. – Сеньйор нагорі, у себе в кабінеті, ви можете туди піднятися, якщо хочете.

Я кивнув головою на знак згоди й увійшов до будинку. Пішов сходами до самої вежі, до якої можна було увійти з четвертого поверху. Вона височіла над хвилястою поверхнею дахів, накритих різнокольоровою черепицею. Там я побачив Відаля в його кабінеті, з якого було видно все місто, а вдалині – море. Відаль вимкнув радіоприймач завбільшки з невеличкий метеорит; він купив його кілька місяців тому, коли було оголошено про перші передачі станції «Радіо Барселони» зі студій, обладнаних під склепінням готелю «Колумб».

– Я заплатив за своє радіо дві сотні песет, а в результаті мушу слухати дурниці, які воно без упину базікає.

Ми сиділи в кріслах, що стояли одне навпроти одного; усі вікна були відчинені, і до кімнати залітав свіжий вітер, який для мене, мешканця старого й темного міста, пахнув іншим світом. Тиша, яка тут панувала, здавалася мені справжнім чудом. Чутно було тільки, як дзижчать у саду комахи й шелестить на вітрі листя дерев.

– Погода така чудова, ніби вже прийшло літо, – наважився порушити мовчанку я.

– Не ховайся за розмовами про погоду. Я вже знаю, що сталося, – сказав Відаль.

Я знизав плечима й скинув поглядом на його письмовий стіл. Я знав, що мій наставник уже багато місяців – якщо не років – намагається написати те, що він називав «серйозним романом», далеким від легковажних сюжетів його детективних історій, щоб уписати своє ім’я до списку тих авторів, чиї твори стоять на полицях найбільших бібліотек. Я не побачив багато списаних аркушів.

– Як посувається шедевр?

Відаль викинув недопалок у вікно й подивився в далеч.

– Мені немає чого сказати, Давиде.

– Дурниці.

– Усе в цьому житті дурниці. Питання лише в тому, під яким кутом ми дивимося на речі.

– Чого б вам не занести цю думку до своєї книжки? Назвіть її «Нігіліст на пагорбі». Успіх забезпечений.

– Успіх насамперед потрібен тобі, бо або я помиляюся, або скоро твої заощадження вичерпаються.

– Я завжди можу звернутися до вашого милосердя.

– Не пам’ятаю, щоб ти коли-небудь до нього звертався.

– Для всього на світі існує початок.

– Зараз тобі здається, ніби для тебе настав кінець світу, але…

– …але незабаром я зрозумію, що зі мною сталося найкраще з того, що могло статися, – закінчив я його думку. – Вам залишилося тільки зізнатися, що тепер дон Басиліо пише для вас промови.

Відаль засміявся.

– Що думаєш робити? – запитав він.

– Може, вам потрібен секретар?

– Я вже маю найкращу секретарку, яку тільки можна собі уявити. Вона розумніша, ніж я, у тисячу разів працелюбніша за мене, а коли всміхається, то здається, що цей паскудний світ іще може мати якесь майбутнє.

– Хто ж це чудо?

– Дочка Мануеля.

– Крістіна?

– Нарешті я почув, як ти вимовив її ім’я.

– Ви обрали не дуже вдалий тиждень для того, щоб посміятися з мене, доне Педро.

– Не дивися на мене поглядом ягняти, якому щойно відрубали голову. Невже ти думаєш, що Педро Відаль дозволив би, не вживши ніяких заходів, аби ця отара заздрісних пересічностей виштовхала тебе на вулицю?

– Одне ваше слово, сказане головному редакторові, змінило б справу.

– Я знаю. Тому саме я запропонував, щоб він тебе звільнив, – сказав Відаль.

Я пережив таке відчуття, ніби він дав мені ляпаса.

– Дуже дякую за цей копняк, – зімпровізував я.

– Я сказав йому, щоб він так зробив, бо маю для тебе щось краще.

– Жебрацтво?

– Який же ти безвірник! Тільки вчора я розмовляв про тебе з кількома своїми колегами, що заснували нове видавництво, і їм потрібна свіжа кров, яку вони могли б пити.

– Звучить вельми заманливо.

– Вони вже знають про «Барселонські таємниці» і хочуть зробити пропозицію, яка дозволить тобі стати дорослим чоловіком і повноцінним письменником.

– Ви говорите серйозно?

– Звісно, я говорю серйозно. Вони хочуть, щоб ти написав їм серіал у найбільш бароковій, кривавій і маячній традиції ґранд-ґіньйоля, супроти якого «Барселонські таємниці» матимуть вельми блідий вигляд. Думаю, це та нагода, якої ти чекав. Я сказав їм, що ти прийдеш поговорити з ними й можеш негайно братися до роботи.

Я глибоко зітхнув. Відаль мені підморгнув і обняв мене.

7

Ось так і сталося, що за кілька місяців до того, як мені мало виповнитися двадцять років, я дістав і прийняв пропозицію написати серію романів, які видаватимуть окремими книжками, кожна вартістю в одну песету, під псевдонімом Іґнатіус Б. Самсон. Мій контракт зобов’язував мене здавати щомісяця по двісті сторінок надрукованого на машинці тексту, насиченого інтригами, убивствами в середовищі світського товариства, незліченними жахіттями на суспільному дні, таємним коханням між жорстокими поміщиками з твердою щелепою й дамочками, яких змагає палка жага, і безліччю неймовірних сімейних трагедій, що розігруються на тлі подій, каламутніших і бурхливіших, аніж води в барселонському порту. Серіал, якому я дав назву «Місто проклятих», мали друкувати щомісяця у вигляді книжки з картонними палітурками та з кольоровими ілюстраціями на першій сторінці обкладинки. За це мені обіцяли платити більше грошей, аніж я будь-коли мріяв заробити. До того ж я мав виконувати роботу, яка була для мене приємною, і не мав над собою іншої цензури, крім тієї, що вимагала від мене писати цікаво для моїх читачів. Умови контракту зобов’язували мене залишатися анонімним, ховаючись за досить екстравагантним псевдонімом, але в ту хвилину така ціна здалася мені надто малою за можливість заробляти собі на життя працею, яку я завжди мріяв виконувати. Я відмовився від марнославного бажання бачити своє прізвище надрукованим на книжці, зате не відмовився від самого себе й міг залишатися тим, ким я був.

Моїми видавцями були двоє колоритних містян, яких звали Баридо й Есковільяс. Баридо, маленький, товстий, на губах у якого завжди грала маснувата загадкова посмішка, був мозком цієї операції. Раніше він був ковбасником, і хоча за все своє життя прочитав не більш як три книжки з катехізисом і телефонним довідником включно, а проте був наділений великими здібностями в галузі виготовлення бухгалтерських книг, вихваляючись перед своїми інвесторами неосяжними планами видання літератури читабельної. Ці плани приваблювали також авторів, що їх це видавництво, як відразу зрозумів Відаль, обшахровувало, нещадно експлуатувало, а в кінцевому підсумку викидало на вулицю, коли вітер починав віяти в протилежний бік, що раніше або пізніше неодмінно траплялося.

Есковільяс виконував допоміжну роль. Високий, худорлявий, з рисами обличчя, у яких було щось погрозливе, він набув свого першого досвіду в справах, працюючи в похоронному бюро, і, маючи дивний звичай мити свої сороміцькі органи одеколоном, завжди поширював навколо себе неясний сморід формаліну, від якого волосся ставало дибки. По суті, він виконував обов’язки зловісного наглядача з нагаєм у руці й робив усю брудну роботу, для якої Баридо зі своєю веселою вдачею та далеко не такою атлетичною будовою тіла мав значно менше здібностей. Це mènage-à-trois[10] доповнювалося секретаркою фірми Ермінією, яка повсюди ходила за цими двома, наче вірна собака, і мала прізвисько Отрута, бо, попри те, що була на вигляд великою скромницею, їй можна було довіряти не більше, аніж гримучій змії в період тічки.

Не дуже дбаючи про надмірну чемність, я намагався бачитися з ними якомога рідше. Наші стосунки мали суто меркантильний характер, і жодна зі сторін не знемагала від бажання змінювати встановлений протокол. Я вирішив скористатися з цієї нагоди й працювати дуже серйозно, щоб довести Відалеві та собі самому, що спроможний боротися з труднощами життя й заслуговую на його довіру та допомогу. Заробивши трохи грошей, я вирішив покинути пансіон доньї Кармен і пошукати собі щось більш пристойне. Ще раніше я накинув оком на монументальний на вигляд будинок на вулиці Фласадерс за номером тридцять, що був на відстані кинутого каменя від бульвару Борна, який я проминав протягом усіх тих років, коли повертався з редакції до пансіону. Та будівля, увінчана вежею, що стриміла над фасадом, прикрашеним барельєфами та фігурними ринвами, стояла всі ці роки замкнена; її двері обплутували ланцюги, на яких висіло кілька іржавих замків.

Але попри її зловісний та недоладний вигляд, а може, саме завдяки йому думка про те, щоб оселитися в ній, збудила в моїй уяві цілий букет позначених радісним хвилюванням, можна навіть сказати, любострасних картин. За інших обставин я насамперед подумав би про те, що такий будинок перебуває далеко поза можливостями мого скромного бюджету, але запустіння та забуття, у яких він, схоже, перебував довгі роки, розбудили в мені надію, що, якщо ця будівля більше нікому не потрібна, то, можливо, її власники погодяться на мої умови.

Розпитавши у кварталі, я з’ясував, що в тому будинку вже багато років ніхто не живе й що він перебуває під наглядом управителя нерухомої власності на ім’я Вінсент Клаве, чия контора була на вулиці Комерсіо, навпроти ринку. Клаве був кабальєро старої школи, що полюбляв одягатися так, як одягалися алькальди та батьки вітчизни, чиї статуї стоять на вході до Парку Цитаделі, і за найменшої нагоди вдавався до риторичних зворотів, які не давали пощади ані божественному, ані людському.

– Отже, ви письменник. Знайте, я міг би розповісти вам чимало історій, кожна з яких дала б вам сюжет для чудової книжки.

– Я в цьому не сумніваюся… То чого б, наприклад, вам не почати з розповіді про будинок на вулиці Фласадерс, номер тридцятий?

Вираз обличчя Клаве став схожий на маску персонажа з давньогрецької трагедії.

– Будинок із вежею?

– Він самий.

– Повірте мені, юначе, я не радив би вам оселятися в ньому.

– А чом би й ні?

Клаве стишив голос майже до пошепту, ніби боявся, що стіни нас підслухають, і промовив замогильним тоном:

– Над тим будинком нависає зловісна тінь. Я там був, коли ми ходили з нотарем опечатувати його, і можу вас запевнити, що стара частина кладовища Монтжуїк має веселіший вигляд. Відтоді він завжди стояв порожній. Те місце зберігає погані спогади. Воно нікому не до вподоби.

– Його спогади не можуть бути гіршими за мої, але хай там як, а я сподіваюся, що вони знизять на нього ціну.

– Іноді буває така ціна, яку не можна сплатити грішми.

– Можна мені подивитися той дім?

Я вперше навідався до будинку з вежею одного березневого ранку в супроводі самого Клаве, його секретаря та банківського ревізора, чиє прізвище також було серед тих, хто мав стосунок до тієї власності. Схоже, цей дім протягом багатьох років був предметом заплутаних юридичних дискусій, аж поки нарешті перейшов до кредитної установи, що проковтнула його останнього власника. Якщо Клаве не брехав, то ніхто не переступав через його поріг уже двадцять років.

8

Багато років по тому, читаючи розповідь кількох британських дослідників, що проникли в темні глибини єгипетської гробниці, якій було кілька тисяч років, з її лабіринтами та прокляттями, я знову пригадав свої перші відвідини будинку з вежею на вулиці Фласадерс. Секретар прихопив із собою гасовий ліхтар, бо в той дім досі не провели електрику. Ревізор банку приніс із собою в’язку з п’ятнадцяти ключів, якими мав відімкнути безліч важких замків, що звисали з ланцюгів. Коли нарешті ми відчинили двері, будинок зустрів нас смердючим подихом, подихом могили й вологості. Ревізор закашлявся, а управитель, який прихопив сюди свій найліпший вираз скептицизму й відрази, приклав до губ хусточку.

– Заходьте першим, – запросив він.

Хол був подібний до внутрішнього патіо, характерного для давніх палаців у цій місцевості, вимощеного великими плитами й із кам’яними сходами, що підіймалися до дверей, які відчинялися у власне дім. Угорі блимало слухове вікно, скло якого було цілком заліплене екскрементами голубів та чайок.

– Щурів немає, – повідомив я, увійшовши в дім.

– Мабуть, і щурам тут було б незатишно, – сказав управитель у мене за спиною.

Ми піднялися сходами до майданчика, де були двері, що відчинялися на головний поверх. Тут ревізорові банку знадобилося кілька хвилин, щоб знайти ключ, який би увійшов в отвір замка. Механізм заскреготів звуком, який не обіцяв нічого доброго. Двері відчинилися, щоб перед нами постав нескінченний коридор, затканий павутиною, яка хвилями розгойдувалася в сутінках.

– Мати Божа, – промурмотів управитель.

Ніхто не наважувався ступити перший крок, і довелося мені знову очолити експедицію. Секретар тримав ліхтар високо вгорі, озираючись навколо з огидою в погляді.

Управитель і ревізор переглянулися між собою з виразом, який було неможливо розшифрувати. Коли побачили, що я на них дивлюся, банкір відповів мені незворушною усмішкою.

– Якщо вимести звідси пилюку й зробити добрий ремонт, то це буде палац, – сказав він.

– Палац Синьої Бороди, – уточнив управитель.

– Будьмо об’єктивні, – не погодився з ним ревізор. – У будинку досить довго ніхто не жив, а це завжди призводить до певних незручностей.

Я майже не звертав на них уваги. Я стільки разів мріяв про цей будинок, коли проходив повз його двері, що тепер майже не помічав його темного могильного вигляду. Я просувався вперед головним коридором, заглядаючи до кімнат та помешкань, де стояли та лежали старі меблі, накриті грубим шаром пороху. На одному зі столів досі була подерта скатертина, стояли посуд і таця з уже закам’янілими фруктами та квітами. Келихи та столові прибори залишилися там, ніби мешканці дому вибігли з-за столу, не встигши повечеряти.

Шафи були наповнені старим, витертим і злинялим одягом та взуттям. Були там шухляди, напхом напхані фотографіями, окулярами, перами та годинниками. Покриті порохом портрети дивилися на нас із комодів. Ліжка були застелені й накриті покривалами з білого тюлю, який світився в темряві. Монументальний грамофон стояв на столі з червоного дерева. На ньому була поставлена платівка, і голка проїхала по ній до кінця. Я здмухнув шар пилюки, який її накривав, і прочитав назву записаного на ній твору: «Лакрімоза» Вольфґанґа Амадея Моцарта.

– Симфонія в домі, – сказав ревізор банку. – Чого ще можна бажати? Тут ви житимете, як турецький паша.

Управитель скинув на нього вбивчим поглядом: він цієї думки явно не поділяв. Ми пройшли поверхом до кінцевої галереї, де на столі стояв кавовий сервіз, а розгорнута книжка чекала, поки той, хто сидить у кріслі, перегорне сторінку.

– Схоже, вони всі раптово розбіглися, не встигши нічого забрати, – сказав я.

Ревізор банку закашлявся.

– Можливо, сеньйор хоче оглянути кабінет?

Кабінет був розташований у гостроверхій вежі, куди можна було піднятися крученими сходами з головного коридору й на зовнішньому фасаді якої лишилися сліди всіх поколінь, що їх пам’ятало це місто. Вежа височіла над дахами кварталу Рібера й вивершувалася вузьким куполом із металу й кольорового скла, який іноді правив за такий собі маяк і з якого стриміла роза вітрів у формі дракона.

Ми піднялися сходами й увійшли до зали, де ревізор банку поквапився повідчиняти вікна й впустити повітря та світло. Кімната утворювала прямокутний салон із високою стелею й підлогою з темного дерева. З її чотирьох великих вікон, що вивершувалися арками на чотири сторони світу, можна було бачити базиліку Санта-Марія-дель-Мар на півдні, великий ринок на бульварі Борна на півночі, стару залізничну станцію, звідки колись відходили поїзди до Франції, на сході, а на заході – нескінченний лабіринт вулиць та проспектів, які раз у раз перетиналися між собою, розбігаючись у напрямку гори Тібідабо.

– Ну, що скажете? Хіба не диво? – з ентузіазмом вигукнув банкір.

Управитель дивився на все це зі стриманою відразою. Його секретар підіймав ліхтар угору, хоч у цьому вже не було потреби. Я підійшов до одного з вікон і висунув із нього голову, зачарований.

Уся Барселона лежала під моїми ногами, і мені хотілося вірити, що, коли я відчиню свої нові вікна, її вулиці нашіптуватимуть мені вночі на вухо свої історії й відкриватимуть таємниці, щоб я міг перенести їх на папір і розповісти кожному, хто захоче слухати. Відаль мав свою розкішну, панську вежу зі слонової кості в гірському й елегантному кварталі Педральбес, оточену горами, деревами та прозорим синім небом. Моя зловісна вежа височітиме над найдавнішими та найпохмурішими вулицями міста, оточена міазмами та чорними тінями того некрополя, який поети та вбивці назвали Трояндою вогню.

Письмовий стіл, який стояв у самому центрі кабінету, остаточно вплинув на моє рішення. На ньому, наче велика скульптура з металу й світла, стояла велична друкарська машинка «Андервуд», за прокат якої я, певне, погодився б платити не меншу ціну, аніж за винаймання всього будинку. Я сів у маршальське крісло, яке стояло біля стола, і лагідно доторкнувся до клавіш машинки, усміхаючись.

– Я тут залишаюся, – сказав я.

Ревізор банку зітхнув із полегкістю, а управитель, закотивши очі, перехрестився. Того ж таки вечора я уклав контракт на оренду будинку на десять років. Поки працівники електричної компанії проводили в будинок світло, я заходився прибирати, чистити та приводити до ладу свою нову оселю за допомогою трьох служників, яких Відаль прислав до мене, навіть не запитавши, чи я потребую їхньої допомоги. Незабаром я відкрив, що команда фахівців у галузі електричного освітлення вважала своїм головним завданням пробити безліч дірок у стінах незалежно від того, потрібні вони там чи ні. Через три дні після їх прибуття в будинку ще не горіла жодна лампочка, але здавалося, дім пережив нашестя жуків-точильників, які годуються гіпсом та мінералами.

– Невже не можна було зробити це якось інакше? – запитав я в командира батальйону, який, здавалося, не знав іншого способу діяти, крім як вимахувати молотком.

Отіліо – таке ім’я мав той талант – тицьнув пальцем у план будинку, який передав мені управитель разом із ключами, і почав доводити, що в усьому винен будинок, бо він неправильно збудований.

– Погляньте ось на це, – сказав він. – Якщо все зроблено, як через пень колоду тягти, то воно так і залишається зробленим, як через пень колоду тягти. Ось, наприклад. Тут зазначено, що ви маєте цистерну на асотеї[11]. А насправді ні. Насправді ви маєте цистерну на задньому патіо.

– Ну то й що? До вас цистерна не має жодного стосунку, Отіліо. Зосередьтеся на проблемі електричного освітлення. Світло. Ідеться не про крани й не про труби. Ідеться про світло. Мені потрібне світло.

– Але ж тут усе пов’язане. Що ви скажете мені про галерею?

– Що вона не має світла.

– Згідно з планом тут має бути головна стіна. Але наш друг Реміхіо ледь доторкнувся ось тут молотком, і половина стіни обвалилася. А про кімнати я вже й говорити не хочу. Якщо вірити цьому плану, то зала в кінці коридору має майже сорок метрів квадратних. Та де там! Я ладен об заклад побитися, що там немає й двадцяти. А ось тут маємо стіну, якої згідно з планом немає. А про ринви, то ліпше й не згадувати. Немає жодної, яка була б там, де їй би годилося бути.

– А ви певні, що ви правильно читаєте план?

– Послухайте-но, я фахівець. Повірте мені, у цьому домі сам чорт ногу зламає. Тут без Бога не обійтися.

– Ви повинні працювати з тим, що є. Робіть, як знаєте чи як вам заманеться, але я хочу, щоб до п’ятниці стіни були тиньковані, пофарбовані, а світло горіло.

– Не квапте мене, бо йдеться про дуже точну роботу. Тут потрібна стратегія.

– І що ж ви думаєте робити?

– Незабаром будемо снідати.

– Але ж не минуло й півгодини, відтоді як ви прийшли.

– Сеньйоре Мартін, з таким ставленням до нашої праці ми нікуди не дійдемо.

Випробування ремонтом та переобладнанням тривало на цілий тиждень довше, ніж передбачалося, та, попри набридливу й тривалу присутність Отіліо з його командою, які пробивали дірки там, де вони не були потрібні, та снідали по дві з половиною години, радісне відчуття того, що я нарешті оселився в будинку, про який так довго мріяв, допомогло б мені прожити там не один рік зі свічками й гасовими лампами, якби не було іншого виходу. Мені вельми пощастило, бо квартал Рібера був справжнім духовним і матеріальним резервуаром ремісничого люду всіх видів і різновидів, і на відстані кинутого каменя від своєї нової оселі я міг знайти людей, які поставили мені нові засуви та замки, що не здавалися вкраденими з Бастилії, та крани й настінні лампи, що відповідали вимогам двадцятого сторіччя… Я відхилив пропозицію провести до мого будинку телефонну лінію, а те, що мені довелося почути по радіо у Відаля, те, що тепер у пресі називали новими засобами масової комунікації, теж мене не приваблювало. Я вирішив, що житиму у світі книжок і тиші. Я забрав із пансіону лише одну зміну білизни й той футляр, у якому зберігався револьвер мого батька, єдиний спогад про нього. Решту свого одягу та речі особистого вжитку я роздав іншим пожильцям пансіону. Якби міг, то залишив би позаду також свою шкуру й свою пам’ять.

Я переселився в уже електрифікований будинок із вежею в той самий день, коли вийшла друком перша книжка мого великого серіалу «Місто проклятих». В основу свого роману я поклав вигаданий сюжет, який обертався навколо пожежі, що відбулася 1903 року в закладі «Мрія», та привиду, який відтоді блукає вулицями кварталу Раваль. Не встигло висохнути чорнило на сторінках цього першого видання, як я вже почав працювати над другим романом серіалу. Згідно з моїми розрахунками за умови безперервної роботи протягом тридцяти днів на місяць Іґнатіус Б. Самсон мусив щодня виготовляти приблизно 6,66 сторінки рукопису, щоб успішно виконувати умови контракту, – такий темп, звичайно, був божевіллям, але він мав ту перевагу, що не залишав мені вільного часу для того, аби я це усвідомив.

Я лише встиг збагнути, що з плином днів почав споживати більше кави та сигарет, аніж кисню. Мірою того, як я себе все більше отруював, мене починало змагати відчуття, що мій мозок перетворюється на парову машину, яка ніколи не охолоджується. Іґнатіус Б. Самсон був молодий і терплячий. Він працював протягом усієї ночі й засинав рано-вранці, бачачи дивні сновидіння, у яких літери зі сторінки, вставленої в друкарську машинку, розбігалися з паперу, перетворювалися на таку собі чорнильну павутину й обплутували йому руки та обличчя, проникали крізь шкіру, у судини, аж поки обгортали його серце чорною плівкою й перетворювали його зіниці на калюжки темряви. Я тижнями не виходив із того будинку й забував про те, який сьогодні день тижня та який місяць року. Не звертав найменшої уваги на головний біль, напади якого повторювалися, так, ніби металевий гостряк пробивав дірку в моєму черепі, обпалюючи очі спалахом сліпучого білого світла. Я звик жити з постійним свистом у вухах, який могли приглушити тільки шум вітру або дощу. Іноді, коли холодний піт заливав мені обличчя, і я відчував, що руки мені тремтять на клавішах «Андервуда», я казав собі, що завтра піду до лікаря. Але в цей день мені треба було створювати нову сцену й розповідати нову історію.

Підходив до завершення перший рік життя Іґнатіуса Б. Самсона, і, щоб відсвяткувати цю дату, я вирішив зробити вихідний і знову зустрітися із сонцем, вітром та вулицями міста, якими вже й забув коли ходив. Я поголився й одягнув свій найкращий костюм. Залишив вікна кабінету та галереї відчиненими, щоб добре провітрити будинок і щоб густий туман, який висів у ньому й пахнув зовсім не туманом, розвіявся на всі чотири сторони. Вийшовши на вулицю, я побачив великий конверт, що визирав зі щілини моєї поштової скриньки. У конверті знайшов аркуш пергаменту, скріплений сургучевою печаткою з картинкою янгола та списаний прегарним каліграфічним почерком, який був уже знайомий мені. Я прочитав:

Любий Давиде!

Я хотів би першим привітати вас із новим етапом у вашій творчості. Я з величезною втіхою прочитав перші частини вашого роману «Місто проклятих». Сподіваюся, що мій маленький подарунок буде для вас приємним.

Я знову висловлюю вам свій захват і своє бажання, щоб одного дня наші стежки перетнулися. Переконаний, що так рано чи пізно буде, я залишаюся вашим відданим другом і читачем.

Андреас Кореллі

Маленьким подарунком був той самий примірник «Великих сподівань», який сеньйор Семпере подарував мені, коли я був дитиною, той самий, який я потім йому повернув, щоб мій батько його не знайшов, і той самий, який, коли я хотів купити його за будь-яку ціну, був комусь проданий лише за кілька годин до моєї появи. Я подивився на цей оправлений стосик паперу, що не так давно вміщував для мене всю чарівність і все сяйво світу. На обкладинці досі можна було помітити відбитки моїх дитячих пальців, заплямлених кров’ю.

– Дякую, – промурмотів я.

9

Сеньйор Семпере начепив окуляри й став роздивлятися книжку. Він поклав її на клапоть тканини, яким був застелений письмовий стіл у задній кімнаті його книгарні, і нахилив флексор настільної лампи, щоб пучок світла падав на книжку. Його експертний аналіз тривав кілька хвилин, протягом яких він зберігав благочестиву мовчанку. Я спостерігав, як він гортає сторінки, нюхає їх, погладжує папір і спинку оправи, зважує книжку на одній долоні, а потім на другій і нарешті згортає палітурку й крізь лупу роздивляється відбитки сухої крові, що їх мої пальці залишили там дванадцять або тринадцять років тому.

– Неймовірно, – мовив він, скидаючи окуляри. – Це та сама книжка. Як, ти кажеш, вона потрапила до твоїх рук?

– Я й сам не знаю. Сеньйоре Семпере, вам щось відомо про французького видавця, якого звати Андреас Кореллі?

– Його прізвище здається мені радше італійським, ніж французьким, хоч ім’я Андреас схоже на ім’я грека…

– Його видавництво в Парижі. «Едисьйон де ла Люм’єр».

Семпере замислився на кілька хвилин із виразом сумніву на обличчі.

– Боюся, я вперше чую про це видавництво. Я запитаю в Барсело, який усе знає, цікаво, що він мені скаже.

Ґуставо Барсело був одним зі старійшин корпорації книгарів старої Барселони, і його енциклопедична обізнаність була не менш легендарною, аніж його вдача, досить-таки шкарубка й педантична. Серед книгарів існувало прислів’я, що коли ти в чомусь сумніваєшся, то запитай у Барсело. У цю мить з’явився син Семпере, хоч і старший на два чи три роки від мене, досі такий сором’язливий, що іноді здавався невидимим. Він зробив знак своєму батькові.

– Тату, там прийшли по замовлення, яке ви, схоже, прийняли.

Книгар ствердно кивнув і подав мені грубу й обтріпану книгу.

– Тут останній каталог європейських видавців. Якщо хочеш, подивися, чи не знайдеш ти тут чогось, а я поки що обслужу покупця, – сказав він мені.

Семпере повернувся до прилавка, а я залишився сам-один у підсобному приміщенні книгарні, марно шукаючи в довіднику видавництво «Едисьйон де ла Люм’єр». Гортаючи каталог, я чув його розмову з жінкою, чий голос видався мені знайомим. Я почув, як у розмові згадали Педро Відаля, і вирішив подивитися, хто там прийшов.

Крістіна Саньєр, дочка шофера й секретарка мого наставника, переглядала цілий стосик книжок, які Семпере заносив до свого списку проданої літератури. Побачивши мене, дівчина чемно всміхнулася, але я був переконаний, що вона мене не впізнала. Семпере підняв очі й, побачивши мій розгублений погляд, швидко оцінив ситуацію.

– Ви знайомі, чи не так? – запитав він.

Крістіна звела брови, здивована, і знову подивилася на мене, неспроможна пригадати, хто я такий.

– Я Давид Мартін, – нагадав їй я. – Друг дона Педро.

– А й справді, – сказала вона. – Добрий день.

– Як ваш батько? – запитав я, не знаючи, що ще сказати.

– Дуже добре. Він чекає мене за рогом вулиці, у машині.

Семпере, який не пропустив жодного слова з нашої розмови, втрутився:

– Сеньйорита Саньєр прийшла по книжки, які замовив Відаль. А вони трохи заважкі, то чи не будете ви такі ласкаві й не допоможете їй віднести їх до машини?

– Не турбуйтеся… – запротестувала Крістіна.

– Без проблем, – сказав я, готовий заради неї віднести куди завгодно стос книжок, який був би не легший за багатотомне розкішне видання Британської енциклопедії разом з усіма додатками.

Я відчув, як щось хруснуло в мене в спині, і Крістіна стривожено поглянула в мій бік.

– З вами все гаразд?

– Не бійтеся, сеньйорито. Наш друг Мартін хоч і літератор, а проте він дужий, як бик, – сказав Семпере. – Правда ж, Давиде?

Крістіна подивилася на мене, не дуже переконана. Я подарував їй свою усмішку непереможного мачо.

Семпере-син хотів допомогти мені, узявши половину книжок, але батько, показавши себе тонким дипломатом, зупинив його помахом руки.

Крістіна притримала для мене двері, і я наважився пробігти відстань у п’ятнадцять-двадцять метрів, що відокремлювали мене від «іспано-свіси», яка стояла за рогом вулиці Порталь-дель-Анхель[12]. Я ледве туди добіг: руки в мене горіли вогнем, а пальці мало не розтиснулися. Мануель, шофер, допоміг звільнитися від книжок і привітав мене з великою радістю.

– Як приємно зустрітися з вами, сеньйоре Мартін.

– Світ такий маленький, – відповів я.

Крістіна подякувала мені легкою усмішкою й сіла в машину.

– Пробачте, що книжки були такими важкими.

– Ет, пусте. Фізичні вправи збадьорюють дух, – сказав я, не звертаючи уваги на клубок із жил, який утворився в мене на спині. – Привіт донові Педро.

Я побачив, як вони від’їхали в напрямку майдану Каталунья, і коли обернувся, то побачив Семпере, який стояв у дверях книгарні, дивився на мене лукавим поглядом і показував жестами, щоб я втер слину. Я підійшов до нього й не втримався, щоб не засміятися із самого себе.

– Тепер я знаю вашу таємницю, Давиде. Колись у таких тарапатах я виявляв більше витримки.

– Усе ржавіє.

– Кому ти про це розказуєш? Можна мені залишити книжку на кілька днів?

Я ствердно кивнув головою.

– Бережіть її, як зіницю ока.

10

Я знову побачив її через кілька місяців у товаристві дона Педро Відаля за столиком, який він завжди резервував у «Мезон доре´»[13]. Відаль запросив мене приєднатися до них, але мені досить було зустрітися з нею поглядом, і я зрозумів, що ліпше відхилити запрошення.

– Як посувається роман, доне Педро?

– Успішно.

– Я радий за вас. Смачного.

Наші зустрічі були випадковими. Іноді я натрапляв на неї в книгарні «Семпере та син», куди вона часто приходила забирати книжки для дона Педро. У таких випадках Семпере намагався залишати нас наодинці, але незабаром Крістіна розгадала цей трюк і стала посилати по замовлення одного зі служників із вілли «Геліус».

– Я знаю, це мене не стосується, – сказав мені Семпере. – Але я радив би вам викинути її з голови.

– Не знаю, про що ви говорите, сеньйоре Семпере.

– Давиде, ми знаємо один одного дуже давно…

Місяці минали для мене з такою швидкістю, що я не встигав помічати їх. Я жив нічним життям, пишучи з вечора до ранку, а спав удень. Баридо й Есковільяс не переставали вітати мене з успіхом «Міста проклятих» і коли бачили, що я вже на межі колапсу, то запевняли, що романів через два дадуть мені вільний рік, щоб я міг відпочити або присвятив цей час написанню власного твору, який вони надрукують із великою помпою, подавши великими літерами на обкладинці моє справжнє ім’я. Їм завжди бракувало лише якихось двох романів. Колоття, головний біль та запаморочення ставали дедалі частішими та сильнішими, але я пояснював усі своє нездужання перевтомою й придушував їхні симптоми новими ін’єкціями кофеїну, сигаретами, пігулками кодеїну та іншими ліками, які пахли порохом, що їх мені нишком постачав один аптекар із вулиці Архентерія. Дон Басиліо, з яким я іноді обідав по четвергах на терасі пляжу Барселонета, наполягав, щоб я звернувся до лікаря. Я завжди відповідав йому, що неодмінно звернуся й цього ж таки тижня знайду час.

Крім свого колишнього шефа та батька й сина Семпере, я не мав коли зустрічатися ні з ким, крім Відаля, і то лише тому, що він частіше сам приходив до мене, ніж я до нього. Мій будинок із вежею йому не подобався, і він завжди наполягав, щоб ми пішли прогулятися до бару «Альміраль» на вулиці Хоакіма Кости, де він мав свій рахунок і вечорами в четвер підгодовував літературну братію, до якої мене не запрошував, бо знав, що всі ці асистенти, неспроможні віршомази та підлабузники, які підлещувалися до нього, сподіваючись на милостиню, рекомендацію до видавця або похвальне слово, яким вони могли б заткнути рани свого самолюбства, ненавиділи мене з тими послідовністю, силою та впертістю, яких їм бракувало, коли вони втілювали в життя власні літературні задуми, що їх читацький загал уперто не хотів помічати. Тут, хильнувши абсенту та викуривши гаванську сигару, він починав розмову про свій роман, який усе не міг дописати до кінця, про плани змінити своє життя та про свої любовні походеньки й перемоги: чим старшим він ставав, тим молодшими й палкішими були його коханки.

– Але не запитуй мене про Крістіну, – казав він іноді з лукавим виглядом.

– А що я маю про неї запитувати?

– Чи запитує вона в мене про тебе?

– А вона запитує про мене, доне Педро?

– Ні.

– Тож навіщо вся ця розмова?

– Річ у тім, що одного дня вона згадала про тебе.

Я зазирнув йому у вічі, чи він не кепкує з мене.

– І що ж вона сказала?

– Тобі не сподобається.

– Кажіть усе одно.

– Можливо, вона висловила свою думку трохи іншими словами, але, якщо я правильно її зрозумів, то вона не розуміє, як ти можеш проституювати себе, пишучи серіали примітивного ґатунку для двох сучих синів і занапащаючи свій талант і свою молодість.

Я почувся так, ніби Відаль устромив мені в шлунок холодний кинджал.

– Вона справді так про мене думає?

Відаль знизав плечима.

– Я знаю тільки, що за мене вона готова піти у вогонь й у воду.

Я працював щодня, крім неділі, яку присвячував блуканню вулицями, що завжди приводило мене до якогось шинку у кварталі Паралело, де не було проблем із тим, щоб знайти якусь самотню душу, котра, як і я, чогось чекала й на щось сподівалася. До наступного ранку, коли прокидався й знаходив у своїх обіймах незнайому жінку, я не усвідомлював, що всі вони дуже схожі одна на одну і кольором волосся, і манерою ходити, і рухами або поглядом. Раніше або пізніше, щоб урвати гнітючу мовчанку прощань, ті дами на одну ніч запитували мене, як я заробляю собі на життя. Коли гординя мене спокушала і я казав їм, що я письменник, вони вважали мене брехуном, бо ніхто ніколи не чув про Давида Мартіна, хоча деякі знали, хто такий Іґнатіус Б. Самсон, і чули про «Місто проклятих». З плином часу я почав розповідати, що працюю в портовій митниці біля доків або в конторі адвокатів фірми «Сайрач, Мунтанер і Круельс» асистентом.

Пам’ятаю, як одного вечора я сидів у кав’ярні біля Опери в товаристві вчительки музики, яку звали Алісія і якій, схоже, я допомагав забути про когось, кого вона ніяк не могла забути. Я саме збирався поцілувати її й тут побачив за шибкою обличчя Крістіни. Коли я вибіг на вулицю, вона вже загубилася в натовпі людей, що прогулювалися бульваром Рамбла. Через два тижні Відаль став наполегливо запрошувати мене на прем’єру опери «Мадам Батерфляй» у «Лісео». Родина Відалів мала там ложу в партері, і Відаль раз на тиждень ходив туди протягом усього сезону. Зустрівшись із ним у фойє, я побачив, що він привів також Крістіну. Вона привітала мене крижаною усмішкою й не сказала жодного слова, не обдарувала мене жодним поглядом, аж поки Відаль у середині другого акту не спустився на сцену, щоб привітати котрусь зі своїх знайомих знаменитостей, залишивши нас наодинці в ложі, одне навпроти одного, без жодного щита між нами, крім Пучіні та сотні облич у півтемряві театру. Я зачекав хвилин десять, перш ніж обернувся й подивився їй у вічі.

– Я вас чимось образив? – запитав я.

– Ні.

– Тоді, може, спробуймо вдавати, що ми друзі, принаймні в таких ситуаціях, як ця?

– Я не хочу бути вашим другом, Давиде.

– Чому?

– Бо ви теж не хочете бути моїм другом.

Вона мала слушність: я не хотів бути її другом.

– Ви справді думаєте, що я проституюю себе?

– Те, що я думаю, не має ваги. Головне, що ви про себе думаєте.

Я побув там іще п’ять хвилин, а потім підвівся й пішов, не сказавши ні слова. Підійшовши до великих сходів «Лісео», я вже встиг пообіцяти собі, що ніколи більше не подарую їй жодної думки, жодного погляду, жодного приязного слова.

Наступного дня я зустрівся з нею біля собору, і, коли вже наготувався мовчки обминути її, вона привітала мене помахом руки й усміхнулася. Я зупинився, побачивши, що вона підходить до мене.

– Ви не хочете запросити мене на обід?

– Я вийшов на хвилинку й не можу звільнитися раніше, ніж за дві години.

– Тоді дозвольте мені запросити вас. Невже ви відмовитеся приділити дамі годину?

Згнітивши серце, я пішов за нею до кондитерської на вулиці Петриксоль. Ми замовили дві філіжанки гарячого какао, сіли одне навпроти одного й стали чекати, хто розтулить рота першим. Уперше виграв я.

– Я вчора не хотіла образити вас, Давиде. Я не знаю, що розповів вам дон Педро, але я ніколи так не казала.

– Але ви так подумали, тому дон Педро мені про це й розповів.

– Ви не маєте найменшого уявлення про те, що я думаю, – твердо відповіла вона. – І дон Педро теж.

Я стенув плечима.

– Ну то й гаразд.

– Я сказала зовсім інше. Я сказала, що думаю, ви робите зовсім не те, що відчуваєте.

Я всміхнувся, бо не міг не погодитися з нею. У ту мить моїм єдиним відчуттям було бажання поцілувати її. Крістіна витримала мій погляд. Вона дивилася на мене з викликом і не відвернула обличчя, коли я простяг руку й доторкнувся до її губ, потім ковзнувши пальцями по підборіддю й шиї.

– Не треба, – сказала вона нарешті.

Коли офіціант приніс нам дві огорнуті парою філіжанки, вона вже пішла. Минуло кілька місяців, перш ніж я знову почув її ім’я.

Якось наприкінці вересня, закінчивши чергову порцію «Міста проклятих», я вирішив дозволити собі вільну ніч. Інтуїція підказувала мені, що наближається стан нудоти й ударів розпеченим кинджалом у мозок. Я проковтнув цілу жменю пігулок кодеїну й простягся на ліжку в темряві, чекаючи, коли з мене перестане лити холодний піт і припиниться тремтіння в руках. Я вже був задрімав, коли почув дзвінок у двері. Я доплентав до передпокою й відчинив двері. Відаль, одягнений в один зі своїх бездоганних костюмів з італійського шовку, припалював сигарету, стоячи під променем світла, яке, здавалося, сам Вермеєр намалював для нього.

– Ти живий чи я розмовляю з привидом? – запитав він.

– Тільки не кажіть мені, що ви прийшли з вілли «Геліус» лише для того, щоб запитати про це.

– Ні, не для того. Я прийшов тому, що вже кілька місяців ти не виходив на люди і я хвилююся за тебе. Чому ти не проведеш телефонну лінію в цей мавзолей, як усі нормальні люди?

– Мені не подобаються телефони. Я волію бачити обличчя людини, яка зі мною говорить, і хочу, щоб вона мене бачила.

– У твоєму випадку це навряд чи вдала думка. Ти останнім часом дивився в дзеркало?

– Це ваша професія, доне Педро.

– У морзі клінічної лікарні можна знайти трупи, які мають кращий колір обличчя, ніж у тебе. Вдягайся.

– Навіщо?

– Бо я тобі так кажу. Ми підемо прогулятися.

Відаль не хотів слухати ані заперечень, ані протестів. Я доплентав до автомобіля, що чекав нас на бульварі Борна, і побачив за кермом Мануеля.

– Куди ми їдемо? – запитав я.

– Сюрприз.

Ми перетнули майже всю Барселону, виїхали на проспект Педральбес і стали підійматися на пагорб. Через кілька хвилин ми побачили віллу «Геліус», усі її вікна були освітлені й утворювали в сутінках величезну бульбашку розжареного золота. Вийшовши з машини біля будинку, Відаль подав знак, щоб я йшов за ним, і провів мене до великого салону. Там чекав великий гурт людей, які, коли я підійшов, заплескали в долоні. Я побачив там Басиліо, Крістіну, батька й сина Семпере, свою колишню вчительку донью Маріану, кількох авторів, які публікувалися разом зі мною в Баридо й Есковільяса і з якими я заприятелював, Мануеля, що приєднався до гурту, і кількох подруг Відаля. Дон Педро подав мені келих із шампанським і всміхнувся.

– Вітаємо тебе з двадцятивосьмиріччям, Давиде.

Я про це геть забув.

У кінці святкової вечері я попросив пробачення й на мить вийшов у сад, щоб ковтнути свіжого повітря. Небо, всіяне зірками, накинуло сріблясту вуаль на дерева. Не минуло й хвилини, як я почув кроки, що наближалися до мене, і коли обернувся, то побачив особу, яку найменше сподівався побачити в цю хвилину, – Крістіну Саньєр. Вона всміхнулася мені, ніби хотіла попросити пробачення за свою несподівану появу.

– Педро не знає, що я вийшла поговорити з вами, – сказала вона.

Я зауважив, що «дон» випав із її звертання, проте вдав, ніби нічого не помітив.

– Мені треба поговорити з вами, Давиде, – сказала вона. – Але не тут і не тепер.

Навіть сутінки саду не змогли приховати мою розгубленість.

– Ми зможемо побачитися завтра в якомусь місці? – запитала вона. – Обіцяю, що не заберу у вас надто багато часу.

– За однієї умови, – сказав я. – Ви більше не звертатиметеся до мене на «ви». Я вже й так відчув себе надто старим після цього дня народження.

Крістіна всміхнулася.

– Згода. Я до вас звертатимуся на «ти», якщо й ви звертатиметеся до мене на «ти».

– Казати людям «ти» – одна з моїх спеціальностей. То де ти хочеш щоб ми зустрілися?

– Можна в тебе вдома? Я не хочу, щоб хтось нас побачив або щоб Педро довідався про нашу розмову.

– Якщо тобі так зручніше…

Крістіна всміхнулася з полегкістю.

– Дякую. Отже, завтра? Пополудні?

– Як тобі зручніше. Ти знаєш, де я живу?

– Мій батько знає.

Вона трохи нахилилася й цмокнула мене в щоку.

– Ще раз вітаю з днем народження, Давиде.

Перше ніж я встиг сказати щось іще, вона зникла, ніби розчинилася в саду. Коли я повернувся до салону, вона вже пішла. Відаль скинув на мене холодним поглядом із протилежного кінця салону й лише тоді, коли зрозумів, що я його бачу, усміхнувся.

Через годину Мануель, діставши дозвіл Відаля, сказав, що відвезе мене додому в «іспано-свісі». Я сів поруч із ним, як завжди робив у тих випадках, коли ми були в машині лише вдвох. Шофер користався з цієї можливості, щоб ознайомити мене з наукою водіння машини, і дозволяв мені навіть сідати за кермо на короткий час, але з умовою, щоб Відаль нічого про це не знав. У ту ніч Мануель був мовчазніший, ніж зазвичай, і не розтулив рота, доки ми не доїхали до центру міста. Він був худіший, аніж тоді, коли я бачив його останнього разу, і мені також здалося, що вік почав на нього впливати.

– У вас якісь неприємності, Мануелю? – запитав я.

Шофер стенув плечима.

– Нічого важливого, сеньйоре Мартін.

– Але я бачу, вас непокоїть щось…

– Дурниці зі здоров’ям. У моєму віці з’являється безліч дрібних проблем, ви ж бо знаєте. Але не це для мене головне. Для мене головне – моя дочка.

Я не знав, що можна на це відповісти, і лише кивнув головою.

– Я знаю, вона подобається вам, сеньйоре Мартін. Моя Крістіна. Батько завжди здогадується про такі речі.

Я знову відповів йому мовчанкою, що означала підтвердження. Ми більше не обмінялися жодним словом, аж поки Мануель не зупинив машину на початку вулиці Фласадерс. Він потиснув мені руку й ще раз привітав із днем народження.

– Якщо зі мною щось станеться, – сказав він, – ви ж допоможете їй, чи не так, сеньйоре Мартін? Ви зробите це для мене?

– Звичайно, Мануелю. Але що з вами може статися?

Шофер усміхнувся й попрощався зі мною помахом руки. Я побачив, як він сів у машину й повільно від’їхав. Я не мав у цьому цілковитої переконаності, але міг би заприсягтися: зі мною він мовчав майже всю дорогу, а тепер розмовляв сам із собою.

11

Цілий день я крутився в домі, прибираючи та наводячи лад, провітрюючи кімнати та кутки, про які забув, що вони й існують. Збігав на ринок і купив там цілий оберемок квітів, та коли повернувся, то виявив, що не знаю, куди заподілися ті вазони, у які їх можна поставити. Я одягся так, ніби збирався вирушити на пошуки роботи. Підбирав слова та привітання, які здавалися мені безглуздими. Заглянув у дзеркало й зрозумів, що Відаль мав рацію: я був схожий на вампіра. Кінець кінцем сів у крісло на галереї й став чекати з книжкою в руках. За дві години я не прочитав навіть першу сторінку. Нарешті точно о четвертій годині дня я почув кроки Крістіни на сходах і підхопився на ноги одним стрибком. Коли вона подзвонила у двері, я вже чекав там на неї цілу вічність.

– Привіт, Давиде. Я невчасно?

– Ні, ні. Навпаки. Проходь, будь ласка.

Крістіна чемно всміхнулася й пройшла в коридор. Я повів її до читальної зали, що була на галереї, і запросив сідати. Вона обвела залу повільним поглядом.

– Цей будинок справляє дивне враження, – промовила вона. – Педро мені вже казав, що ти живеш у панському домі.

– Він віддає перевагу терміну «похмурий», але, думаю, це питання особистого смаку.

– Можна мені запитати, чому ти тут оселився? Цей будинок завеликий для людини, яка живе сама-одна.

«Людини, яка живе сама-одна, – подумав я. – Чоловік зрештою перетворюється на такого, яким він бачить себе в очах жінки, що її жадає».

– Хочеш знати правду? – запитав я. – А правда полягає в тому, що мені захотілося тут жити, бо протягом багатьох років я щодня бачив цей дім, коли йшов до редакції й повертався звідти. Він завжди був замкнений, і я зрештою став думати, що він чекає на мене. А потім став мріяти, що колись я зможу оселитися в ньому. Так і сталося.

– А чи всі твої мрії справджуються, Давиде?

Цей іронічний тон здався мені запозиченим у Відаля.

– Ні, – відповів я. – Це єдина з моїх мрій, що справдилася. Але ти хочеш поговорити зі мною про щось, а я розважаю тебе балачками, які, звичайно ж, тобі не цікаві.

Мій голос пролунав набагато вибачливішим тоном, ніж я того хотів. З мріями в мене завжди відбувалося те саме, що й з квітами. Коли мрія опинялася в мене в руках, я не знав, куди її поставити.

– Я хотіла поговорити з тобою про Педро, – почала Крістіна.

– Он воно що.

– Ти його найліпший друг. Ти його знаєш. Він говорить про тебе як про власного сина. Він нікого так не любить, як тебе. І ти це знаєш.

– Дон Педро справді ставився до мене, як до сина. Якби не він та не сеньйор Семпере, не знаю, що зі мною сталося б.

– Я хочу поговорити з тобою тому, що дуже стурбована через нього.

– Стурбована з якої причини?

– Ти знаєш, що вже минуло чимало років, відколи я стала працювати його секретаркою. Як тобі самому добре відомо, Педро – чоловік добрий та великодушний, і ми зрештою стали добрими друзями. Тому мені боляче бачити його таким.

– Яким саме?

– Це все та клята книжка, роман, який він хоче написати.

– Він пише його вже багато років.

– Він руйнує його вже багато років. Я виправляю та друкую всі його сторінки. За той час, поки я працюю його секретаркою, Педро зруйнував не менш як дві тисячі сторінок. Каже, що в нього нема таланту. Що він комедіант і лицемір. П’є постійно. Іноді я заходжу до його кабінету, що нагорі, у вежі, і бачу, що він напився й плаче, як дитина…

Я проковтнув слину.

– …каже, що він тобі заздрить, що хотів би бути таким, як ти, що люди брешуть, хвалячи його, бо щось хочуть мати від нього: гроші, допомогу, – але він знає, що його писанина не має ніякої цінності. Перед іншими він намагається тримати марку, – костюми й усе таке, – але ж я бачу його щодня й бачу, що він згасає. Іноді мене опановує страх, що він може вчинити якусь велику дурницю. Я давно вже цього боюся. Але я мовчала, бо не знала, з ким могла б поговорити про нього. Якби він довідався, що я приїздила побачитися з тобою, він би дуже розгнівався. Він завжди мені каже: «Давида не втягуй у мої справи; він має все життя попереду, а я вже ніщо». Він постійно таке говорить. Пробач, що я тобі все це розповідаю, але я не знала, до кого звернутися…

Запала довга мовчанка. Я відчув, як на мене напливає крижаний холод, бо зрозумів, що чоловік, якому я завдячував життям, поринає в розпач, а я, замкнувшись у своєму власному світі, не присвятив навіть секунди тому, щоб зрозуміти його стан.

– Мабуть, мені не треба було приходити.

– Ні, – сказав я. – Ти добре зробила.

Крістіна подивилася на мене з боязкою усмішкою, і вперше я пережив відчуття, що не зовсім чужий для неї.

– Що будемо робити? – запитала вона.

– Ми йому допоможемо, – сказав я.

– А якщо він нам не дозволить?

– Тоді ми зробимо це так, щоб він нічого не знав.

12

Я так ніколи й не знатиму, чи зробив це для того, щоб допомогти Відалю, як переконував сам себе, чи для того, щоб мати привід бути поруч із Крістіною. Ми тепер зустрічалися майже щовечора в будинку з вежею. Крістіна приносила аркуші, які Відаль списував попереднього дня від руки, де завжди було безліч підчисток, викреслених цілих абзаців, усіляких приміток і тисячі інших спроб порятувати те, що було неможливо порятувати. Ми підіймалися в кабінет і розташовувалися на підлозі. Спочатку Крістіна читала вголос списані сторінки, а потім ми довго обговорювали їх. Мій перший наставник мав намір написати щось подібне до епічної саги, яка охоплювала б життя трьох поколінь барселонської династії, що не вельми відрізнялася від Відалів. Дія починалася за кілька років до промислової революції з прибуттям двох братів-сиріт у місто й розгорталася в стилі біблійної притчі про Каїна та Авеля. Один із братів незабаром став найбагатшим і наймогутнішим магнатом своєї доби, тоді як другий присвятив себе церкві та допомозі вбогим, трагічно закінчивши своє життя, – цей епізод нагадував трагічні пригоди священика й поета Жасінта Вердаґера[14]. Протягом життя брати зустрічалися, і бурхливі мелодрами, скандали, убивства, незаконні любовні інтриги, трагедії та інші перипетії подібного жанру проходили нескінченною галереєю на тлі народження сучасної метрополії та індустріального й фінансового світу. Сюжет роману переповідає онук одного з братів, який реконструює цю історію, спостерігаючи грандіозну пожежу в місті з одного з палаців готелю «Педральба» протягом Кривавого тижня 1909 року[15].

По-перше, мене здивувало, що сюжет роману був тим самим, який я накидав Відалеві кілька років тому, сподіваючись допомогти йому взятися нарешті за роман, що його він давно обіцяв почати писати. По-друге, він ніколи мені не казав ані про те, що вирішив використати його, ані про те, що змарнував на нього вже кілька років, і зовсім не тому, що не мав часу або можливостей як слід над ним попрацювати. По-третє, мене, можна сказати, приголомшив той факт, що роман у тому вигляді, у якому я з ним ознайомився, був цілковитим і грандіозним провалом: жоден елемент у ньому не працював – дивували своєю абсолютною неспроможністю і персонажі, і структура, і атмосфера, і драматизація; і навіть мова та стиль навіювали думку про натужні зусилля аматора, котрий міг похвалитися хіба тим, що має досить вільного часу.

– Ну як він тобі? – запитала Крістіна. – Гадаєш, його можна підправити?

Я вирішив не казати їй, що Відаль запозичив ідею свого сюжету в мене, і, намагаючись не ускладнювати справу, що й так була дуже складною, усміхнувся й кивнув головою.

– Над ним треба трохи попрацювати. Ото й усе.

Коли вже почало сутеніти, Крістіна сіла за машинку й удвох ми стали переписувати книжку Відаля – літеру за літерою, рядок за рядком, сцену за сценою.

Сюжет, який накрутив Відаль, був таким розмитим і банальним, що я вирішив відтворити той, який сам же вигадав, коли підказав йому ідею. Повільно ми почали повертати до життя персонажів, повністю змінюючи їхній внутрішній світ і переробляючи їх докорінно. Жодна сцена, жодна мить, жоден рядок і жодне слово не вижили в цьому процесі; проте мірою того, як ми просувалися вперед, мене опановувало відчуття, що ми рятуємо той роман, який Відаль носив у серці й хотів написати, але не знав як.

Крістіна розповідала мені, що іноді Відаль уже через кілька тижнів після того, як написав ту або ту сцену, перечитував її в передрукованому нею варіанті й дивувався з того, як добре вона написана й звідки в нього взявся талант, у який він уже перестав вірити. Крістіна боялася, щоб він не розгадав, що ми робимо, і казала мені, що нам слід триматися ближче до оригіналу.

– Ти почасти маєш рацію. Ніколи не варто недооцінювати самолюбство письменника, а надто письменника пересічного, – відповідав я.

– Мені не подобається, коли ти так говориш про Педро.

– Співчуваю. Мені також.

– Принаймні тобі б бодай трохи вповільнитися. Вигляд у тебе кепський. Тепер мене непокоїть уже не Педро, тепер я тривожуся за тебе.

– Сподіваюся, наші зусилля не будуть марними.

З плином часу я призвичаївся жити тільки для того, щоб утішатися хвилинами, протягом яких вона була поруч зі мною. Це не могло не позначитися на моїй власній роботі. Час для того, щоб працювати над «Містом проклятих», я брав там, де його в мене не було: на сон я тепер виділяв лише три години на добу й мусив іще більше його скоротити, щоб мати змогу виконувати умови свого контракту. Баридо й Есковільяс мали за правило не читати жодної книжки ні з тих, які вони самі публікували, ні з тих, що їх публікували конкуренти, але Отрута їх читала й незабаром почала підозрювати, що зі мною діється щось дивне.

– Це вже не ти, – іноді казала мені вона.

– Звісно, не я, люба Ермініє. Це Іґнатіус Б. Самсон.

Я розумів, на який ризик наражаюся, але мені було байдуже. Мені було байдуже, що я щодня прокидався вкритий потом і що серце в мене стугоніло, як несамовите, ніби хотіло проломитися крізь ребра. Я готовий був платити таку ціну й навіть вищу, аби тільки не відмовитися від спілкування, неквапного й таємного, що просто не могло не перетворювати нас на спільників. Я чудово розумів, що Крістіна все бачила в моїх очах, коли приходила в мій дім, і при цьому знала, що ніколи не відповість на мої почуття. Наші стосунки ні в чому не мали ані майбутнього, ані великих надій, і нам обом це було відомо.

Іноді, стомлені від спроб утримати на поверхні цей корабель, що протікав у всіх своїх частинах, ми відривалися від рукопису Відаля й наважувалися поговорити про щось, але тільки не про ті почуття, стільки часу приховувані, що вони починали спалювати мені мозок. Іноді я набирався духу й брав її руку. Вона дозволяла мені так робити, але я знав: це їй не подобається, вона відчувала – ми робимо щось недобре, і таким чином обов’язок вдячності, який прив’язував нас обох до Відаля, об’єднував нас і розлучав водночас. Якось пізно ввечері, коли вона вже наготувалася йти, я взяв її обличчя в долоні й спробував поцілувати. Вона завмерла нерухомо, і коли я побачив своє віддзеркалення в її погляді, то не наважився сказати нічого. Вона підвелася й пішла, не сказавши ні слова. Після того я не бачив її протягом двох тижнів, а коли вона повернулася, то примусила мене пообіцяти, що більше такого ніколи не станеться.

– Давиде, ти повинен зрозуміти, що коли ми закінчимо працювати над книжкою Педро, то не будемо зустрічатися, як зустрічаємося тепер.

– Чому?

– Ти знаєш чому.

Але Крістіна несхвально дивилася не лише на мої спроби домогтися її прихильності. Я почав підозрювати, що Відаль не збрехав, коли сказав мені, що їй не подобаються книжки, які я пишу для Баридо та Есковільяса, хоча сама вона про це й мовчала. Мені неважко було уявити собі, як вона думає, що моя робота продажна й бездуховна, що я продаю своє сумління за жалюгідну милостиню задля збагачення двох бридких пацюків, бо не маю мужності писати від власного серця, від свого імені та своїх власних почуттів. Найдужче мені боліло те, що, по суті, вона мала слушність. Я почав мріяти про те, щоб відмовитися від свого контракту й написати власну книжку лише для неї, лише для того, щоб здобути її повагу. Якщо те єдине, що я вмію робити, здається їй чимось дуже поганим, то, можливо, мені ліпше повернутися до сірих і жалюгідних днів праці в газеті. Адже я завжди зможу розраховувати на прихильність та милосердя Відаля.

Пропрацювавши всю ніч, неспроможний заснути, я вийшов прогулятися. Я не обирав якогось певного напрямку, і ноги принесли мене до того місця, де будували храм Святої Родини. Коли я був малим хлопцем, батько часто приводив мене сюди, щоб показати цей лабіринт скульптур і портиків, який, здавалося, ніколи не підійметься вгору, наче він був проклятий. Мені подобалося знову й знову повертатися до нього й переконуватися, що нічого там не змінилося, що місто й далі будували навкруг нього, але храм Святої Родини залишався в руїнах від свого першого дня.

Коли я туди дійшов, у голубому сяйві світанку над обрієм уже палахкотіла червона смуга, на тлі якої чітко вирізнялися вежі фасаду Різдва. Східний вітер змітав пилюку з незабрукованих вулиць і розносив гострий сморід від фабрик, димарі яких стриміли на межі кварталу Сант-Марті. Я саме перетинав вулицю Мальорки, коли побачив вогні трамвая, який наближався до мене крізь ранковий туман. Я почув, як торохкотять металеві колеса на рейках, і дзеленчання дзвінка, яким кондуктор попереджав у темряві про наближення трамвая. Я хотів відбігти вбік, але не зміг. Я стояв між рейками, наче прикипів до місця, і дивився, як освітлений трамвай накочується на мене. Я почув крики кондуктора й побачив іскри, що вихоплювалися з-під коліс, коли трамвай різко загальмував. Але навіть тепер, коли смерть була вже за кілька кроків від мене, я не міг поворухнути жодним мускулом. Я відчув запах електрики, який супроводжував біле світло, що засліплювало мені зір доти, доки фари трамвая не зникли з-перед моїх очей. Я впав, наче лялька, зберігши тяму лише на кілька секунд, протягом яких устиг побачити, що огорнуте димом колесо трамвая зупинилося за двадцять сантиметрів від мого обличчя. Потім усе провалилося в темряву.

13

Я розплющив очі. Товсті кам’яні колони, схожі на стовбури дерев, підіймалися в сутінках до голого склепіння. Смуги запилюженого світла падали по діагоналі, ковзаючи по нескінченних рядах ліжок. Дрібненькі краплі води капали згори, ніби чорні сльози, які лунко виляскували, коли досягали підлоги. Сутінки пахли пліснявою й вологістю.

– Ласкаво просимо до чистилища.

Я трохи підвівся й побачив чоловіка, одягненого в лахміття, що читав газету у світлі ліхтаря й сяяв усмішкою, якій бракувало половини зубів. Перша сторінка газети, яку він тримав у руках, повідомляла, що генерал Прімо де Рівера[16] перебрав на себе всю владу в державі й проголошує диктатуру в білих рукавичках, щоб урятувати країну від неминучої катастрофи. Тій газеті було щонайменше шість років.

– Де я?

Чоловік подивився на мене через газету зацікавленим поглядом.

– У готелі «Ріц». Хіба не чуєте за запахом?

– Як я сюди потрапив?

– Світ не без добрих людей. Вас принесли сюди вранці на ношах. Певно, добре хильнули вчора, бо оце тільки щойно проспалися.

Я обмацав свій піджак і переконався, що всі гроші, які були зі мною, зникли.

– Який дивний наш світ! – вигукнув чоловік із газетою, прочитавши там якісь новини. – Відомо, що на найвищих фазах кретинізму відсутність ідей компенсується надміром ідеологій.

– Як можна звідси вийти?

– Якщо ви так поспішаєте… Існують два способи: один – постійний, другий – тимчасовий. Постійний спосіб – це через дах. Один стрибок, і ви назавжди звільняєтеся від цієї мерзоти. Вихід тимчасовий он там, у глибині, де ходить отой псих зі здійнятим угору кулаком, у якого спадають штани, коли він вітає революційним вигуком кожного, хто повз нього проходить. Але якщо ви вийдете там, то рано чи пізно повернетеся сюди.

Чоловік із газетою дивився на мене з іронічною посмішкою й з тією ясністю в погляді, яка іноді притаманна лише божевільним.

– Це ви вкрали в мене гроші?

– Така підозра мене ображає. Коли вас сюди принесли, ви вже були чистісінький, до того ж я беру лише чеки, що котуються на біржі.

Я залишив того психа на його ліжку з його давньою газетою та дотепними промовами. У голові в мене досі паморочилася, і я з великими труднощами спромігся пройти чотири кроки по прямій лінії, але встиг дійти до дверей, які були в одній із бічних стін великого склепу; за ними виднілися сходи. Слабеньке світло просочувалося десь нагорі сходів. Я піднявся на висоту чотирьох чи п’яти поверхів, аж поки відчув подмух свіжого повітря, що залітав крізь великі двері, до яких вели сходи. Я вийшов назовні й зрозумів нарешті, де опинився. Переді мною було озеро, що нависало над деревами парку Цитаделі. Сонце вже опускалося над містом, і накриті водоростями води вигиналися хвилями, наче розлите вино. Водний резервуар був схожий на грубо вимуруваний замок або на в’язницю. Він був збудований для того, щоб постачати водою павільйони Всесвітньої виставки 1888 року, але з часом внутрішній простір цього світського собору почав правити за притулок для вмирущих та вбогих, які не мали де більше ховатися від нічної темряви або холоду. Велике водоймище, обладнане на асотеї, тепер перетворилося на заболочене й каламутне озеро, яке повільно витікало крізь щілини в будівлі.

Саме тоді я помітив постать чоловіка, який стояв на одному з країв асотеї. Ніби відчувши на собі мій погляд, він рвучко обернувся й подивився на мене. Голова й досі йшла обертом, перед очима стояв туман, але мені здалося, що та постать наближається. Вона наближалася досить швидко, так, ніби її ноги не доторкалися до землі, і вона пересувалася якимись дивними стрибками, надто швидкими й спритними, щоб мій погляд устигав їх помітити. Проти світла я майже не бачив її обличчя, проте зрозумів, що йдеться про кабальєро з чорними й блискучими очима, що здавалися надто великими для його обличчя. Він підходив до мене ближче, і моє враження, що його силует виростає й збільшується, посилювалося. Це наближення примусило мене похолонути від страху, і я відступив на кілька кроків назад, не усвідомлюючи, що позад мене озеро. Я відчув, що втрачаю ґрунт під ногами, і вже почав падати спиною в чорну воду, коли незнайомець устиг схопити мене за руку. Він обережно потяг мене до себе й вивів на твердий ґрунт. Посадив на одну з лав, що оточували басейн, і я глибоко вдихнув повітря. Його очі були нормального розміру, зростом він був як і я, його кроки та рухи нічим не відрізнялися від кроків та рухів будь-якого іншого чоловіка. Вираз його обличчя був приязний і заспокійливий.

– Дякую, – сказав я.

– З вами все гаразд?

– Так. Лише трохи паморочиться в голові.

Незнайомець сів поруч зі мною. На ньому був чорний костюм-трійка вишуканого крою з невеличкою срібною брошкою на лацкані піджака – янгол із розгорнутими крилами, який здався мені дивно знайомим. Мені спало на думку, що в появі кабальєро в бездоганному вбранні на цій асотеї було щось не зовсім звичайне. Ніби прочитавши мої думки, кабальєро всміхнувся.

– Сподіваюся, я вас не налякав, – сказав він. – Певне, ви не думали, що зустрінете когось тут, нагорі.

Я подивився на нього розгубленим поглядом. Побачив віддзеркалення свого обличчя в його чорних зіницях, що розширилися, як ото пляма чорнила розповзається на папері.

– Чи можу я запитати, що вас сюди привело?

– Те саме, що й вас: великі сподівання.

– Андреас Кореллі, – промурмотів я.

Його обличчя засяяло.

– Яка велика радість для мене, що можу нарешті привітати вас безпосередньо, мій друже.

Він говорив із легким акцентом, я не зміг визначити, яким саме. Мій інстинкт підказував, щоб я негайно підхопився на ноги й пішов звідти якомога швидше, перш ніж цей незнайомець устигне промовити бодай іще одне слово, але щось у його голосі, у його погляді вселяло спокій і довіру. Я не став запитувати себе, як він міг довідатися, що знайде мене в цьому місці, тоді як навіть я сам не знав, де я є. Мене заспокоїли звук його голосу та блиск очей. Він подав мені руку, і я потиснув її. Його усмішка обіцяла втрачений рай.

– Гадаю, я повинен подякувати вам за те добре ставлення, яким ви обдаровуєте мене вже багато років, сеньйоре Кореллі. Боюся, я в боргу перед вами.

– Аж ніяк. Це я перед вами в боргу, друже мій, і це я повинен просити вибачення, що підійшов до вас у такому невідповідному місці й у такий невідповідний момент, але признаюся, що вже давно хочу поговорити з вами, однак досі не мав слушної нагоди.

– То що я міг би зробити для вас? – запитав я.

– Я хочу, щоб ви працювали для мене.

– Даруйте?

– Я хочу, щоб ви писали для мене.

– А, справді. Я й забув, що ви видавець.

Незнайомець засміявся. Сміх у нього був дуже лагідний, сміх дитини, яка ніколи не розбила жодної тарілки.

– Найкращий у світі. Видавець, про якого ви мріяли протягом усього свого життя. Видавець, який подарує вам безсмертя.

Незнайомець подав мені свою візитну картку, достоту таку, яка в мене зберігалася і яку я знайшов у своїх руках, коли прокинувся після ночі з Хлоєю.

Andreas Corelli

Е`diteur

Е`ditions de la Lumiе`re

Boulevard St.-Germain, 69. Paris

– Своєю пропозицією ви робите мені велику приємність, сеньйоре Кореллі, але боюся, що прийняти її я не можу. У мене контракт із…

– Баридо й Есковільясом, я знаю. То покидьки, – пробачте, я не хотів би образити вас, – з якими вам не варто підтримувати жодних стосунків.

– Цю думку поділяють і інші люди.

– Сеньйорита Саньєр, наприклад?

– А ви знайомі з нею?

– Я про неї чув. Схоже, це жінка, чию повагу й захват не так легко завоювати, правда ж? Хіба їй не хочеться, щоб ви покинули тих двох паразитів і працювали на самого себе?

– Це не так просто. Я підписав контракт, який прив’язує мене до них принаймні ще на сім років.

– Я знаю, але ви не турбуйтеся. Мої адвокати вивчають це питання, і запевняю вас: існує кілька законних способів розірвати ваш контракт у разі, якщо ви погодитеся прийняти мою пропозицію.

– Яку саме?

Кореллі всміхнувся з грайливим і лукавим виглядом, ніби школяр, якому приємно відкрити відому лише йому таємницю.

– Якщо ви погодитеся протягом року працювати лише на мене й за цей час написати книжку, сюжет та вимоги до якої ми з вами обговоримо під час підписання контракту й за яку я вам авансом заплачу сто тисяч франків.

Я подивився на нього, здивований.

– Але якщо ця сума здасться вам недостатньою, то я згоден обговорити з вами ту, яка вас задовольнить. Можете мені повірити, сеньйоре Мартін, я не збираюся воювати з вами за гроші. А крім того, я переконаний, що й ви не станете цього робити, бо коли я вам розповім, яку саме книжку від вас хочу, то ціна за неї відразу відійде на другий план.

Я зітхнув і в душі засміявся.

– Бачу, ви мені не вірите.

– Сеньйоре Кореллі, я автор авантюрних романів, на яких навіть не стоїть моє прізвище. Мої видавці, яких ви начебто знаєте, – це двоє примітивних аферистів, які не варті того сміття, вага якого дорівнює їхній вазі. Ось уже багато років я заробляю собі на життя цією професією, але досі не написав жодної сторінки, яка мене задовольнила б. Жінка, яку я кохаю, вважає, що я занапащаю своє життя, і вона має слушність. Вона також вважає, що я не маю права жадати її, що ми з нею дві нічого не варті душі і єдиним резоном нашого існування є почуття вдячності, яке ми плекаємо щодо одного чоловіка, який обох нас витяг з убогості, і, можливо, вона має рацію також у цьому. Але яка зрештою різниця? Я й незчуюся, коли мені стукне тридцять років і я остаточно зрозумію, що з кожним днем стаю все менше схожим на того чоловіка, яким мріяв стати, коли мені було п’ятнадцять. Та ще й невідомо, чи дотягну я до тридцяти років, бо моє здоров’я останнім часом стало таким самим безглуздим і непевним, як і моя праця. Сьогодні, якщо мені вдається скомпонувати за годину одну або дві читабельні фрази, я маю всі підстави бути задоволеним. Ось який із мене автор і яка людина. Зовсім не той, який може сподіватися на візити видавців із Парижа з чеками в руках, що проситимуть мене написати книжку, яка змінить моє життя й перетворить на реальність мої надії.

Кореллі дивився на мене з дуже серйозним виглядом, зважуючи мої слова.

– Я бачу, ви судите себе дуже суворо, а це властиво лише достойним людям. Повірте мені, коли я скажу вам, що протягом свого життя та професійної діяльності мені доводилося мати справу з безліччю персонажів, які не варті були навіть того, щоб ви плюнули їм в обличчя, але які були про себе надзвичайно високої думки. Хоч ви мені й не вірите, та я точно знаю, до якої категорії авторів і до якої категорії людей ви належите. Вам відомо, що я давно за вами спостерігаю. Я прочитав усе, що ви написали, від вашого першого оповідання для «Голосу індустрії», прочитав і всю серію «Барселонських таємниць», і все те, що ви опублікували під ім’ям Іґнатіуса Б. Самсона. Я наважуся сказати, що знаю вас ліпше, аніж ви – самі себе. І тому я певен, що зрештою ви погодитеся на мою пропозицію.

– А що ще ви знаєте?

– Знаю, що ми маємо багато чого спільного. Знаю, що ви втратили батька, і я свого втратив теж. Я знаю, як то – втратити батька, коли він тобі ще потрібен. Вашого батька вбили за трагічних обставин. Мій батько з причин, які не стосуються нашої розмови, відмовився від мене й вигнав мене з дому. Таке, мабуть, витерпіти ще тяжче. Я знаю, ви почуваєтеся самотнім, і повірте мені, коли я скажу вам, що це почуття добре знайоме й мені. Я знаю, ви плекаєте у своєму серці великі сподівання, але жодне з них не стало для вас реальністю, і знаю також, що без вашого відома це потроху вбиває вас кожного дня, який ви переживаєте.

Тривала мовчанка запала після його слів.

– Ви багато чого знаєте, сеньйоре Кореллі.

– Досить, аби ви зрозуміли, що мені хочеться пізнати вас іще глибше й стати вашим другом. Я думаю, у вас небагато друзів. У мене теж. Я не довіряю людям, які запевняють, що в них багато друзів. Це свідчить про те, що вони не знають людей.

– Але ж ви шукаєте не друга, ви шукаєте працівника.

– Я шукаю компаньйона на певний час. Я шукаю вас.

– Ви людина, дуже впевнена в собі, – зауважив я.

– Це вада, притаманна мені від народження, – відповів Кореллі, підводячись. – Ще одна така моя вада – ясновидіння. Тому я розумію, що, можливо, ви ще не готові прийняти мою пропозицію й вам не досить лише почути правду з моїх уст. Вам треба все побачити на власні очі. Відчути на своєму тілі. І, повірте мені, ви це відчуєте. – Він подав мені руку й не забрав її, поки я її не потиснув. – Чи можу я принаймні сподіватися, що ви обміркуєте все, що я сказав, і ми повернемося до цієї розмови? – запитав він.

– Не знаю, що вам і сказати, сеньйоре Кореллі.

– Не кажіть мені зараз нічого. Я обіцяю, що, коли ми зустрінемося наступного разу, для вас усе стане набагато зрозумілішим.

З цими словами він приязно всміхнувся мені й пішов до сходів.

– А буде наступний раз? – запитав я.

Кореллі зупинився й обернувся.

– Він завжди є, – відповів він.

– Коли й де?

Останні промені призахідного сонця падали на місто, і його очі блищали, наче дві розжарені вуглини.

Я побачив, як він вийшов у двері, що виводили на сходи. Лише тоді я раптом пригадав, що протягом усієї нашої розмови він жодного разу не моргнув.

14

Поліклініка розташовувалася на високому поверсі, звідки було добре видно море, що блищало вдалині, і похилу вулицю Мунтанер, якою котилися до новозабудованих кварталів трамваї між великими багатоквартирними будинками та панськими віллами. Приймальня поліклініки пахла чистотою. Її зали були декоровані з вишуканим смаком. Картини, які висіли тут на стінах, мали на меті заспокоювати пацієнтів: на них були зображені переважно пейзажі, які вселяли надію й дихали миром. Великі книги на полицях додавали цьому закладу авторитетності. Медсестри рухалися тут, немов балерини, і всміхалися кожному. Це було чистилище для людей із туго напханими гаманцями.

– Лікар зараз вас огляне, сеньйоре Мартін.

Лікар Тріас мав поблажливий і бездоганний вигляд і вселяв спокій та довіру до себе кожним своїм порухом. Сірі очі дивилися проникливим поглядом із-під окулярів, зсунутих угору. Усмішка щира й привітна, проте без найменших ознак легковажності. Лікар Тріас був чоловіком, що звик воювати зі смертю, і чим більше він усміхався, тим більший страх опановував його пацієнта. З того, як він запросив мене проходити й сідати, я зрозумів, що, хоча кілька днів тому, коли я почав проходити обстеження, він говорив мені про останні досягнення в галузі науки та медицини, які дозволяють сподіватися на успіх у боротьбі із симптомами, які я описав, його власний висновок не залишає місця для сумнівів.

– Як ваші справи? – запитав він мене, вагаючись, подивитися мені у вічі чи на скатертину, якою був застелений стіл.

– Про це я сподіваюся почути від вас.

Він обдарував мене легкою усмішкою гравця, який має виграшну карту.

– Медсестра сказала мені, що ви письменник, хоч я бачу, що в анкеті, яку ви в нас заповнювали, ви назвалися торговцем.

– У моєму випадку між цими термінами немає різниці.

– Думаю, хтось із моїх пацієнтів є вашим читачем.

– Сподіваюся, ця професія не завдала мені непоправної неврологічної шкоди.

Лікар усміхнувся, ніби моя репліка здалася йому дуже дотепною, а тоді відразу змінив позу та вираз обличчя, даючи зрозуміти, що приязний та банальний вступ до розмови закінчено.

– Сеньйоре Мартін, я бачу, ви прийшли сюди сам-один. Ви маєте якихось близьких родичів? Дружину? Братів чи сестер? Батьків, які досі живі?

– Це звучить, як похоронний дзвін, – наважився пожартувати я.

– Сеньйоре Мартін, я не стану вам брехати. Результати перших аналізів виявилися не такими обнадійливими, як ми сподівалися.

Я подивився на нього мовчки. Не відчував ні тривоги, ні страху. Не відчував нічого.

– Усе вказує на те, що ліва половина мозку у вас збільшена. Результати аналізів дають підстави боятися, що симптоми, які ви мені описали, свідчать про те, що може йтися про ракову пухлину.

Протягом кількох секунд я був неспроможний сказати нічого. Я навіть не зміг прикинутися здивованим.

– Скільки часу минуло відтоді, як вона в мене з’явилася?

– Точно це визначити неможливо, хоч я наважився б припустити, що пухлина утворилася вже досить давно, і це пояснює ті симптоми, які ви мені описали, і ті труднощі, які останнім часом перешкоджають вам у вашій роботі.

Я глибоко зітхнув, погоджуючись із його висновком. Лікар дивився на мене спокійним і доброзичливим поглядом, даючи мені час прийти до тями. Я кілька разів намагався почати якусь фразу, але слова не доходили до моїх губ. Нарешті наші погляди зустрілися.

– Схоже, я перебуваю у ваших руках, лікарю! Сподіваюся, ви призначите мені якийсь курс лікування.

Я побачив вираз цілковитої безнадії в його очах, бо до нього дійшло: я просто не готовий зрозуміти те, що він мені каже. Я кивнув головою, намагаючись побороти нудоту, яка підступила до горла. Лікар налив у склянку води з глека й подав мені. Я випив воду одним ковтком.

– Ця хвороба не лікується, – нарешті вимовив я.

– Вона лікується. Існує багато способів полегшити біль і створити для вас умови максимальної зручності та спокою.

– Але я помру.

– Так.

– Незабаром.

– Можливо.

Я всміхнувся сам до себе. Навіть найгірші новини дарують полегкість, коли вони тільки підтверджують те, що ти вже знав, не бажаючи про це знати.

– Мені лише двадцять вісім років, – сказав я, сам не знаючи, навіщо це кажу.

– Я співчуваю вам, сеньйоре Мартін. Мені хотілося б повідомити вам кращі новини.

Я пережив таке відчуття, ніби щойно покаявся за брехню або прощенний гріх і скинув із себе важкий тягар докорів сумління.

– Скільки часу мені залишається?

– Це неможливо визначити точно. Я сказав би, що рік, щонайбільше півтора.

Його тон не залишав найменших сумнівів у тому, що цей його прогноз є більш ніж оптимістичним.

– А протягом цього року чи скільки там буде, як довго, ви гадаєте, я буду спроможний працювати й обслуговувати сам себе?

– Ви письменник, і ви працюєте своїм мозком. На жаль, саме там локалізована ваша проблема, і насамперед там вам потрібні обмеження.

– Обмеження не медичний термін, лікарю.

– За нормального перебігу цієї хвороби, мірою того як вона розвивається, симптоми, які вам досі доводилося переживати, збільшуватимуть свою інтенсивність і частоту, а починаючи з якогось часу, вам доведеться лягти до лікарні, щоб ми могли взяти на себе обов’язки з догляду за вами.

– Я не зможу писати.

– Ви не зможете ані думати, ані писати.

– І скільки це триватиме?

– Я не знаю. Дев’ять або десять місяців. Можливо, більше, можливо, менше. Я вам дуже співчуваю, сеньйоре Мартін.

Я кивнув головою й підвівся. Руки мені тремтіли, і не бракувало повітря.

– Сеньйоре Мартін, я розумію, вам потрібен час для того, щоб осмислити почуте, але важливо, щоб ми вжили певних заходів якомога раніше…

– Я ще не можу померти, лікарю. Поки що не можу. Я повинен зробити деякі справи. А потім я матиму ціле життя для того, щоб померти.

15

Того ж таки вечора я піднявся до кабінету у вежі й сів за друкарську машинку, хоч і знав, що працювати неспроможний. Вікна були розчахнуті навстіж, але Барселона більше нічого не хотіла розповідати мені, і я не зміг написати навіть сторінки. Навіть коли я спромагався скомпонувати бодай одне речення, воно здавалося мені банальним і пустим. Досить було перечитати його, як я розумів, що мої слова не варті навіть того чорнила, яким вони надруковані. Я вже був неспроможний почути музику, яка звучить, коли ти читаєш фрагмент пристойної прози. Потроху-помалу, наче краплі отрути, яка діє повільно й приємно, слова Андреаса Кореллі почали капати на мій мозок.

Мені треба було написати щонайменше ще сто сторінок, щоб закінчити чергову, – я вже збився з рахунку, яку за номером, – порцію неймовірних пригод, що з таким успіхом наповнювали кишені Баридо та Есковільяса, але в ту мить зрозумів, що не зможу її закінчити. Іґнатіус Б. Самсон залишився лежати на рейках під отим трамваєм, виснажений і з душею, знекровленою тією безліччю сторінок, які ніколи не повинні були з’являтися на світ. Але, перш ніж мене покинути, він попросив, щоб я виконав його останню волю. Щоб поховав його без церемоній і щоб бодай раз у житті набрався духу заговорити власним голосом. Він залишив мені в спадок свій чималий арсенал самовпевненості та розкутості. І попросив, щоб я дозволив йому піти, бо він народився для того, щоб бути забутим.

Я взяв ті сторінки, які вже написав для його останнього роману, і кинув їх у вогонь, відчуваючи, як із кожним згорілим аркушем із мене спадає могильна плита, одна з тих, що мене притискали. Вологий і теплий вітер віяв у ніч над черепичними дахами й, залетівши до мого кабінету крізь розчинені вікна, підхопив попіл Іґнатіуса Б. Самсона й розвіяв його над вуличками старого міста, там, звідки йому вже ніколи не судилося вийти, адже його слова назавжди розвіялися з вітром, а його ім’я неминуче зникне з пам’яті його найвідданіших читачів.

Наступного дня я прийшов до контори Баридо та Есковільяса. Дівчина в приймальні була нова, ще зовсім дівчинка, і вона мене не впізнала.

– Ваше ім’я?

– Віктор Гюґо.

Дівчина всміхнулася й зателефонувала на центральний пульт, де сиділа Ермінія.

– Доньє Ермініє, дон Віктор Гюґо прийшов, щоб побачитися із сеньйором Баридо.

Я побачив, як вона кивнула головою й поклала слухавку.

– Вона каже, що зараз вийде до вас.

– Скільки ти тут працюєш? – запитав я.

– Тиждень, – відповіла дівчина.

Вираз її обличчя був стурбований. Якщо я не помилявся у своїх розрахунках, то за останній рік це була вже восьма дівчина в приймальні контори Баридо та Есковільяса. Ті службовці фірми, які безпосередньо підкорялися шахраюватій Ермінії, тут довго не затримувалися, бо Отрута, як тільки помічала, що вони її в чомусь переважають, – а так було в дев’яти з десяти випадків, – боячись, що її можуть відсунути в тінь, звинувачувала їх у крадіжці, в обмані, у чому завгодно й починала бубніти, аж поки Есковільяс не виставляв чергову дівчину на вулицю, погрожуючи смертю від рук найманого вбивці, якщо вона почне базікати зайве.

– Яка радість бачити тебе, Давиде, – сказала Отрута. – Ти погарнішав. І вигляд у тебе чудовий.

– Бо мене нещодавно переїхав трамвай. Баридо тут?

– Які там у тебе до нього справи? Для тебе він завжди тут. Він буде дуже втішений, коли я йому скажу, що ти прийшов нас навідати.

– Бо ти не знаєш, чому я прийшов.

Отрута провела мене до кабінету Баридо, декорованого, немов приймальня опереткового прем’єр-міністра, з безліччю килимів, імператорських бюстів, натюрмортів і придбаних навмання оправлених у шкіру томів, про зміст яких, я був певен, хазяїн кабінету не мав найменшого уявлення. Баридо подарував мені одну зі своїх наймасніших усмішок і потиснув мені руку.

– Ми всі з нетерпінням чекаємо наступної книжки. Я радий вам повідомити, що дві останні ми вже перевидали, і їх у нас буквально виривають із рук. Ми надрукували ще п’ять тисяч примірників. Що ви на це скажете?

Я сказав би, що вони надрукували їх не менш як п’ятдесят тисяч, але обмежився тим, що без жодного ентузіазму схвально кивнув головою. Баридо та Есковільяс довели до досконалості той процес, який у барселонських видавничих колах був відомий під назвою «подвійний наклад». Кожну книжку видавали офіційним накладом у кілька тисяч примірників, від якого виплачували мізерний прибуток авторові. Потім, якщо книжка добре продавалася, її видавали ще одним або кількома реальними й підпільними накладами в десятки тисяч примірників, про які ніколи не повідомляли і з яких автор не одержував жодної песети. Ці, останні примірники де в чому відрізнялися від перших, тому що Баридо потай друкував їх на старій занедбаній фабриці ковбас, розташованій у містечку Санта-Перпетуа-де-Моґода, і коли хтось починав гортати таку книжку, вона поширювала непомильні пахощі добре приготованої ковбаси.

– Боюся, у мене для вас погані вісті.

Баридо й Отрута перезирнулися, не змінивши солодкого виразу на своїх обличчях. У цю мить Есковільяс матеріалізувався у дверях і подивився на мене тим сухим і похмурим поглядом, яким дивляться на мерця, коли на око визначають розміри його труни.

– Поглянь-но, хто до нас прийшов. Яка приємна несподіванка, чи не так? – сказав Баридо, звертаючись до свого компаньйона, який обмежився кивком голови.

– Про які погані новини йдеться? – запитав Есковільяс.

– Ви трохи не встигаєте, друже Мартін? – з приязною усмішкою запитав Баридо. – Я певен, ми це зможемо залагодити…

– Ні. Річ не в тому, що я не встигаю. Річ у тому, що книжки не буде.

Есковільяс ступив крок уперед і підняв брови. Баридо захихотів.

– Як це «книжки не буде»? – запитав Есковільяс.

– Бо вчора я спалив рукопис, і від нього не залишилося жодної сторінки.

Запала гнітюча мовчанка. Баридо примирливо махнув рукою й показав на так зване крісло візитів, такий собі чорний провалений трон, у який він садовив авторів та постачальників, щоб вони опинялися на рівні його погляду.

– Сідайте, Мартін, і розкажіть мені все. Вас турбує щось, я це бачу. Ви можете бути відверті з нами, адже ми як одна родина.

Отрута та Есковільяс енергійно закивали головами, усім своїм виглядом показуючи, як високо вони мене цінують і як віддано люблять. Я не став сідати. Усі наслідували мій приклад і дивилися на мене так, ніби я соляна статуя, що може заговорити будь-якої миті. У Баридо вже, либонь, боліло обличчя: так багато він усміхався.

– Отже?

– Іґнатіус Б. Самсон наклав на себе руки. Він залишив неопублікованим оповідання на двадцять сторінок, у якому помирає в обіймах Хлої Перман’єр, після того як обоє прийняли отруту.

– Автор помирає в одному зі своїх романів? – запитала Ермінія, нічого не зрозумівши.

– Це його прощання в сучасному стилі зі світом серіалу. Деталь, яка, безперечно, вам сподобалася б.

– І не існує протиотрути, яку він міг би прийняти? – запитала Ермінія.

– Мартін, я повинен вам нагадати, що ви, а не ймовірно покійний Іґнатіус, підписали з нами контракт… – сказав Есковільяс.

Баридо підняв руку, щоб заспокоїти колегу.

– Думаю, я зрозумів вас, Мартін. Ви почуваєтеся виснаженим. Протягом кількох років ви не давали своєму мозку відпочити, за що наше видавництво дуже вам вдячне, бо високо вас цінує. Вам потрібен відпочинок. І я це розумію. Отже, ми з вами знайдемо спільну мову, правда ж?

Баридо подивився на Есковільяса та Отруту, які ствердно закивали головами з відповідним виразом на обличчях.

– Ви митець, і вам хочеться творити мистецтво, високу літературу, яка виливалася б із вашого серця й написала б ваше ім’я золотими літерами на скрижалях людської історії.

– У ваших устах це звучить безглуздо, – сказав я.

– Бо так воно і є, – докинув Есковільяс.

– Ні, ні, не так, – заперечив Баридо. – Це по-людському. А ми люди. І я, і мій компаньйон, і Ермінія, яка, будучи жінкою та істотою, що наділена витонченою делікатністю, найлюдяніша з нас усіх, чи не так, Ермініє?

– Атож, я дуже людяна, – підтвердила Ермінія.

– А що ми люди й нам не чуже все людське, то ми вас розуміємо й хочемо допомогти. Бо ми пишаємося вами й переконані, що ваші успіхи – це наші успіхи, тому, що в нашій фірмі головне – люди, а не таблички з номерами.

У кінці своєї промови Баридо зробив театральну паузу. Можливо, він чекав від мене оплесків, але, побачивши, що я лишаюся спокійний і незворушний, заговорив далі, уже не зупиняючись:

– Тому я хочу запропонувати вам таке: візьміть собі півроку відпустки, візьміть дев’ять місяців, якщо буде треба, бо творче горіння – це творче горіння, зачиніться на цей час у своєму кабінеті й напишіть великий роман свого життя. А коли ви його напишете, то принесете нам. Ми видамо його під вашим ім’ям, поставивши все на карту й наражаючи себе на великий ризик. Бо ми на вашому боці.

Я подивився на Баридо, а потім на Есковільяса. Отрута була готова залитися слізьми від надміру емоцій.

– Але без завдатку, – уточнив Есковільяс.

Баридо радісно заплескав у долоні.

– Ну то що ви скажете?

Я почав працювати з того ж таки дня. Мій план був так само простий, як і абсурдний. Удень я виправлятиму книжку Відаля, а вночі працюватиму над своєю. Доведу до досконалості те погане мистецтво, якого навчив мене Іґнатіус Б. Самсон, і поставлю його на службу почуттям достойним і шляхетним, якщо вони досі існують у моєму серці. Я писатиму з почуття вдячності, розпачу та самолюбства. Я писатиму насамперед для Крістіни, аби довести їй, що я також спроможний сплатити свій борг Відалю; що Давид Мартін, хоч і перебуває на межі смерті, але здобув собі право дивитися їй у вічі, не соромлячись своїх безглуздих надій.

Я не повернувся до поліклініки лікаря Тріаса. Я не бачив у цьому потреби. Коли надійде той день, коли я не зможу ані написати жодного слова, ані навіть створити його у своїй уяві, я перший це зрозумію. Мій надійний і не дуже совісний аптекар продавав мені стільки пігулок кодеїну, скільки я в нього просив, а іноді додавав до них якісь чародійні ліки, від яких спочатку мої жили спалахували вогнем, а потім думки ставали надзвичайно прозорими. Я нікому не розповів ані про свій візит до лікаря, ані про результати аналізів.

Свої головні потреби я задовольняв завдяки щотижневому замовленню, яке мені приносили з «Кана Жисперта» – великої крамниці заморських товарів, що була на вулиці Міральєрс, за собором Санта-Марія-дель-Мар. Моє замовлення завжди було однаковим. Його приносила дочка власників крамниці, дівчина, що дивилася на мене, наче злякане оленятко, коли я проводив її до передпокою й залишав там чекати, поки принесу їй гроші.

– Це твоєму батькові, а це тобі.

Я завжди давав їй десять сантимів чайових, які вона мовчки брала. Щотижня дівчина дзвонила в мої двері, приносячи замовлення, і щотижня я платив їй і давав десять сантимів чайових.

Протягом дев’яти місяців та одного дня, тобто того часу, який забере в мене написання єдиної книжки, на якій стоятиме моє ім’я, ця дівчина, чийого імені я не знав і чиє обличчя забував щотижня, згадуючи його лише тоді, коли знову бачив біля своїх дверей, буде тією особою, з якою я зустрічатимуся найчастіше.

Крістіна перестала приходити без попередження щодня. Я вже почав боятися, що Відаль здогадався про наш задум, але якось увечері, коли, як завжди, чекав її після майже тижневої відсутності, я відчинив двері, думаючи, що прийшла вона, але побачив за дверима Пепа, одного зі служників вілли «Геліус». Він приніс ретельно запечатаний пакет від Крістіни, у якому був весь рукопис роману Відаля. Пеп мені розповів, що батько Крістіни захворів на аневризму й вона повезла його до санаторію в Піренеях, у містечко Пучсарда`, де, як розповідають, працює молодий лікар, що є експертом із лікування таких хвороб.

– Сеньйор Відаль узяв на себе всі турботи, – повідомив Пеп. – Не рахуючись із витратами.

«Відаль ніколи не забуває про своїх слуг», – подумав я не без певної гіркоти.

– Вона попросила, щоб я приніс вам цей пакет. І щоб нікому нічого про це не казав.

Хлопець віддав мені пакунок, радий, що позбувся таємничої передачі.

– Вона сказала тобі, де я зможу її знайти, якщо вона не прийде?

– Ні, сеньйоре Мартін. Мені лише відомо, що батько сеньйорити Крістіни перебуває тепер у лікувальному закладі на віллі «Сан-Антоніо».

Через кілька днів, як завжди несподівано, до мене навідався Відаль. Він був у моєму домі до вечора, цмулячи мою ганусівку, курячи мої сигарети й розповідаючи про нещастя, яке спіткало його водія.

– Не хочеться вірити. Чоловік, міцний, як дуб, раптом падає з ніг і вже не пам’ятає, хто він такий.

– А як там Крістіна?

– Ти можеш собі уявити. Її мати давно померла, і Мануель – єдина родина, яку вона має. Вона взяла із собою альбом родинних фотографій і щодня гортає його перед бідолахою, спостерігаючи, чи він не пригадає чогось.

Поки Відаль розмовляв, його роман – чи, точніше кажучи, мій – лежав у стосі паперів обкладинкою донизу на столі в галереї за півметра від його рук. Він розповів мені, що за відсутності Мануеля звелів Пепові – той, здається, дуже добре вмів їздити верхи на коні – навчитися водити автомобіль, але поки що з хлопця не було ніякого пуття.

– Дайте йому час. Автомобіль не кінь. Головне – практика.

– Оскільки ти про це згадав, Мануель навчив тебе водити машину, чи не так?

– Трошки, – признався я. – І це зовсім не так легко, як здається.

– Якщо роман, над яким ти тепер працюєш, ніхто не стане купувати, ти завжди зможеш бути моїм шофером.

– Не ховаймо бідолашного Мануеля передчасно, доне Педро.

– Я й справді невдало пожартував, – визнав Відаль. – Пробач.

– А як ваш роман, доне Педро?

– З ним усе гаразд. Крістіна забрала остаточний варіант рукопису в Пучсардá, щоб передрукувати його там начисто й привести до ладу, поки вона перебуває біля свого батька.

– Я радий бачити вас задоволеним.

Відаль подивився на мене з тріумфальною усмішкою.

– Сподіваюся, це буде великий роман, – сказав він. – Після стількох місяців, які я вважав утраченими, я перечитав перші півсотні сторінок, які передрукувала Крістіна, і вони мене самого здивували. Думаю, що й ти будеш здивований. Схоже, і я міг би тебе чогось навчити.

– Я ніколи в цьому не сумнівався, доне Педро.

У той вечір Відаль випив більше, аніж дозволяв собі раніше. Довгі роки нашого знайомства навчили мене добре відчувати, коли його змагав неспокій, і я зрозумів, що цей візит був не просто візитом чемності. Коли він ліквідував останні запаси моєї ганусівки, я налив йому повний келих бренді і став чекати.

– Давиде, є речі, про які ми з тобою ніколи не говорили.

– Про футбол, наприклад.

– Я говорю серйозно.

– Говоріть, доне Педро.

Він подивився на мене довгим поглядом із сумнівом в очах.

– Я завжди намагався бути тобі добрим другом, Давиде. Ти ж це знаєш, правда?

– Ви були для мене навіть чимось більшим, доне Педро. І я це знаю, і ви це знаєте.

– Тому я іноді запитую себе, а чи не варто було б мені бути більш чесним щодо тебе.

– У чому саме?

Відаль утопив свій погляд у келиху з бренді.

– Є речі, про які я тобі ніколи не розповідав, Давиде. І про які я, мабуть, мусив би розповісти тобі багато років тому…

Він мовчав хвилину, яка здалася мені вічною. Хоч би там що Відаль хотів мені розповісти, було очевидно, що весь бренді світу не допоможе йому зважитися на це.

– Не турбуйтеся, доне Педро. Якщо це чекало роки, то може почекати й до завтра.

– Малоймовірно, що завтра я знайду в собі мужність усе тобі розповісти.

Я зрозумів, що досі ніколи не бачив його таким наляканим. Щось застрягло в нього в серці, і мені було боляче бачити його в такому стані.

– Зробімо ось що, доне Педро. Коли вийдуть друком ваша книжка і моя, ми це разом відсвяткуємо, і тоді ви розповісте мені те, про що хочете розповісти. Ви запросите мене до одного з тих дорогих закладів, куди мене пускають лише тоді, коли я з вами, і там зможете поговорити зі мною з усією відвертістю. Згода?

Уже сутеніло, коли я провів його до бульвару Борна, де Пеп, одягнений в уніформу Мануеля, яка була на нього завелика, як і автомобіль, чекав його біля «іспано-свіси». Корпус був весь подряпаний і побитий, аж шкода було на нього дивитися.

– Ти поїдеш повільно, Пепе, гаразд? – порадив йому я. – Не пускай його учвал. Повільно, але без ризику, так, наче це не верховий кінь, а кінь, запряжений у важкого воза.

– Гаразд, сеньйоре Мартін. Я поїду повільно, але без ризику.

Прощаючись, Відаль міцно мене обійняв, і, коли сідав у машину, мені здалося, що він тягне на своїх плечах весь тягар світу.

16

За кілька днів до того, як я мав поставити фінальну крапку у двох романах, у Відалевому та у своєму, Пеп з’явився до мене без попередження. Він був у тій самій уніформі, яку успадкував від Мануеля, що робило його схожим на малого хлопчика, перевдягненого у фельдмаршала. Спочатку я подумав, що він привіз мені якесь повідомлення від Відаля, а може, від Крістіни, але його засмучене обличчя примусило мене відразу відкинути це припущення, щойно наші погляди зустрілися.

– Погані вісті, сеньйоре Мартін.

– Що сталося?

– Сеньйор Мануель…

Голос у нього тремтів, коли він заговорив до мене, а коли я запитав, чи не дати йому склянку води, він майже заплакав. Мануель Саньєр помер три дні тому в санаторії в Пучсардá після тривалої агонії. Згідно з рішенням дочки його поховали вчора на маленькому цвинтарі в передгір’ях Піренеїв.

– Святий Боже, – прошепотів я.

Замість води я подав Пепові келих із бренді, наповнений по самі вінця, і всадив у крісло на галереї. Трохи заспокоївшись, Пеп розповів мені, що Відаль послав його зустріти Крістіну; вона приїздить сьогодні ввечері поїздом, який має прибути о п’ятій годині.

– Ви тільки уявіть собі, у якому стані буде сеньйорита Крістіна… – пробурмотів хлопець, наляканий перспективою, що йому доведеться зустріти її й утішати всю дорогу, поки вони доїдуть до маленького помешкання над стайнями вілли «Геліус», де вона жила з батьком з дитячих років.

– Пепе, я не думаю, що тобі варто їхати зустрічати сеньйориту Саньєр.

– Наказ дона Педро…

– Скажеш донові Педро, що я беру це доручення на себе.

Випивка та красномовність допомогли мені переконати його, щоб він повернувся додому й передав цю справу мені. Я сам піду зустріти Крістіну й привезу її на віллу «Геліус» у таксі.

– Дуже дякую вам, сеньйоре Мартін. Ви людина вчена, і ви ліпше за мене знаєте, що треба сказати нещасній дівчині.

За п’ять хвилин до четвертої я пішов до нещодавно збудованого й урочисто відкритого Французького вокзалу. Всесвітня виставка, що відбулася того року, подарувала місту чимало чудес, але з них усіх оте склепіння зі сталі й скла, схоже на грандіозний собор, подобалося мені найбільше, хоча це, либонь, пояснювалося тим, що та споруда була не так далеко від мого дому і я міг її бачити з вікон свого кабінету у вежі. Того вечора небо затягнули чорні хмари, що напливали від моря й громадилися над містом. Відлуння спалахів на обрії та гарячий вітер, що пахнув пилюкою та електрикою, створювали враження, наче наближається літня гроза неабияких масштабів. Коли я прийшов на вокзал, залопотіли перші краплі дощу, блискучі та важкі, наче монети, що падали з неба. А коли я вийшов на перон, щоб зустріти поїзд, злива вже періщила на повну силу склепінням, що нависало над станцією. Ніч була тут як тут, уриваючись лише спалахами блискавок, які вибухали над містом, залишаючи по собі гуркітливий і сліпучий слід.

Поїзд, така собі велетенська зміюка з пари, що повзла під дощем, запізнився майже на годину. Я стояв біля паровоза й поглядом шукав Крістіну в натовпі пасажирів, що виходили з вагонів. Через десять хвилин людський потік уже пройшов перед моїми очима, але Крістіни я не побачив. Я вже хотів повернутися додому, подумавши, що, можливо, дівчина не сіла на цей поїзд, але спершу вирішив окинути останнім поглядом весь перон, зосередивши особливу увагу на вікнах вагонів. Я побачив її в передостанньому вагоні; вона сиділа, поклавши голову на вікно й дивлячись кудись у порожнечу. Я піднявся у вагон і зупинився у дверях купе. Почувши мої кроки, вона обернулася й подивилася на мене з подивом, слабко всміхаючись. Потім підвелася й обняла мене мовчки.

– З приїздом, – сказав я.

Крістіна не мала при собі ніякого багажу, крім малої валізки. Я подав їй руку, і ми вийшли на перон, уже безлюдний. Ми пройшли до вестибюля вокзалу, не розтуливши губ. Підійшовши до виходу, зупинилися. Злива не припинялася, а з вервечки таксі, що стояли біля дверей вокзалу, коли я сюди підійшов, не залишилося жодної машини.

– Я не хочу повертатися на віллу «Геліус» сьогодні ввечері, Давиде. Поки що не хочу.

– Можеш заночувати в моєму домі, якщо хочеш, або пошукаємо для тебе місце в готелі.

– Не хочу залишатися сама-одна.

– Тоді ходімо до мене. Якщо мені чогось і не бракує, то це кімнат.

Я побачив носія, який вийшов подивитися на грозу з величезною парасолею в руках. Підійшов до нього й запропонував купити в нього парасолю за ціну, разів у п’ять більшу, аніж вона була того варта. Він віддав мені парасолю, обдарувавши мене осяйною усмішкою.

Під захистом тієї парасолі ми наважилися вирушити пішки до будинку з вежею, куди через шалені пориви вітру та великі калюжі дійшли хвилин на десять пізніше, вимоклі до рубця. Буря пошкодила електричну мережу, і вулиці занурилися в мокру темряву, у якій лише де-не-де блимали вогники гасових ламп або свічок, пробиваючись крізь шибки вікон та засклені двері, що виходили на балкон. Я не мав найменшого сумніву, що неймовірна система електричного освітлення, якою був обладнаний мій будинок, вийшла з ладу однією з перших. Нам довелося підійматися сходами навпомацки, а коли я відчинив парадні двері на поверх, то в спалахах блискавок інтер’єр моєї оселі здався ще більш замогильним і похмурим.

– Якщо ти змінила думку й волієш провести ніч у готелі…

– Ні, ні, усе гаразд. Не турбуйся.

Я залишив валізку Крістіни в передпокої й пішов у кухню, щоб знайти ящик із великими та малими свічками, який зберігав там у шафі. Я почав запалювати свічки одну за одною, ставлячи їх у миски, склянки та келихи. Крістіна спостерігала за мною, стоячи у дверях.

– Зачекай лише хвилинку, – сказав я. – У мене великий досвід.

Я почав розносити свічки по кімнатах, примостив їх також у коридорі та в усіх кутках, аж поки весь дім не поринув у таку собі золотаву півсутінь.

– Як у соборі, – сказала Крістіна.

Я провів її до однієї зі спалень, якою ніколи не користувався, але тримав її в чистоті та охайності після одного випадку, коли Відаль, надто п’яний, щоб повернутися додому, залишився в мене на ніч.

– Зараз я принесу тобі чисті рушники. Якщо не маєш у що переодягтися, то я можу запропонувати тобі щось із великого й моторошного одягу в стилі Belle Èpoque[17], який колишні власники позалишали тут у шафах.

На мої незграбні спроби пожартувати вона відповіла лише ледь помітною усмішкою й ствердним кивком голови. Я залишив її сидіти на ліжку, а сам тим часом побіг по рушники. Коли я повернувся, вона сиділа на тому самому місці, нерухома. Я поклав рушники біля неї на ліжко й поставив ближче до неї кілька свічок, які спочатку примостив біля входу, щоб їй було трохи видніше.

– Дякую, – прошепотіла вона.

– Поки ти перевдягатимешся, я приготую тобі гарячий бульйон.

– Я не хочу їсти.

– Тобі піде на користь, якщо ти примусиш себе трохи поїсти. У разі ще якоїсь потреби поклич мене.

Я залишив її саму й пішов до своєї кімнати, щоб скинути намоклі черевики. Поставив грітися воду й сів у галереї, чекаючи. Злива не припинялася, великі краплі лунко лопотіли, розбиваючись об шибки, утворюючи струмочки, що дзюркотіли в ринвах вежі та тераси й створювали такі звуки, ніби хтось ходив по даху. За вікнами квартал Рібера був занурений майже в непроглядну темряву.

Незабаром я почув, як двері кімнати, у якій перебувала Крістіна, відчинилися, і вона, загорнута в білий халат і з вовняною шаллю, яка їй не личила, на плечах, підійшла до мене.

– Я знайшла це в одній із твоїх шаф, – сказала вона. – Сподіваюся, ти нічого не маєш проти.

– Можеш залишити цей халат собі, якщо хочеш.

Вона сіла в крісло й обвела поглядом залу, зупинивши його на стосі паперу, який лежав на столі. Крістіна подивилася на мене, і я кивнув головою.

– Я закінчив його кілька днів тому.

– І свій також?

Я, звичайно, вважав обидва рукописи своїми, але обмежився тим, що знову кивнув головою.

– Можна? – запитала вона, узявши одну сторінку й наблизивши її до свічки.

– Звичайно.

Я дивився, як вона мовчки читає з легкою усмішкою на вустах.

– Педро ніколи не повірить, що це він написав, – сказала вона.

– Довірся мені, – відповів я.

Крістіна поклала сторінку назад у стос і подивилася на мене довгим поглядом.

– Я сумувала за тобою, – сказала вона. – Я намагалася відкинути ці думки, але мені тебе бракувало.

– Мені тебе теж.

– Були дні, коли, перед тим як піти до санаторію, я йшла на станцію, сідала на пероні й чекала поїзда з Барселони, сподіваючись, що ти до мене приїдеш.

Я проковтнув слину.

– Я думав, ти не хочеш бачити мене, – сказав я.

– Я теж так думала. Мій батько часто запитував про тебе, знаєш? Він просив мене, щоб я піклувалася про тебе.

– Твій батько був добрий чоловік, – сказав я. – Добрий друг.

Крістіна кивнула головою з усмішкою, але я побачив, що її очі наповнилися слізьми.

– Проте в кінці він уже нічого не пам’ятав. Були дні, коли він плутав мене з моєю матір’ю й просив у мене прощення за ті роки, коли сидів у в’язниці. Потім, протягом багатьох тижнів, він уже не усвідомлював, де він є. З часом самотність оселяється в людині й уже не покидає її.

– Я тебе розумію, Крістіно.

– В останні дні мені здалося, що йому стало краще. Він почав дещо пригадувати. Я привезла із собою альбом із фотографіями, який у нас був, і стала знову навчати його, хто є хто. Там є одне давнє фото, зняте на віллі «Геліус», де ти й він сидите в автомобілі. Ти сидиш за кермом, а він навчає тебе водити машину. Обидва смієтеся. Хочеш побачити цю світлину?

Я не знав, чи хочу її побачити, але не наважився урвати цей момент.

– Звісно, хочу…

Крістіна пішла шукати альбом у своїй валізці й повернулася з маленькою книгою в шкіряній оправі. Вона сіла поруч зі мною й почала гортати сторінки, заповнені старими фотографіями, вирізками з газет і поштовими листівками.

– Поглянь-но, ось де ти.

Я подивився на фотографію й пригадав той літній день, коли Мануель посадив мене в ту першу машину, яку купив Відаль, і став навчати мене елементарних правил водіння. Після того ми виїхали на вулицю Панами й на швидкості близько п’яти кілометрів на годину, що здалася мені карколомною, бо я був за кермом, доїхали аж до проспекту Пірсона й повернулися.

«Ви створені для того, щоб стати асом водіння машин, – сказав мені тоді Мануель. – Якщо одного дня ви зазнаєте краху в письменстві, то зробите собі кар’єру на автомобільних дорогах».

Я всміхнувся, згадавши про ту мить, яку вважав утраченою навіки. Крістіна подала мені альбом.

– Візьми його. Мій батько хотів, щоб він зберігався в тебе.

– Він твій, Крістіно. Я не можу взяти його.

– Я також хочу, щоб він зберігався в тебе.

– Тоді нехай він лежить тут доти, доки не надумаєш забрати його.

Я став гортати сторінки альбому, дивлячись на обличчя, які впізнавав, і на ті, яких ніколи не бачив. Так, я побачив там весільне фото Мануеля Саньєра та його дружини Марти, на яку Крістіна була дуже схожа; зняті у фотостудіях портрети її дядьків і тіток, бабусь і дідів; побачив фотографію однієї з вулиць у кварталі Раваль, якою йшов хресний хід, і фотографію лазень Святого Себастьяна на пляжі Барселонета. Мануель колекціонував старі поштівки Барселони й вирізки з журналів; на одній із них був зображений юний Відаль у дверях готелю «Флорида» на вершині гори Тібідабо, а на другій – теж він попідруч із якоюсь сліпучою красунею в одному із салонів казино «Равасада».

– Твій батько дуже шанував дона Педро.

– Він завжди мені казав, що ми всім завдячуємо йому, – відповіла Крістіна.

Я помандрував далі сторінками пам’яті бідолашного Мануеля, поки не натрапив на сторінку з фотографією, не схожою на всі інші. На ній була знята дівчинка віком вісім чи дев’ять років, яка йшла невеличким дерев’яним молом, що заходив углиб осяйної поверхні моря. Вона трималася за руку дорослого чоловіка в білому костюмі, чия постать була почасти обрізана рамкою. У кінці молу було видно маленький човен із вітрилом, а далі – нескінченний обрій, за який ховалося сонце. Дівчинкою, знятою зі спини, була Крістіна.

– Це моя улюблена, – прошепотіла Крістіна.

– Де її було знято?

– Я не знаю. Не пам’ятаю ні того місця, ні той день. І не певна, що цей чоловік – мій батько. У мене таке враження, ніби того моменту ніколи не існувало. Уже багато років тому я вперше побачила цю фотографію в батьковому альбомі й ніколи не могла зрозуміти, що вона означає. Так, ніби вона хоче мені щось сказати.

Я перегорнув іще кілька сторінок. Крістіна розповідала мені, хто є хто.

– Поглянь, це я в чотирнадцять років.

– Я бачу.

Крістіна подивилася на мене зі смутком.

– Ти про мене не думав? – запитала вона.

Я стенув плечима.

– Ти ніколи не зможеш мені простити.

Я далі гортав альбом, щоб не дивитися їй у вічі.

– Ти нічим не завинила переді мною, щоб я мав тобі прощати.

– Подивися на мене, Давиде.

Я згорнув альбом і виконав її прохання.

– Ти брешеш, – сказала вона. – А я про тебе думала. Я думала про тебе щодня, але думала й про те, що не маю права про тебе думати.

– Чому?

– Бо наші життя нам не належать. Ані моє життя, ані життя мого батька, ані твоє…

– Усе належить Відалеві, – сказав я з гірким смутком у голосі.

Крістіна повільно взяла мою долоню й піднесла до губ.

– Сьогодні ні, – прошепотіла вона.

Я знав, що втрачу її, як тільки мине ця ніч і біль та самотність, які терзали її зсередини, трохи вляжуться. Я знав, вона має слушність, і не тому, що казала правду, а тому, що в глибині душі обоє ми так вважали й завжди вважатимемо. Ми заховалися, наче злодії, в одній із кімнат, не наважившись навіть запалити свічку, не сміючи розтулити рота й щось сказати. Я роздягнув її дуже повільно, обціловуючи їй шкіру й знаючи, що більше ніколи так не робитиму. Крістіна віддалася мені з якоюсь розпачливою люттю й цілковитим самозабуттям і, коли втома нарешті здолала нас, заснула в моїх обіймах, не маючи потреби щось казати. Я змагався зі сном, смакуючи тепло її тіла й думаючи, що, якщо завтра смерть прийде по мене, я зустріну її з миром. Я ніжно гладив Крістіну в темряві, слухаючи, як за стінами будинку гроза та буря віддаляються від Барселони, розуміючи, що втрачу її, але також знаючи, що протягом кількох хвилин ми належали одне одному й нікому більше.

Коли перша заграва світанку зачервонила шибки моїх вікон, я розплющив очі й побачив, що ліжко порожнє. Крістіна залишила альбом і забрала роман Відаля. Я обійшов весь будинок, що вже пахнув її відсутністю, і одну за одною погасив усі свічки, запалені минулої ночі.

17

Через дев’ять тижнів я підійшов до будинку номер сімнадцять на площі Каталунья, де два роки тому відчинила свої двері книгарня «Каталонія», з подивом дивлячись на вітрину, яка здалася мені нескінченною: вона вся була заповнена примірниками одного роману – «Дім із попелу» Педро Відаля. Я всміхнувся в душі. Мій наставник використав навіть ту саму назву, яку я запропонував багато років тому, коли накидав схему його майбутнього роману. Я вирішив увійти й попросив показати мені примірник книжки. Я розгорнув його навмання й перечитав кілька абзаців, що їх знав напам’ять і які закінчив підчищати не більш як два місяці тому. Я не побачив у всій книжці жодного слова, яке не поставив би туди я, крім посвяти: «Присвячую цю книжку Крістіні Саньєр, без якої…»

Коли я повернув книжку, книгар порадив мені не думати двічі.

– Нам доставили цей роман два дні тому, і я вже його прочитав, – сказав мені він. – Це великий роман. Послухайте мене й купіть його. Я знаю, його до небес вихваляють у всіх газетах – і це майже завжди поганий знак, але тут виняток підтверджує правило. Якщо книжка вам не сподобається, принесіть її назад, і я поверну вам гроші.

– Дякую за рекомендацію, – відповів я. – Але я теж її читав.

– Тоді, можливо, вас цікавить якась інша книжка?

– Ви маєте роман, який називається «Кроки в небо»?

Книгар замислився на кілька хвилин.

– Це роман Мартіна, того самого, який під псевдонімом написав «Місто проклятих»? – Я ствердно кивнув головою. – Я його замовив, але з редакції поки що нічого не відповіли. Стривайте-но, я подивлюся.

Я пішов за ним до прилавка, де він обмінявся кількома словами з одним зі своїх колег, який заперечливо похитав головою.

– Книжку мали доставити нам учора, але видавець повідомив, що в нього немає зайвих примірників. Пробачте. Якщо бажаєте, я залишу для вас примірник, коли книжка надійде.

– Не турбуйтеся. Я ще прийду. І дуже вам дякую.

– Пробачте мені, кабальєро. Не знаю, що там сталося, бо я мав її одержати. Я вже вам казав…

Вийшовши з книгарні, я підійшов до кіоска на початку бульвару Рамбла, де продавали пресу. Там я купив майже всі газети того дня, від «Ванґардії» до «Голосу індустрії». Потім зайшов до кав’ярні «Каналетас» і став переглядати сторінки куплених газет. Рецензії на роман, який я написав для Відаля, були в кожній, на всю сторінку, великими літерами і з портретом дона Педро, на якому він здавався замисленим і таємничим, в елегантному костюмі та з люлькою, яку смоктав із добре завченою недбалістю. Я почав читати заголовки, а також перші та останні абзаци рецензій. Перша, на яку я натрапив, починалася такими словами: «“Дім із попелу” – це твір зрілий, багатий і наділений високими перевагами, твір, у якому ми знаходимо все те найкраще, що може запропонувати нам сучасна література». Інша газета повідомляла своїх читачів, що «ніхто в Іспанії не пише краще, ніж Педро Відаль, високошанований маестро й відомий романіст», а третя проголошувала, що роман Педро Відаля – це «роман солідний, досконало написаний і незрівнянний за своєю якістю». Четверта газета провіщала велику міжнародну славу Відалеві та його роману: «Європа схиляється перед маестро» (хоча роман вийшов друком лише два дні тому в Іспанії, а якщо взяти до уваги час, потрібний на його переклад, то він ніяк не міг бути опублікований у жодній іншій країні раніше, ніж за рік). Далі автор цієї ж таки рецензії вдавався до багатослівної балаканини про те, з якою глибокою пошаною вимовляють ім’я Відаля «найвідоміші міжнародні експерти», хоч, наскільки мені було відомо, жодну з його книжок ніколи не перекладали жодною іноземною мовою, окрім одного роману, переклад та публікацію якого фінансував сам дон Педро і якого було продано 126 примірників. Якщо зробити загальний висновок з усіх тих публікацій, то преса одностайно стверджувала, що «народився великий класик» і що роман засвідчив появу «найбільшого письменника нашого часу – Відаля, маестро, якого ні з ким порівняти».

На протилежній сторінці деяких із газет були також надруковані коротенькі, обсягом на шпальту або дві, рецензії на роман такого собі Давида Мартіна. Найприязніша з них починалася так: «Твір початківця Давида Мартіна, написаний досить-таки вульгарним стилем, під назвою “Кроки в небо”, з першої сторінки свідчить про цілковиту відсутність у його автора як таланту, так і будь-якого творчого ресурсу». У другій стверджувалося, що «початківець Мартін намагається наслідувати маестро Педро Відаля, проте без найменшого успіху». Остання, яку я знайшов у собі терпіння прочитати, опублікована в «Голосі індустрії», починалася з короткого вступного абзацу, надрукованого жирним шрифтом, де говорилося: «Давид Мартін, нікому не відомий новачок у літературі, мабуть, редактор газетних оголошень, судячи з його безпорадного стилю, здивував нас тим, що можна назвати найгіршим літературним дебютом року».

Я залишив на столі газети та замовлену каву і, спускаючись бульваром Рамбла, дійшов до контори Баридо та Есковільяса. Дорогою проминув чотири чи п’ять книгарень, усі прикрашені незліченною кількістю примірників роману Відаля. У жодній із них я не побачив жодного примірника своєї книжки. У кожній із них повторився той самий епізод, який я пережив у книгарні «Каталонія».

– Розумієте, я не знаю, що сталося, бо книжку мали доставити позавчора, але видавець повідомив, що весь наклад у нього вичерпався, і він не знає, коли надрукує книжку ще. Якщо залишите мені своє прізвище й телефон, то я зможу вас попередити, коли книжка надійде… Ви запитували в «Каталонії»? Якщо навіть у них немає…

Двоє компаньйонів зустріли мене з відверто похоронним виглядом. Баридо сидів за своїм письмовим столом і грався авторучкою, а Есковільяс, стоячи за його спиною, просвердлював мене поглядом. Отрута зайняла вичікувальну позицію, сівши біля мене в кріслі.

– Ви навіть уявити собі не можете, як я вам співчуваю, сеньйоре Мартін, – почав Баридо. – Проблема ось у чому: книгарі зробили нам замовлення, спираючись на рецензії, які з’явилися в газетах, ви мене не запитуйте, звідки й чому. І якщо ви зазирнете на наш склад, то побачите, що там лежать три тисячі примірників вашого роману, які померли, ще й не народившись.

– І забравши купу грошей, які ми витратили, щоб їх надрукувати, – додав Есковільяс відверто ворожим тоном.

– Я зайшов до складу, перш ніж прийти сюди, і з’ясував, що вони одержали тільки триста примірників. Завідувач сказав мені, що більше не друкували.

– Це брехня, – заявив Есковільяс.

Баридо урвав його примирливим тоном:

– Пробачте моєму компаньйонові, Мартін. Повірте, ми, як і ви, і навіть більше, ніж ви, обурені тим ганебним цькуванням, якому місцева преса піддала книжку, до якої всі ми в цьому видавництві поставилися зі щирим захватом, але я просив би вас зрозуміти, що, попри нашу глибоку віру у ваш талант, у цьому випадку ми зв’язані по руках і ногах тією недоброзичливою атмосферою, яку створили злостиві відгуки преси. Але не занепадайте духом, Рим також був збудований не за два дні. Ми докладемо всіх можливих зусиль, щоб вивести ваш твір на ту орбіту, на яку він заслуговує своїми високими літературними перевагами…

– Накладом у триста примірників.

Баридо зітхнув, прикро вражений моєю недовірою.

– Ми надрукували п’ятсот, – уточнив Есковільяс. – Двісті вчора забрали Барсело й Семпере; вони приходили сюди власною персоною. Решту ми віддамо під час сеансу наступного обслуговування, бо не могли взяти участь у цьому, оскільки конфліктна ситуація нових надходжень була невигідною для нас. Якби ви потурбувалися про те, щоб зрозуміти наші проблеми, і не були таким егоїстом, усе чудово залагодилося б.

Я подивився на них трьох недовірливим поглядом.

– Тільки не кажіть мені, що ви на цьому й зупинитеся.

Баридо подивився на мене з глибоким співчуттям у погляді.

– А що ми маємо робити, друже мій? Ми всім пожертвували заради вас. Тепер і ви допоможіть нам трохи.

– Якби ви принаймні написали таку книжку, як ваш друг Відаль, – сказав Есковільяс.

– Ото справді роман, – підтвердив Баридо. – Це визнає навіть «Голос індустрії».

– Я знав наперед, що так усе буде, – провадив Есковільяс. – Ви людина невдячна.

Поруч зі мною сиділа Отрута й дивилася на мене жалісним поглядом. Мені здалося, що зараз вона візьме мене за руку й почне втішати, тому я швидко відійшов убік. Баридо обдарував мене своєю масною посмішкою.

– Можливо, це й на краще, Мартін. Можливо, це сигнал від Господа, який у Своїй нескінченній мудрості хоче повернути вас на дорогу праці, яка подарувала стільки радості читачам вашого «Міста проклятих».

Я зареготав. Баридо приєднався до мене, і за його знаком те саме зробили Есковільяс і Отрута. Я подивився на цей хор гієн і сказав собі, що за інших обставин ця хвилина видалася б мені миттю надзвичайно витонченої іронії.

– Мені подобається, що ви з таким гумором оцінили свою невдачу, – проголосив Баридо. – То що ви мені скажете? Коли ми матимемо наступну книжку серіалу Іґнатіуса Б. Самсона?

– Пішли ви всі самі знаєте куди.

18

Вийшовши звідти, я блукав вулицями Барселони протягом кількох годин без певної мети. Відчував, що дихати мені важко, щось тиснуло на груди. Краплі холодного поту виступили в мене на руках і на лобі. Коли стало смеркатися, я, не знаючи, куди себе подіти, вирішив повернутися додому. Проходячи повз книгарню «Семпере та син», я побачив, що книгар заповнив свою вітрину примірниками мого роману. Було вже пізно й крамниця була зачинена, але всередині ще горіло світло, і коли я хотів прискорити ходу, то побачив, що Семпере помітив мене й усміхнувся до мене такою сумною усмішкою, якої я не бачив у нього за всі ті роки, протягом яких його знав. Він підійшов до дверей і відчинив їх.

– Зайди на хвилинку, Давиде.

– Іншого разу, сеньйоре Семпере.

– Зроби це для мене.

Він узяв мене за руку й затяг до крамниці. Повів мене до задньої кімнати й там запропонував крісло. Налив у дві склянки чогось іще густішого, ніж смола, і знаком показав, щоб я випив свою склянку одним махом. Він подав мені приклад, перехиливши свою.

– Я погортав книжку Відаля, – сказав він.

– Головний шедевр сезону, – прокоментував я.

– А він знає, що її написав ти?

Я стенув плечима.

– А яка різниця?

Семпере подивився на мене тим самим поглядом, яким колись давно подивився на восьмирічного хлопчика, що прийшов до його книгарні весь у синцях і з вибитими зубами.

– Як ти почуваєшся, Давиде?

– Пречудово.

Семпере непомітно похитав головою й підвівся, щоб узяти щось на одній зі своїх полиць. Я побачив, що він узяв примірник моєї книжки. Він подав її мені разом із пером і всміхнувся.

– Надпиши її мені, будь ласка.

Коли я зробив дарчий напис, Семпере взяв книжку з моїх рук і поставив у почесну вітрину за прилавком, де він зберігав перші видання книжок, що не були призначені на продаж. То було особисте святилище Семпере.

– Немає потреби робити це, сеньйоре Семпере, – промурмотів я.

– Я роблю те, що мені хочеться робити, і тому, що маю таку нагоду. Ця книжка – шматок твого серця, Давиде. А тією своєю частиною, яка стосується мене, і мого також. Я поміщаю її між «Батьком Ґоріо» і «Сентиментальним вихованням».

– Це блюзнірство.

– Дурниці. Це одна з найкращих книжок із тих, які я продав за останні десять років, а я продав їх багато, – сказав старий Семпере.

Приязні слова Семпере майже не проникли крізь завісу того холодного й незворушного спокою, який почав опановувати мене. Я повернувся додому, ніби прогулюючись, дуже неквапно. А коли увійшов у будинок із вежею, то налив собі склянку води й коли став пити її в темряві, то зненацька зареготав.

Наступного ранку мені зробили два візити ввічливості. Першим з’явився Пеп, новий шофер Відаля. Він приніс послання від свого пана, який запрошував мене на обід у «Мезон доре». Це мав бути, безперечно, той самий святковий обід, який він обіцяв улаштувати для мене якийсь час тому. Пеп поводився якось скуто і, здавалося, хотів поїхати якомога швидше. Від його приязного, змовницького вигляду не залишилося й сліду. Він не захотів увійти в дім і чекав мене на сходовому майданчику. Він передав мені цидулку, яку написав Відаль, навіть не подивившись мені у вічі, і, як тільки я сказав йому, що прийду, поїхав, не попрощавшись.

Другий візит, через півгодини, привів до моїх дверей моїх видавців, які прийшли в супроводі кабальєро з похмурим обличчям і гострим поглядом, що відрекомендувався як їхній адвокат. Вигляд у цього грізного тріо був середній між трагічним і войовничим, тож не залишалося жодного сумніву щодо мети їхньої появи. Я запросив їх пройти на галерею, де вони посідали на софу зліва направо, у порядку зниження їхнього зросту.

– Може, чогось вип’єте? Келишок ціаністого калію?

Я не сподівався на посмішку, і я її не одержав… Після короткого вступу Баридо, який розповів про жахливі збитки, що їх зазнало його видавництво через провал роману «Кроки в небо», адвокат підбив короткі підсумки, заявивши мені прямим текстом, що якщо я не повернуся до роботи в шкурі Іґнатіуса Б. Самсона й не підготую рукопис «Міста проклятих» за півтора місяці, то видавництво позиватиме мене за порушення контракту, завдані збитки, шкоду й за щось там іще, за що саме, я вже не почув, бо на той час перестав слухати. Але не всі новини були поганими. Попри прикрість, якої завдала їм моя поведінка, Баридо та Есковільяс зберегли у своєму серці перли великодушності й готові про все забути й укласти зі мною новий союз на засадах дружби й взаємної вигоди.

– Якщо бажаєте, ми можемо відступити вам на вигідних умовах за сімдесят відсотків від продажної ціни всі примірники «Кроків у небо», які в нас не розійшлися, бо, як ми з’ясували, ця назва не має попиту й ми не зможемо включити її до наступного сеансу обслуговування, – сказав Есковільяс.

– Чому ви просто не повернете мені права на цю книжку? Адже ви не заплатили мені за неї жодного дуро й не збираєтеся продати жодного примірника.

– Ми не можемо зробити цього, друже мій, – пояснив Баридо. – Хоча видання вашої книжки й не дало нам ніякої матеріальної вигоди, воно вимагало від видавництва вкладення значних коштів, а контракт, який ви з нами підписали, укладений на двадцять років, тож він автоматично поновлюється в тих самих термінах щоразу, коли видавництво зажадає реалізувати своє законне право. Ви повинні розуміти: ми теж хочемо щось мати. Не все має дістатися авторові.

Коли він закінчив свою промову, я запропонував трьом кабальєро рушати до виходу власною охотою, інакше я допоможу їм зробити це копняками під зад – вибір за ними. Перш ніж я зачинив двері перед самісіньким їхнім носом, Есковільяс нагородив мене одним зі своїх лихих поглядів.

– Ми чекаємо відповіді через тиждень або вам кінець, – процідив він крізь зуби.

– Через тиждень ви й ваш йолоп компаньйон будете мертві, – спокійно відказав я, сам не розуміючи, навіщо промовив ці слова.

Решту ранку я провів, споглядаючи стіни, аж поки дзвони на церкві Санта-Марія-дель-Мар не нагадали мені, що наближається година моєї зустрічі з Педро Відалем.

Він чекав мене за найкращим столом у залі, граючись келихом білого вина, який тримав у руках, і слухаючи піаніста, що награвав своїми м’якими, наче оксамит, пальцями п’єсу Енріке Ґранадоса[18]. Побачивши мене, він підвівся й подав мені руку.

– Вітаю, – сказав йому я.

Відаль незворушно всміхнувся й зачекав, поки я сяду, потім сів сам. Ми дозволили собі хвилину мовчанки під звуки музики й під поглядами людей зі світського товариства, які вітали Відаля здалеку або підходили до столу, аби привітати його з успіхом, що був у центрі уваги всього міста.

– Давиде, ти навіть не можеш собі уявити, як мені прикро, що все так сталося, – почав він.

– Не переживайте, утішайтеся своїм успіхом, – сказав я.

– Думаєш, для мене це щось означає? Лестощі людей, які самі ні на що не спроможні? Моїм найбільшим бажанням було побачити твій тріумф.

– Пробачте, що розчарував вас знову, доне Педро.

Відаль зітхнув.

– Давиде, я не винен, що всі вони накинулися на тебе. Ти сам у всьому винен. Ти домагався цього всіма силами. Ти вже дорослий і повинен був знати, як робляться такі речі.

– Розкажіть мені.

Відаль клацнув язиком так, ніби моя наївність його ображала.

– Чого ти сподівався? Адже ти не один із них. І ніколи не будеш таким, як вони. Ти не захотів бути таким і думаєш, вони це тобі подарують? Ти замикаєшся у своєму похмурому домі й думаєш, що зможеш вижити, не приєднуючись до хору церковних хлопчиків і не вдягаючи їхньої уніформи. Але ти помиляєшся, Давиде. Ти помилявся завжди. Гра відбувається не так. Якщо ти хочеш грати сам-один, спакуй свої валізи й вирушай у таке місце, де зможеш бути господарем своєї долі, якщо воно існує. Але якщо залишишся тут, ти повинен приєднатися до якоїсь парафії, хоч би якою вона була. Усе так просто.

– Саме це ви й робите, доне Педро? Записуєтеся до парафії?

– Я не маю в цьому потреби, Давиде. Я той, хто дає їм їсти. Цього ти також ніколи не міг зрозуміти.

– Ви ще здивуєтеся, як швидко я вдосконалю свої знання. Але не турбуйтеся, бо ці рецензії не заслуговують на найменшу увагу. Добре це чи погано, а завтра ніхто вже про них не згадуватиме, ані про мої, ані про ваші.

– У чому ж твоя проблема тоді?

– Не будемо про це.

– Ідеться про тих двох сучих синів? Баридо й крадія трупів?

– Забудьте про все, доне Педро. Як ви вже мені пояснили, в усьому винен я. І ніхто більше.

Метрдотель наблизився із запитанням у погляді. Я не дивився в меню й не думав цього робити.

– Те, що звичайно, для двох, – сказав дон Педро.

Метрдотель відійшов із шанобливим поклоном. Відаль дивився на мене таким поглядом, ніби я був небезпечним звіром, замкненим у клітці.

– Крістіна не змогла прийти, – сказав він. – Я приніс книжку, щоб ти зробив для неї дарчий напис.

Він поклав на стіл примірник «Кроків у небо», загорнутий у червоний папір із товарним знаком книгарні «Семпере та син», і посунув його до мене. Я не зробив руху, щоб його взяти. Відаль зблід. Весь його запал і виправдувальний тон його мови відступили. «Час завдати удару шпагою», – подумав я.

– Скажіть мені нарешті те, що ви маєте сказати, доне Педро. Я вас не вкушу.

Відаль випив своє вино одним ковтком.

– Я маю сказати тобі дві речі. Вони тобі не сподобаються.

– Я вже починаю звикати.

– Одна з них стосується твого батька.

Я відчув, як гірка посмішка скривила мені губи, ніби я щойно проковтнув отруту.

– Я хотів сказати тобі про це давно, але подумав, що користі тобі з того не буде. Ти подумаєш, що я мовчав із боягузтва, але я готовий присягтися тобі чим завгодно…

– Переходьте до суті, – урвав його я.

Відаль зітхнув.

– У ту ніч, коли помер твій батько…

– …коли його вбили, – поправив я крижаним тоном.

– То була помилка. Смерть твого батька була помилкою.

Я дивився на нього, нічого не розуміючи.

– Ті люди полювали не на нього. Вони помилилися.

Я пригадав погляди тих трьох бандитів у туманній темряві, запах пороху й кров батька, яка просочувалася крізь мої пальці, зовсім чорна.

– Вони хотіли вбити мене, – сказав Відаль тонким голосом. – Давній компаньйон мого батька довідався, що його дружина і я…

Я заплющив очі й почув, як десь усередині в мене вибухає чорний сміх. Мого батька вбили пострілами з пістолетів за розпусні гріхи великого Педро Відаля.

– Скажи що-небудь, будь ласка, – попросив Відаль.

Я розплющив очі.

– А друга річ, про яку ви хотіли мені сказати?

Я ще ніколи не бачив Відаля наляканим. А тепер я виразно відчував його страх.

– Я попросив Крістіну вийти за мене заміж.

Тривала мовчанка.

– Вона дала згоду.

Відаль опустив погляд. Один з офіціантів підійшов із тацею. Він поставив страву на стіл і побажав нам доброго апетиту. Відаль не наважився подивитися на мене знову. Страва вистигала на тарелі. Через кілька хвилин я взяв примірник «Кроків у небо» і пішов.

Того вечора я вийшов із «Мезон доре» і зловив себе на тому, що йду бульваром Рамбла із примірником «Кроків у небо» в руці. Мірою того як я наближався до рогу, звідки відходила вулиця Кармен, руки мені все більше тремтіли. Я зупинився перед вітриною ювелірної крамниці Баґеса, удаючи, ніби роздивляюся золоті медальйони у формі фей та квітів, поцятковані рубінами. Бароковий розкішний фасад універмагу «Ель Індіо» був лише за кілька метрів звідти, і кожен міг би подумати, що йдеться про великий базар, де продаються всілякі дивовижі та небачені чудеса, а не про магазин тканин та одягу. Я наблизився туди дуже повільно й зайшов у вестибюль, звідки відчинялися двері до універмагу. Я знав, що вона не впізнає мене, що, можливо, я й сам її не впізнаю, але, навіть знаючи все це, затримався хвилин на п’ять, перш ніж увійти. Коли нарешті увійшов, серце в мене лунко калатало, а на долонях виступив піт.

Попід стінами тяглися полиці з рулонами тканин усіх різновидів, а на столах продавці, озброєні вимірювальними стрічками та спеціальними ножицями, що висіли в них за поясом, показували шляхетним дамам, що прийшли сюди в супроводі служниць та швачок, дорогі тканини з таким виглядом, ніби йшлося про якісь дорогоцінні матеріали.

– Я можу допомогти вам у чомусь, кабальєро?

Це був гладкий чоловік із тонким голосом у фланелевому костюмі, що, здавалося, міг вибухнути в будь-яку мить, усіявши всю крамницю летючими клаптями тканин. Він дивився на мене поблажливим поглядом та з усмішкою, чи то силуваною, чи ворожою.

– Ні, – процідив я крізь зуби.

І тоді я побачив її. Моя мати спускалася сходами з оберемком клаптів у руках. На ній була біла блузка, і я відразу її впізнав. Вона трохи поповніла, а її обличчя, що трохи розпливлося, мало той вираз, якого надають людині буденність та розчарування. Продавець, розгніваний, щось говорив мені далі, але я тепер майже не чув його голосу. Я бачив тільки, як вона наближається, повертає й зупиняється за прилавком майже переді мною. На якусь секунду вона поглянула на мене й, побачивши, що я на неї дивлюся, усміхнулася мені з якимсь дивним слухняним виразом, як усміхаються клієнтові або хазяїнові, і відразу стала робити свою роботу. У горлі мені утворився такий клубок, що я ледве зміг розтулити губи, щоб примусити замовкнути продавця, і мав докласти великих зусиль, щоб примусити себе обернутися й піти до виходу зі слізьми на очах. Вийшовши на вулицю, я перейшов на протилежний бік і зайшов до кав’ярні. Сів за стіл біля вікна, звідки міг бачити двері «Ель Індіо», і став чекати.

Минуло майже півтори години, поки я побачив, як той самий продавець, який хотів мене обслужити, вийшов і опустив ґрати на вході.

Незабаром світло в універмазі почало гаснути, і стали виходити продавці, що там працювали. Я підвівся й вийшов на вулицю. Хлопчина років десяти сидів у під’їзді сусіднього будинку й дивився на мене. Я покликав його помахом руки. Він підійшов, і я показав йому монету. Він усміхнувся від вуха до вуха, і я побачив, що йому бракує кількох зубів.

– Бачиш цей пакунок? Я хочу, щоб ти передав його сеньйорі, яка зараз вийде. Скажеш, що передав його для неї один сеньйор, але не показуй на мене. Ти все зрозумів?

Хлопець кивнув головою. Я віддав йому монету й книжку.

– А зараз почекаймо.

Нам не довелося чекати довго. Через три хвилини вона вийшла. Пішла в напрямку бульвару Рамбла.

– Онде та сеньйора. Бачиш її?

Моя мати зупинилася на мить перед портиком Віфлеємської церкви, і я зробив знак хлопцеві, щоб він побіг до неї. Я спостерігав за сценою здалеку, не чуючи їхніх слів. Хлопець подав їй пакунок, і вона подивилася на нього з подивом, не знаючи, брати його чи ні. Хлопець наполягав, і зрештою вона взяла пакунок і дивилася, як той побіг геть. Розгублена, вона оберталася на всі боки, шукаючи його поглядом. Зважила пакунок на руці, роздивляючись червоний папір, у який він був загорнений. Нарешті її розібрала цікавість, і вона розгорнула його.

Я побачив, як вона дістала книжку. Вона тримала її в обох руках, роздивляючись обкладинку, а потім перевернула її, щоб подивитися на неї з протилежного боку. Я відчув, як мені перехопило подих, хотів підійти до неї й щось сказати, але не зміг. Я залишався там, де був, за кілька метрів від моєї матері, спостерігаючи за нею з такого місця, де вона мене не бачила, аж поки вона рушила далі, у напрямку готелю «Колумб», з книжкою в руках. Перед палацом віце-королеви підійшла до кошика для використаних паперів і вкинула туди книжку. Потім я побачив, як вона пішла до бульвару Рамбла й зрештою зникла в натовпі, ніби ніколи її й не було.

19

Семпере-батько був сам-один у книгарні, він підклеював спинку до книжки «Фортуната і Хасінта»[19], яка розпадалася на клапті, коли підняв погляд і побачив мене по той бік дверей. Він подав мені знак, щоб я увійшов. Коли я переступив через поріг книгарні, книгар запропонував мені крісло.

– У тебе поганий вигляд, Давиде. Тобі треба піти до лікаря. Якщо боїшся, я можу супроводжувати тебе. Мене ескулапи також лякають, усі ці почвари в білих халатах і з гострими скальпелями в руках, але іноді доводиться їх терпіти.

– Це лише головний біль, сеньйоре Семпере. Він скоро минеться, ви ж знаєте.

Семпере налив мені склянку води «Віші».

– Випий-но. Це виліковує все, крім дурості, яка нині перетворилася на справжню пандемію.

Я без будь-якого бажання всміхнувся на жарт Семпере. Випив склянку мінеральної води й зітхнув. Відчув смак нудоти на губах і тиск та болюче пульсування десь за лівим оком. На мить мені здалося, що я зараз упаду, і я заплющив очі. Набрав повні груди повітря, благаючи Бога, щоб не дозволив мені відійти тут. Доля не могла мати таке спотворене почуття гумору й утнути зі мною такий поганий жарт: привести мене до книгарні Семпере, щоб у подяку за все добро, яке він мені зробив, я залишив йому свій холодний труп. Я відчув долоню, що лагідно торкалася мого лоба. Семпере. Розплющив очі й побачив книгаря та його сина, який з’явився нечутно й тепер дивився на мене з обличчям людини, яка проводить ніч біля мерця.

– Викликати лікаря? – запитав Семпере-молодший.

– Ні, мені ліпше, дякую. Набагато ліпше.

– Від такого поліпшення волосся стає дибки. Ти весь сірий.

– Ви дасте мені ще трохи води?

Семпере-син поквапився наповнити мені склянку.

– Пробачте мені за цей спектакль, – сказав я. – Запевняю вас, я його не готував.

– Не кажи дурниць.

– Я радив би вам з’їсти щось солодке, – сказав Семпере-син. – Можливо, ідеться про зниження цукру в крові…

– Збігай до пекарні на розі й принеси щось солодке, – погодився батько.

Через дві хвилини син книгаря повернувся з паперовою сумкою, у якій були всі найкращі продукти місцевої булочної. Він подав мені її, і я вибрав там бріош, який за інших обставин привабив би мене не більше, аніж зад хористки.

– Їж, – наказав Семпере.

Я слухняно з’їв бріош. Потроху мені ставало краще.

– Схоже, ви оживаєте, – зауважив син.

– Це хвороба, якої не вилікуєш булкою, купленою на розі…

У цю мить ми почули дзвінок у дверях. До книгарні увійшов покупець, і за знаком батька Семпере-син пішов обслужити його. Книгар залишився біля мене, стиснувши мій зап’ясток, щоб виміряти пульс.

– Сеньйоре Семпере, ви пам’ятаєте, як багато років тому сказали, що, коли мені треба буде врятувати книжку, врятувати її по-справжньому, щоб я прийшов до вас?

Семпере подивився на книжку, яку я дістав із кошика для використаного паперу, куди її вкинула моя мати, а тепер тримав у руках.

– Дай мені п’ять хвилин.

Почало смеркатися, коли ми пішли бульваром Рамбла разом із людьми, які вийшли прогулятися в цей гарячий і вологий вечір. Віяв легенький, майже непомітний вітерець, і всі вікна були широко розчинені, люди повиходили на балкони й дивилися, як ковзають силуети під небом, забарвленим у бурштиновий колір. Семпере йшов легкою ходою і не стишив її доти, доки ми не побачили огорнутий густими тінями портик на початку вулиці Арк-дель-Театре. Перш ніж увійти під портик, він подивився на мене дуже врочистим поглядом і сказав:

– Давиде, про те, що ти зараз побачиш, не можна розповідати нікому, навіть Відалю. Нікому.

Я ствердно кивнув головою, заінтригований серйозністю та таємничістю книгаря, і пішов слідом за Семпере вузькою вулицею, схожій на ущелину між темними, напівобваленими будівлями, що, здавалося, понахилялися, наче кам’яні верби, затуляючи небо, на тлі якого проступали обриси пласких дахів і терас. Незабаром ми підійшли до величезних дерев’яних дверей, що, здавалося, заступали вхід до старого собору, який іще років сто тому опустився на дно болота. Семпере зійшов на дві сходинки до дверей і взяв бронзовий молоток, зроблений у формі усміхненого чорта. Тричі вдарив по дверях і відступив назад до мене, чекаючи.

– Про те, що ти зараз побачиш, не можна розповідати…

– …нікому. Навіть Відалю. Нікому.

Семпере з дуже серйозним виразом кивнув. Ми чекали хвилини дві, поки почувся скрегіт, схожий на скрегіт ста водночас відсовуваних засувів. Двері прочинилися з глухим гуркотом, і в них з’явилося обличчя чоловіка середнього віку з ріденьким волоссям, із хижим виразом і проникливим поглядом.

– Нас було мало, але прийшов Семпере – для розмаїття, – сказав він. – Кого ти мені привів сьогодні? Ще одного інваліда літератури, який не хоче женитися, бо воліє жити зі своєю матір’ю?

Семпере пустив повз вуха це саркастичне привітання.

– Давиде, це Ісак Монфорт, сторож цього місця й чоловік, який заслуговує на глибоку симпатію. Стався з великою увагою до всього, що він тобі скаже. Ісаку, це Давид Мартін, мій добрий друг, письменник, людина, якій я довіряю.

Чоловік, названий Ісаком, подивився на мене згори вниз без особливого ентузіазму, потім обмінявся поглядом із Семпере.

– Письменник ніколи не заслуговує на довіру. До речі, ти добре пояснив йому правила?

– Лише сказав йому, що нікому не можна розповідати про те, що він тут побачить.

– Це найперше й найважливіше правило. Якщо він його не виконає, я сам скручу йому шию. Він просякнутий нашим духом?

– На всі сто відсотків.

– Тоді ходімо, – сказав Ісак, показуючи мені, щоб я увійшов.

– Я прощаюся тепер, Давиде, і залишаю тебе з Ісаком. Тут безпечно й надійно.

Я зрозумів, що Семпере мав на увазі книжку, а не мене. Він міцно мене обняв, а тоді зник у темряві. Я переступив поріг, і чоловік, названий Ісаком, потягнув за важіль на внутрішньому боці дверей, привівши в дію тисячу механізмів із рейок та блоків, що надійно замкнули двері. Ісак узяв на підлозі світильник і підняв його на рівень мого обличчя.

– У вас поганий вигляд, – сказав він.

– Нетравлення шлунка, – відповів я.

– Від чого?

– Від реальності.

– Ходіть за мною, – розпорядився він.

Ми пішли довгим коридором, на захованих у темряві стінах якого вгадувалися фрески та обриси мармурових сходів. Ми заглибилися в цей палацовий простір, і незабаром попереду замаячив вхід до того, що здавалося великою залою.

– Що ви принесли? – запитав Ісак.

– «Кроки в небо». Роман.

– Досить банальна назва. Не ви його автор?

– Боюся, що я.

Ісак зітхнув, непомітно похитавши головою.

– А що ви написали ще?

– «Місто проклятих», роман у двадцяти семи томах, крім усього іншого.

Ісак обернувся й усміхнувся поблажливо.

– Іґнатіус Б. Самсон?

– Який упокоївся в мирі, але весь до ваших послуг.

По цих моїх словах загадковий сторож зупинився й поставив ліхтар на щось подібне до балюстради, яка висіла під великим склепінням. Я підвів погляд і завмер від подиву. Колосальний лабіринт із місточків, переходів та полиць, заповнених сотнями тисяч книжок, здіймався переді мною, утворюючи велетенську бібліотеку в неможливій перспективі. Плетиво тунелів змережувало неозору структуру, що, здавалося, підіймалася спіраллю до великого кришталевого склепіння, під яким звисали завіси світла й темряви. Я побачив кілька силуетів, які ходили місточками й сходами або пильно досліджували коридори цього собору, утвореного з книжок та слів. Я не міг повірити своїм очам і звернув приголомшений погляд на Ісака Монфорта. Він усміхнувся, як старий лис, що втішається своїм улюбленим трюком.

– Іґнатіусе Б. Самсон, ласкаво просимо до Цвинтаря забутих книжок.

20

Я пішов за сторожем до центру великого нефа, який дав притулок цьому лабіринту. Підлога, по якій ступали наші ноги, була викладена великими плитами з надмогильними написами, хрестами та обличчями, що майже стерлися на камені. Сторож зупинився й наблизив газовий ліхтар до деяких деталей цієї моторошної головоломки, щоб я міг роздивитися їх краще.

– Це рештки давнього некрополя, – пояснив він. – Але це не означає, що ви неодмінно повинні померти тут.

Ми пішли далі й дісталися до місця, яке, схоже, правило за вхід до дивовижної споруди. Ісак швидко ознайомив із правилами, що їх я повинен був дотримуватися, раз у раз пронизуючи поглядом, який мені вдавалося пом’якшити своїм безвідмовним послухом.

– Правило перше: тому, хто вперше сюди приходить, дозволено вибрати одну книжку, яка припаде йому до душі, з усіх тих, що тут зберігаються. Правило друге: коли він бере книжку, він автоматично бере на себе зобов’язання оберігати її й робити все можливе для того, щоб вона не пропала й не загубилася. Ніколи протягом його життя. Є якісь запитання?

Я підняв погляд до неозорого лабіринту.

– Як можна вибрати одну книжку серед стількох?

Ісак стенув плечима.

– Чимало людей схильні думати, що це книжка їх обирає… доля, так би мовити. Те, що ви тут бачите, – це не одне століття втрачених і забутих книжок, книжок, приречених бути знищеними, щоб примусити їх замовкнути назавжди, книжок, що зберігають пам’ять і душу часів, про які ніхто вже не згадує. Ніхто з нас, навіть найстарші, достоту не знають ані коли було створено цю книгозбірню, ані хто її створив. Мабуть, вона така сама давня, як і наше місто, і росла разом із ним, у його затінку. Ми знаємо, що цю будівлю споруджено на руїнах палаців, церков, в’язниць і шпиталів, які колись могли стояти на цьому місці. Походження головної структури датується початком вісімнадцятого сторіччя, і відтоді вона не зазнала змін. У давніші часи Цвинтар забутих книжок було сховано в підземеллях середньовічного міста. Розповідають, що за часів інквізиції люди, наділені знанням і вільним розумом, складали заборонені книжки в саркофаги й ховали їх в осуаріях[20], які перебували під захистом міста, сподіваючись, що люди з наступних поколінь знайдуть їх і зможуть скористатися ними. У середині минулого сторіччя було відкрито великий тунель, який веде від внутрішньої частини лабіринту до підвалів давньої бібліотеки, сьогодні зачиненої, замкненої та захованої під руїнами давньої синагоги у кварталі Каль. Коли були зруйновані останні мури міста, відбувся зсув землі й тунель затопило водами підземного потоку, який уже багато століть протікає під тими місцями, де сьогодні маємо бульвар Рамбла. Сьогодні він недоступний, але можна припустити, що протягом тривалого часу саме той тунель був дорогою, яка вела до цієї книгозбірні. Більша частина структури, яку ви бачите перед собою, була збудована протягом дев’ятнадцятого сторіччя. Не більш як сто людей у всьому місті знають про її існування, і я сподіваюся, що Семпере не припустився помилки, включивши вас до їхнього числа…

Я енергійно закивав головою, але Ісак дивився на мене скептичним поглядом.

– Правило третє: ви можете заховати свою книжку, де захочете.

– А якщо я заблукаю?

– Додаткова умова до третього правила: постарайтеся не заблукати.

– А було так, що хтось заблукав?

Ісак глибоко зітхнув.

– Коли я почав працювати тут багато років тому, мені розповіли про Даріо Альберті де Цімермана. Думаю, Семпере вам про нього не розповів, звісно…

– Цімерман? Історик?

– Ні, дресирувальник тюленів. Скількох Даріо Альберті де Цімерманів ви знаєте? Одне слово, узимку 1889 року Цімерман увійшов у лабіринт і зник у ньому на цілий тиждень. Його знайшли в одному з тунелів, напівмертвого від страху. Він забарикадувався кількома рядами священних текстів, щоб не бути побаченим.

– Хто міг його побачити?

Ісак подивився на мене довгим поглядом.

– Чоловік у чорному. Звісно, Семпере вам про нього не розповідав?

– Звісно, ні.

Ісак стишив голос і заговорив тоном довірчої таємничості:

– Декотрі з членів нашого товариства впродовж років іноді бачили чоловіка в чорному в тунелях лабіринту. Кожен із таких людей описував його по-різному. Декотрі навіть запевняли, що розмовляли з ним. Одного разу поширилася чутка, ніби чоловік у чорному був духом проклятого автора, котрого зрадив один із членів товариства, забравши звідси одну з його книжок і не зберігши її. Книжка загинула назавжди, і покійний автор вічно блукає тут коридорами, прагнучи помститися; така собі розповідь у стилі Генрі Джеймса[21], які, ви ж знаєте, так подобаються людям.

– Не кажіть мені, що ви вірите в усе це.

– Звісно, ні. Я вірю в інше пояснення. Воно належить Цімерману.

– І в чому ж воно?..

– Воно в тому, що чоловік у чорному – володар цього місця, батько всього таємного й забороненого знання, науки й пам’яті, охоронець світла оповідачів та письменників від незапам’ятних часів… Це наш янгол-охоронець, янгол омани й ночі.

– Від ваших розповідей у мене волосся стає сторч.

– Кожен лабіринт має свого Мінотавра. – Ісак усміхнувся загадковою усмішкою й показав на вхід до лабіринту. – Усе належить вам.

Я піднявся на місточок, який вів до одного з входів, і повільно заглибився в довгий коридор із книг, що підіймався вгору по кривій. Дійшовши до кінця кривої лінії, тунель розходився в чотирьох напрямках і утворював невеличке коло, звідки підіймалися кручені сходи, що губилися у височині. Я піднявся сходами й вийшов на майданчик, звідки відходили три тунелі. Я обрав той, що, як мені здавалося, приводив у самий центр структури, і наважився заглибитись у нього. Ідучи, я доторкався до сотень книг, які стояли до мене корінцями. Я відчув, як у мене проникають пахощі, що тут витали, і світло, яке пробивалося крізь щілини, падало від скляних ліхтарів, що були вставлені в дерев’яні конструкції, і мерехтіло в дзеркалах та між тінями. Я йшов хвилин тридцять, не обираючи собі шляху, аж поки дійшов до такої собі закритої кімнати, у якій стояли стіл і стілець. Її стіни були викладені з книжок і здавалися непроникними, за винятком вузенької щілини, яка створювала враження, що звідти хтось витяг книжку. Я вирішив, що це й буде новим місцем для «Кроків у небо». Подивився на обкладинку востаннє й перечитав перший абзац, уявляючи собі ту мить, коли, якщо так захоче доля, багато років по тому, як я помру й буду забутий, хтось пройде тим самим шляхом, яким пройшов я, і прийде в цю саму залу, щоб знайти невідому книжку, куди я вклав усе, що міг запропонувати. Я поставив її туди з таким відчуттям, що це я залишаюся тут. Саме тоді я відчув чиюсь присутність у себе за спиною й обернувся, щоб побачити чоловіка в чорному, який дивився мені у вічі.

21

Спочатку я не впізнав свого власного погляду в дзеркалі, одному з багатьох, які утворювали смугу світла вздовж коридорів лабіринту. Я бачив у дзеркалі своє обличчя та свою шкіру, але очі належали незнайомцеві. Каламутні, темні, наповнені лукавством. Я відвів погляд і відчув, як мені до горла знову підступає нудота. Сів на стілець, що стояв біля стола, і набрав повні груди повітря. Подумав, що, либонь, і лікар Тріас розвеселився б на думку, що ракова пухлина в моєму мозку, чи як він там це називає, вирішила завдати мені удару милосердя саме в цьому місці й надати честь стати першим громадянином Цвинтаря забутих письменників. Похованим разом зі своєю останньою й нещасливою книжкою, яка й звела його в могилу. Хтось натрапить на мене тут через десять місяців або десять років, а може, і ніколи. Великий фінал, гідний «Міста проклятих».

Здається, у мене тоді вихопився гіркий сміх, який прочистив мені мозок і повернув уявлення про те, де я є й чого сюди прийшов. Я вже хотів підвестися зі стільця, коли побачив ту книжку. То був досить грубий том, темний і без видимої назви на корінці. Він лежав на стосику ще з чотирьох книжок на самому краю столу. Я взяв його в руки. Палітурки, схоже, були оправлені в шкіру або в якийсь її замінник, темний не так від фарби, як від дотиків. Слова назви, як мені здалося, чимось випалені на першій сторінці обкладинки, були стерті й розмиті, але на четвертій сторінці можна було прочитати ту саму назву без труднощів.

«Lux aeterna»[22]

D. M.

Я припустив, що ініціали, які збігалися з моїми, позначали ім’я автора, але ніде в книжці не знайшов цьому підтвердження. Швидко перегорнув кілька сторінок і побачив, що в тексті чергуються щонайменше п’ять різних мов. Кастильська, німецька, латина, французька й гебрейська. Навмання прочитав один з абзаців – текст нагадав мені молитву, хоч і досить далеку від традиційної літургії, – і подумав, що ця книга може бути требником або молитовником. Текст був позначений цифрами, а деякі рядки були підкреслені, можливо, щоб указати на окремі епізоди або тематичні розділи. Чим довше я роздивлявся цю книжку, тим більше схилявся до думки, що вона нагадує мені про Євангелії та катехізиси моїх шкільних днів.

Я міг би піти звідти, вибрати якусь іншу книжку із сотень тисяч і покинути те місце, щоб більше ніколи туди не повертатися. Я майже повірив у те, що зробив саме так, коли усвідомив, що повертаюся назад тунелями та коридорами лабіринту з книжкою в руці, так, ніби це була комаха-паразит, що присмокталася до моєї шкіри. На якусь мить у мене в голові майнула думка про те, що книжка хоче втекти звідси більше, ніж я, і в якийсь спосіб спрямовує мої кроки. Зробивши кілька кіл і пройшовши кілька разів повз той самий четвертий том повного зібрання творів Ле Фаню[23], я опинився, сам не знаю як, перед сходами, що спускалися по спіралі, і, спустившись ними, знайшов дорогу до виходу з лабіринту. Я думав, Ісак чекає мене біля дверей, але не було жодного знаку його присутності, хоч я був майже переконаний, що хтось спостерігає за мною з темряви. Велике склепіння Цвинтаря забутих книжок було занурене в глибоку тишу.

– Ісаку! – покликав я.

Відлуння від мого голосу загубилося в сутінках. Я марно чекав кілька секунд, а тоді рушив до виходу. Синя сутінь, що соталася крізь склепіння, поступово розсмоктувалася, аж поки темрява навколо мене стала непроглядною. Пройшовши ще кілька кроків, я помітив слабеньке світло в кінці галереї й переконався в тому, що сторож залишив ліхтар під самими дверима. Я обернувся востаннє, щоб подивитися в темряву галереї. Потім потяг за важіль, який приводив у рух механізм із рейок та блоків. Гальма, які блокували засув, розтискалися одне за одним, важіль посунувся, і двері прочинилися на кілька сантиметрів. Я трохи розширив отвір, щоб протиснутися назовні. Через кілька секунд двері знову заскреготіли й зачинилися, клацнувши з гучним відлунням.

22

Мірою того як я відходив від того місця, відчував, як його чари розвіюються й мене знову опановують нудота й біль. Я двічі впав долілиць: уперше на бульварі Рамбла і вдруге, коли намагався перейти через Віа-Лаєтана, де малий хлопець допоміг мені підвестися й урятуватися з-під коліс трамвая. З великими труднощами я доплентався до дверей свого дому. Будинок цілий день був зачинений, і спека, та сама волога й отруйна спека, яка з кожним днем усе більше душила місто, плавала всередині у вигляді запилюженого світла. Я піднявся до кабінету у вежі й розчинив навстіж вікна. Легкий, майже невідчутний легіт віяв під небом, яким повільно сунули чорні хмари, роблячи кола над Барселоною. Я поклав книжку на письмовий стіл і сказав собі, що ще матиму час, щоб роздивитися її детально. А може, і не матиму. Можливо, мій час уже закінчився. І тоді ніщо вже не має для мене ваги.

У ті хвилини я ледве міг триматися на ногах і мусив у темряві шукати дорогу до ліжка. Знайшов у шухляді навпомацки одну пляшечку з пігулками кодеїну й проковтнув відразу три чи чотири. Засунув пляшечку до кишені й став спускатися сходами, не будучи певен, що зможу доплентати до спальні. Коли дійшов до коридору, мені здалося, що смужка світла під дверима парадного входу замиготіла так, наче хтось був по той бік. Я повільно підійшов до входу, спираючись на стіни.

– Хто там? – запитав я.

Я не почув ані відповіді, ані якогось звуку. На секунду я завагався, але потім відчинив двері й вийшов на майданчик. Нахилився, щоб подивитися вниз, на сходи. Приступки опускалися по спіралі, зникаючи в темряві. Там не було нікого. Я обернувся до дверей і побачив, що маленький ліхтар, який освітлював майданчик, замиготів. Я знову зайшов у дім і замкнув двері на ключ, що часто забував зробити. Отоді я його й побачив. Це був запечатаний конверт кремового кольору. Хтось просунув його під дверима. Я опустився навколішки, щоб підняти його. Це був грубий папір, цупкий і пористий. Конверт був запечатаний сургучем, і на ньому було моє прізвище. На сургучевій печатці я побачив силует янгола з розгорнутими крилами.

Я відкрив конверт.

Вельмишановний сеньйоре Мартін!

Я приїхав на певний час до вашого міста, і для мене було б великою приємністю зустрітися з вами й, можливо, повернутися до розмови на тему моєї пропозиції. Я був би вам дуже вдячний, якби ви, якщо у вас немає іншої попередньої домовленості, завітали на вечерю наступної п’ятниці, 13 числа цього місяця, о 10-й годині вечора на невеличку віллу, яку я винайняв на час свого перебування в Барселоні. Цей будинок розташований на розі вулиць Олот і Сан-Хосе-де-ла-Монтанья, біля входу до парку Ґвель. Сподіваюся, ви зможете прийти, і чекаю вас із великим нетерпінням.

Ваш друг

Андреас Кореллі

Цидулка випала в мене з рук на підлогу, і я поповз до галереї, де ліг на диван, що стояв там, огорнутий сутінками. Залишалося ще сім днів до цієї зустрічі. Я внутрішньо посміхнувся. Я не вірив, що проживу ще сім днів. Заплющив очі й спробував заснути. Постійний свист у вухах тепер здавався мені пронизливішим, ніж будь-коли. Спалахи білого світла шпигали мене в мозок за кожним моїм подихом.

Ви не зможете ані думати, ані писати.

Я знову розплющив очі і втупив погляд у голубу темряву, яка окутала галерею. Поруч зі мною, на столі, досі лежав старий альбом із фотографіями, який залишила Крістіна. Я не мав мужності ані розгорнути його, ані навіть доторкнутися до нього. І все ж таки я простяг руку до альбому й розгорнув його. Перегорнув кілька сторінок, поки знайшов ту, яку шукав. Я видер її з альбому й став роздивлятися. Мала Крістіна йшла молом, який глибоко заходив у море, тримаючись за руку незнайомця. Я притиснув фотографію до грудей і піддався почуттю втоми. Поступово гіркота й гнів того дня, тих років пом’якшилися й мене огорнула гаряча темрява, наповнена голосами й руками, що чекали мене. Я хотів загубитися в ній, як ще нічого не хотів у своєму житті, але щось ніби вистрелило з мене, і гострий удар світла й болю виштовхнув мене з цього приємного сну, який обіцяв стати нескінченним.

«Ще ні, – прошепотів голос, – ще ні».

Я знав, що проминули дні, бо іноді прокидався, і мені здавалося, я бачу світло сонця, яке проникало крізь щілини у віконницях. Кілька разів мені вчувалося, як хтось гупає у двері, і чулися голоси, що промовляли моє ім’я, та незабаром вони замовкали. Через кілька годин або днів я підвівся, підніс руки до обличчя й відчув кров на своїх губах. Не знаю, чи я справді вийшов на вулицю, чи все те мені наснилося, але, сам не знаючи як, я раптом опинився на бульварі Борна й зрозумів, що йду до собору Санта-Марія-дель-Мар. Вулиці були безлюдні під жовтим, наче ртуть, місяцем. Я підняв погляд, і мені здалося, що я бачу, як чорна буря розгортає свої крила над містом. Спалах білого світла розколов небо, і зітканий із дощових крапель плащ упав на землю, наче рій зі скляних скалок. За мить до того як перша крапля доторкнулася до землі, час зупинився, і сотні тисяч дощових сліз зависли в повітрі, мов порошинки куряви. Я знав, що хтось іде в мене за спиною, і чув на своїй потилиці його подих, холодний і просякнутий смородом гнилої плоті та вогню. Відчув, як його пальці, довгі й загострені, доторкнулися до моєї шкіри, і в цю мить крізь завислий нерухомо в повітрі дощ з’явилася та дівчинка, яка жила лише на світлині, притиснутій до моїх грудей. Я взяв її за руку й потяг до себе, знову спрямувавши свої кроки до будинку з вежею, залишивши позад себе холодну потвору, яка повзла за моєю спиною. Коли я прийшов до тями, минуло сім днів.

Був ранок тринадцятого липня, п’ятниця.

23

Педро Відаль і Крістіна Саньєр одружилися в той день пополудні. Шлюбна церемонія відбулася о п’ятій годині в каплиці монастиря Педральбес, і на ній була присутня лише невеличка частина клану Відалів, бо її найвпливовіші члени, серед них і батько нареченого, не прийшли, у чому відчувалося щось зловісне. Якби були злі язики, то вони сказали б, що одруження улюбленого молодшого сина з дочкою шофера отці династії сприйняли так, ніби на них вилили цебро холодної води. Але злих язиків не було. Уклавши між собою таємний пакт мовчанки, хронікери вищого світу взялися в той день за інші справи, і жодна публікація не присвятила цій церемонії бодай одного рядка. Там не було нікого, хто міг би розповісти, як біля дверей церкви зібрався цілий гурт колишніх коханок дона Педро, що мовчки плакали, наче таке собі сестринство зів’ялих вдів, яким лишилося втратити свою останню надію. Там не було нікого, хто міг би розповісти, що Крістіна несла в руках букет білих троянд і була в сукні кольору слонової кістки, що зливався з кольором її шкіри й створював враження, ніби молода підійшла до вівтаря гола, не маючи на собі іншого вбрання, крім білої вуалі, яка затуляла їй обличчя, та інших прикрас, крім бурштинового неба, що завихрювалося хмарами над шпилем дзвіниці.

Там не було нікого, хто міг би розповісти, як вона вийшла з карети й на мить затрималася, щоб підняти погляд і подивитися в бік майдану перед порталом до церкви, аж поки її очі зупинилися на тому ледь живому чоловікові, у якого тремтіли руки, і вона прошепотіла так тихо, що ніхто не розчув слова, які їй судилося забрати із собою в могилу:

– Нехай вони будуть прокляті. Нехай будуть прокляті обидва.

Через дві години, сидячи в кріслі у своєму кабінеті, я відчинив футляр, що багато років тому потрапив до моїх рук і в якому зберігалося те єдине, що залишилося мені від батька. Дістав револьвер, загорнутий у шматок тканини, і відкинув барабан. Поклав у нього шість куль і знову закрив. Притулив дуло собі до скроні, звів бойок і заплющив очі. У цю мить відчув, як могутній порив вітру несподівано налетів на вежу й вікна кабінету розчахнулися навстіж, ударившись із розгону об стіну. Холодний бриз освіжив мені шкіру, принісши із собою втрачений подих великих сподівань.

24

Таксі повільно їхало в напрямку околиць кварталу Ґрасіа, де розкинувся безлюдний і похмурий парк Ґвель. Пагорб був утиканий будинками, які бачили і свої кращі дні, вони стриміли між деревами, що ходили хвилями під вітром, наче чорна вода. Високо вгорі на схилі пагорба я побачив великі ворота парку. Три роки тому, коли помер Ґауді, спадкоємці графа Ґвеля за одну песету продали муніципальній раді цю безлюдну частину міста, яка ніколи не мала жодного мешканця, крім свого архітектора. Забутий і занедбаний сад із колонами й вежами навіював думку про проклятий рай. Я сказав водієві, щоб він зупинився перед ґратчастою брамою, і заплатив йому.

– А ви певні, сеньйоре, що вам треба виходити тут? – запитав водій із великим сумнівом у голосі. – Якщо хочете, я можу зачекати кілька хвилин…

– У цьому нема потреби.

Гуркіт двигуна затих, коли таксі з’їхало з пагорба, і я залишився наодинці з відлунням вітру, який гудів між деревами. Опале листя вилітало крізь браму парку й закручувалося вихором у мене під ногами. Я підійшов до ґратчастих воріт, які були замкнені й обплутані іржавими ланцюгами, і заглянув досередини. Світло місяця окреслювало контури дракона над сходами. Якась темна проява дуже повільно спускалася по приступках, дивлячись на мене очима, які блищали, наче перли під водою. То був чорний пес. Собака зупинився внизу сходів, і лише тоді я помітив, що він не сам. Ще двоє звірів мовчки спостерігали за мною. Один із них обережно наблизився до мене в тіні, яку відкидала будка сторожа, що стояла збоку від воріт. Другий, найбільший із трьох, вистрибнув на мур і дивився на мене, стоячи на карнизі, з відстані кількох метрів. Пара від його дихання струменіла між ощиреними іклами. Він відступав назад дуже повільно, не відводячи погляду й не повертаючись до мене спиною. Крок за кроком він відступив до тротуару, який був із протилежного боку воріт. Другий собака став передніми лапами на мур і стежив за всіма моїми рухами. Я озирнувся довкола, шукаючи якусь палицю або камінь, щоб використати їх для самозахисту, якщо собакам заманеться кинутися на мене, але ніде нічого не побачив, крім опалого листя. Я знав, що, якби відвів погляд і кинувся навтіки, собаки погналися б за мною й що я не встиг би пробігти й двадцять метрів, як вони мене наздогнали б і роздерли на шматки. Найбільший пес ступив кілька кроків муром, і я був певен, що він готується до стрибка. Третій собака, якого я побачив першим і який, певно, виконував роль вартового, теж почав дертися на мур у його найнижчому місці, маючи намір приєднатися до двох інших. «Оце так вляпався», – подумав я.

У цю мить пучок світла спалахнув й осяяв три вовчі морди; звірі вмить зупинилися. Я озирнувся через плече й побачив пагорок, що височів за півсотні метрів від брами парку. Там освітилися вікна будинку, єдиного, що стояв на пагорку. Один із псів глухо загарчав і відступив углиб парку. Інші подалися за ним.

Не ставши довго думати, я пішов у напрямку того будинку. Як і писав Кореллі у своєму запрошенні, він стояв на розі вулиць Олот та Сан-Хосе-де-ла-Монтанья. То була досить гарна будівля з гострими кутами у формі вежі, увінчана мансардами, яка, наче вартовий, споглядала на місто та примарний парк біля її підніжжя.

Будинок стояв просто над обривом, і круті сходи вели до його дверей. Пучки золотавого світла променилися з його вікон. Я йшов угору кам’яними сходами й усе виразніше бачив силует людини над балюстрадою третього поверху, нерухомий, наче силует павука, що завмер на своїй павутині. Я досяг останньої сходинки й зупинився, щоб перевести дух. Парадні двері були прочинені, і смужка світла простяглася до моїх ніг. Я наблизився дуже повільно й затримався у дверях. Пахощі зів’ялих квітів линули зсередини будинку. Я штовхнув двері суглобами пальців і ступив на кілька сантиметрів уперед. Переді мною були передпокій і довгий коридор, який вів углиб дому. Я чув якийсь сухий і повторюваний звук, так, ніби вітер розгойдував віконницю й стукав нею об стіну, цей звук долинав із якогось місця в будинку й нагадував удари людського серця. Я ступив кілька кроків у передпокій і побачив ліворуч від себе сходи, які вели у вежу. Мені вчулися легкі кроки, схожі на кроки дитини, що підіймалася на останній поверх.

– Доброго вечора! – гукнув я.

Перш ніж відлуння мого голосу загубилося в глибині коридору, повторюваний звук, який лунав десь у будинку, припинився. Глуха тиша запанувала навколо мене, і потік холодного повітря обвіяв моє обличчя.

– Сеньйоре Кореллі? Це Мартін. Давид Мартін…

Не діставши відповіді, я наважився заглибитися в коридор, який вів усередину будинку. Стіни були обвішані портретами та фотографіями в рамках різного розміру. Пози та одяг зображених на фотографіях людей підказали мені, що принаймні більшість із них були у віці від двадцяти до тридцяти років. Під кожною рамкою містилася невеличка планочка, на якій було написано ім’я сфотографованого та рік, коли зробили фотографію. Я став розглядати ті обличчя, що дивилися на мене з іншого часу. Діти й старі люди, дами й кавалери. Усіх об’єднувала тінь смутку в погляді, якийсь мовчазний заклик. Усі дивилися в камеру з палким бажанням, від якого холонула кров.

– Ви цікавитеся фотографією, друже Мартін? – запитав голос поруч зі мною.

Я мало не підстрибнув від несподіванки. Андреас Кореллі дивився на фотографії, стоячи біля мене, з усмішкою, позначеною виразом смутку. Я не бачив і не чув, як він наблизився, а коли він усміхнувся, у мене мороз пішов поза шкірою.

– Я думав, ви не прийдете.

– Я також.

– Тоді дозвольте запросити вас на келих вина, за яким ми відсвяткуємо наші помилки.

Я пішов за ним до великої зали з широкими вікнами, що виходили на той бік, де було місто. Кореллі запросив мене сісти в крісло й наповнив два келихи з пляшки, яка стояла на столі. Подав мені келих і сів у крісло навпроти мене.

Я пригубив вино. Воно було чудове. Я випив його майже одним ковтком і відчув, як тепло, що влилося мені в горло, розслабило мої нерви. Кореллі понюхав свій келих і подивився на мене зі спокійною й приязною усмішкою.

– Ви мали рацію, – сказав я.

– Я майже завжди маю рацію, – відповів Кореллі. – Це звичка, яка, проте, рідко дарує мені якесь задоволення. Іноді я думаю: ніщо не дарувало б мені такої радості, як знати напевне, що я помилився.

– Цього неважко досягти. Запитайте мою думку. Я помиляюся завжди.

– Ні, я так не думаю. Мені здається, ви бачите речі так само чітко, як і я, і це теж не дарує вам ніякого задоволення.

Я слухав його, і мені спало на думку, що в цю мить я міг би відчути якесь задоволення лише в тому випадку, якби підпалив цілий світ і згорів разом із ним. Кореллі, ніби прочитавши мої думки, усміхнувся, показавши зуби, і ствердно кивнув головою.

– Я можу допомогти вам, друже мій.

Я сам собі здивувався, коли зловив себе на тому, що уникаю його погляду, і зосередив усю свою увагу на маленькій брошці зі срібним янголом на лацкані його піджака.

– Гарна брошка, – сказав я, показуючи на неї.

– Фамільна реліквія, – відповів Кореллі.

Мені здалося, що для цього вечора ми наговорили вже досить люб’язностей та банальностей.

– Сеньйоре Кореллі, чому я тут?

Очі Кореллі зблиснули кольором того вина, яке він повільно помішував у своєму келиху.

– Усе дуже просто. Ви тут, бо нарешті зрозуміли, що тут ваше місце. Ви тут, бо рік тому я зробив вам пропозицію. Пропозицію, яку в ту хвилину ви не були готові прийняти, але не забули про неї. А я тут, бо думаю, що саме ви та особа, яку я шукаю, тому вирішив ліпше зачекати рік, аніж втілювати свій задум у життя без вас.

– Ви зробили пропозицію, яку так і не уточнили.

– До речі, єдине, що я зробив, це виклав її деталі.

– Сто тисяч франків за те, що я протягом року працюватиму на вас і напишу для вас книжку.

– Достоту так. Багато людей погодилися б на тому, що це головне. Але не ви.

– Ви сказали, що коли я довідаюся, яку книжку повинен для вас написати, то напишу її, навіть якщо ви мені не заплатите.

Кореллі ствердно кивнув головою.

– А ви маєте добру пам’ять.

– Я маю чудову пам’ять, сеньйоре Кореллі, настільки чудову, що не пам’ятаю, аби я десь бачив, читав або чув про якусь видану вами книжку.

– Ви сумніваєтеся в моїй платоспроможності?

Я заперечливо похитав головою, намагаючись приховати бажання й жадібність, які почали терзати мене зсередини. Чим більшу я виявляв незацікавленість, тим більше спокушали мене обіцянки видавця.

– Мене просто цікавлять ваші мотиви, – уточнив я.

– Так і має бути.

– У будь-якому випадку я повинен вам нагадати, що маю винятковий контракт із фірмою Баридо та Есковільяса, чинний іще протягом п’яти років. Нещодавно ці двоє прийшли до мене з вельми показовим візитом у товаристві вельми рішучого адвоката. Але думаю, нічого вони від мене не матимуть, бо п’ять років – це великий період часу, а якщо мені чогось тепер і бракує, то саме часу.

– Не турбуйтеся про адвокатів. Мої адвокати набагато рішучіші, аніж адвокати тих двох покидьків, і вони ніколи не програю`ть свої справи. Залиште юридичні деталі та судовий процес на мене.

З того, як він посміхнувся, промовляючи ці слова, я подумав, що мені ліпше ніколи не зустрічатися з юридичними консультантами видавництва «Едисьйон де ла Люм’єр».

– Гаразд, хай буде. А тепер, думаю, час перейти до інших деталей вашої пропозиції, до найістотніших.

– Мені нелегко сформулювати свою пропозицію у звичайних термінах, тому я волію відразу перейти до суті.

– Будь ласка.

Кореллі нахилився вперед і вп’явся в мене поглядом.

– Мартін, я хочу, щоб ви створили для мене релігію.

Спочатку мені здалося, що я не зовсім добре його розчув.

– Що ви сказали?

Кореллі не відвів від мене погляду своїх бездонних очей.

– Я сказав, що хочу, аби ви створили для мене релігію.

Я не міг далі стримувати в собі сміх.

– Ви зовсім збожеволіли. То це і є ваша пропозиція? То це і є та книжка, яку ви хочете щоб я написав для вас? – Кореллі незворушно кивнув головою. – То ви обрали не того письменника. Я нічого не знаю про релігію.

– Нехай вас це не турбує. Зате я знаю. І я шукаю не теолога. Я шукаю оповідача. Ви знаєте, що таке релігія, друже Мартін?

– З великими труднощами можу пригадати хіба тільки «Отче наш».

– Чудова й добре скомпонована молитва. Якщо відкинути поезію, то релігія – це моральний кодекс, який виражає себе через легенди, міфи або які завгодно літературні артефакти з метою заснувати систему вірувань, цінностей і норм, за допомогою яких можна керувати культурою або суспільством.

– Амінь, – відповів я.

– Як і в літературі чи в будь-якому акті комунікації, ефективною є форма, а не зміст, – провадив Кореллі.

– Ви хочете сказати мені, що доктрина – це оповідь.

– Усе є оповіддю, Мартін. Те, у що ми віримо, те, що ми знаємо, те, що ми пригадуємо, і навіть те, про що ми мріємо. Усе це оповідь, розповідь, послідовність подій або персонажів, які передають емоційний зміст. Акт віри – це акт прийняття історії, яку нам розповідають. Ми сприймаємо як щось справжнє тільки те, про що можна розповісти. Не кажіть мені, що ви не розумієте мою думку.

– Не скажу.

– Невже для вас не спокусливо створити історію, яка надихатиме людей жити й помирати, надихатиме їх убивати і йти на смерть, віддавати себе в жертву й прирікати на вічні муки, віддавати свою душу? Чи можна уявити собі більший виклик для вашої професії, аніж створити історію, таку могутню, що переступить через художню вигадку й перетвориться на одкровення реальності?

Ми дивилися один на одного протягом кількох секунд.

– Думаю, ви вже знаєте, якою буде моя відповідь.

Кореллі усміхнувся.

– Звісно, знаю. Хто досі не знає, то це, думаю, ви.

– Дякую за товариство, сеньйоре Кореллі. А також за вино й цікаву бесіду. І надзвичайно заманливу пропозицію. Раджу вам пильніше придивлятися до тих, із ким ви ділитеся своїми думками. Бажаю вам зустріти свою людину, і щоб її памфлет цілком вас задовольнив.

Я звівся на ноги й наготувався йти.

– Вас десь чекають, сеньйоре Мартін?

Я йому нічого не відповів, але затримався.

– Хіба людина не переживає, коли знає, що могла б багато чого зробити, щоб потім жити в здоров’ї та достатку, не маючи жодних зобов’язань? – сказав Кореллі за моєю спиною. – Хіба ви не відчуваєте гніву, коли таку можливість виривають у вас із рук?

Я повільно обернувся.

– Що таке рік роботи супроти можливості зробити реальним усе, що вам хочеться? Що таке рік напруженої праці супроти можливості довгого життя без жодних проблем?

«Це й справді ніщо, – сказав я сам собі. – Для мене ніщо».

– У цьому суть вашої обіцянки?

– Призначте ціну самі. Ви хочете підпалити світ і згоріти разом із ним? Зробімо це разом. Але ціну призначаєте ви. Я готовий дати вам те, чого ви найбільше бажаєте.

– Я не знаю, чого я бажаю найбільше.

– Я певен, що знаєте.

Видавець усміхнувся й підморгнув мені. Він підвівся й підійшов до комода, на якому стояла лампа. Висунув першу шухляду й дістав звідти конверт із пергаменту. Подав мені, але я не взяв його. Тоді він поклав його на стіл, що стояв між нами, і знову сів, не сказавши й слова. Конверт був відкритий, і з нього визирали пачки стофранкових банкнот. Цілий статок.

– Ви зберігаєте всі ці гроші в шухляді й залишаєте двері незамкненими? – запитав я.

– Можете порахувати їх. Якщо вам здасться мало, назвіть свою цифру. Я вже вам сказав, що не збираюся торгуватися з вами.

Я подивився на це багатство тривалим поглядом і зрештою похитав головою. Принаймні я його бачив. Воно було реальним. Пропозиція та гординя, що опанувала мене в ці хвилини безнадії та розпачу, були реальними.

– Я не можу взяти їх, – сказав я.

– Ви думаєте, це брудні гроші?

– Усі гроші брудні. Якби вони були чисті, ніхто б їх ніколи не брав. Проблема не в цьому.

– А в чому?

– Я не можу взяти їх, бо не можу прийняти вашу пропозицію. Я не міг би її прийняти, навіть якби хотів.

Кореллі зважив мої слова.

– Ви мені дозволите запитати чому?

– Бо я помираю, сеньйоре Кореллі. Бо мені залишається кілька тижнів життя, а може, днів. Тому щось пропонувати мені немає сенсу.

Кореллі опустив погляд і поринув у тривалу мовчанку. Я слухав, як вітер шарпає вікна й свистить над будинком.

– Не кажіть мені, що ви про це не знали, – докинув я.

– Я здогадувався.

Кореллі залишився сидіти, не дивлячись на мене.

– Є багато інших письменників, які можуть написати для вас цю книжку, сеньйоре Кореллі. Дякую за вашу пропозицію. Вона перевершила всі мої сподівання. На добраніч.

Я рушив до виходу.

– Я міг би допомогти вам подолати хворобу, – сказав він.

Я зупинився на півдорозі й обернувся. Кореллі був лише за дві п’яді від мене й пильно на мене дивився. Зараз він здався мені вищим, аніж тоді, коли я вперше побачив його в коридорі, а його очі були більшими й дуже темними. Я бачив, як моє віддзеркалення в його зіницях зменшувалося, мірою того як вони збільшувалися.

– Вас тривожить мій вигляд, друже Мартін?

Я проковтнув слину й зізнався:

– Так.

– Будь ласка, поверніться до зали й сядьте. Дайте мені можливість пояснити вам більше. Що ви зрештою втрачаєте?

– Нічого, – погодився я.

Він обережно взяв мене за лікоть. Пальці в нього були довгі й бліді.

– Вам немає чого боятися мене, Мартін. Я ваш друг.

Його доторк був мені приємний. Я дозволив повести себе в залу й слухняно сів, наче малий хлопчик, який чекає, що скаже йому дорослий чоловік. Кореллі став навколішки біля крісла й подивився мені у вічі. Він узяв мою руку й сильно стиснув її.

– Хочете жити?

Я хотів відповісти йому, але не знайшов слів. Я відчув, що в горлі мені утворився клубок, а очі наповнилися слізьми. Доти я не розумів, як мені хочеться й далі дихати, і далі щоранку розплющувати очі й мати змогу вийти на вулицю, щоб ступати по каменях, бачити небо, а надто щоб зберегти пам’ять.

Я кивнув головою.

– Я допоможу вам, друже Мартін. Я тільки прошу, щоб ви повірили в мене. Прийняли мою пропозицію. Дозвольте допомогти вам. Дозвольте, щоб я дав вам те, чого ви найбільше хочете. Така моя обіцянка.

Я знову кивнув головою.

– Гаразд.

Кореллі усміхнувся й нахилився наді мною, щоб поцілувати мене в щоку. Губи в нього були холодні, як лід.

– Ви і я, друже мій, удвох зробимо великі справи. Ви побачите, – прошепотів він.

Він дав мені хусточку, щоб я втер сльози. Я зробив це, не відчувши німого сорому за те, що плачу перед незнайомим чоловіком, чого я ніколи не робив, відколи помер мій батько.

– Ви виснажені, Мартін. Залишайтеся на ніч тут. У цьому домі вистачає кімнат. Запевняю вас, що вранці ви почуватиметеся краще й бачитиме речі з більшою ясністю.

Я стенув плечима, хоч і розумів, що Кореллі має слушність. Я ледве тримався на ногах, і мені нічого так не хотілося, як заснути глибоким сном. Не відчував я в собі й сили на те, щоб підвестися з цього крісла, найзручнішого та найгостиннішого з усіх крісел, які будь-коли існували у світі.

– Якщо ви не проти, я залишуся тут.

– Звичайно, я не проти. Я залишу вас тут відпочити. Дуже скоро ви почуватиметеся ліпше. Даю вам слово.

Кореллі підійшов до комода й погасив газову лампу. Зала поринула в синю сутінь. Повіки мені впали, і відчуття сп’яніння затопило голову, проте я ще спромігся побачити силует Кореллі, який перетнув залу й зник у темряві. Я заплющив очі й слухав шелестіння вітру за шибками.

25

Мені наснилося, що будинок повільно поринає під воду. Спершу крихітні сльози чорної води почали просочуватися зі щілин між плитами, зі стін, з прикрашеної барельєфами стелі, з лампових куль, із замкових шпарин. То була холодна рідина, яка розповзалася повільно й важко, наче краплі ртуті, і повільно утворювала плащ, який затуляв підлогу й огортав стіни. Я відчув, що вода накрила мені ноги й швидко підіймалася. Я залишався в кріслі, бачачи, як рівень води піднявся вище від мого горла і як буквально за кілька секунд досяг даху. Я відчув, що плаваю, і бачив, як бліде світло коливається хвилями за шибками вікон. Я бачив людські постаті, підвішені в цій наповненій водою темряві. Вони пливли, підхоплені потоком, і простягали до мене руки, але я не міг допомогти їм, і вода відносила їх кудись далі. Сто тисяч франків Кореллі плавали навколо мене, коливаючись, мов паперові риби. Я перетнув залу й наблизився до зачинених дверей у протилежному її кінці. Смужка світла пробивалася крізь замкову шпарину. Я відчинив двері й побачив за ними сходи, що вели на саме дно будинку. Спустився ними.

У кінці сходів перед очима поставала овальна зала, у центрі якої виднілися постаті, що утворювали коло. Помітивши мою присутність, люди обернулися, і я побачив, що вони вдягнені в біле, їхні обличчя сховані за масками, а їхні руки – у рукавичках. Сліпуче біле світло горіло над чимось, що здалося мені операційним столом. Чоловік, чиє обличчя не мало ані рис, ані очей, щось перекладав на таці з хірургічними інструментами. Одна з постатей простягла до мене руку, запрошуючи, щоб я наблизився. Я підійшов і відчув, що вони взяли мене за голову й за тулуб і поклали на стіл. Світло засліплювало, але я зміг роздивитися, що всі постаті були однаковими й усі мали обличчя лікаря Тріаса. Я мовчки засміявся. Один із лікарів тримав у руках шприц і зробив мені укол у шию. Я не відчув уколу, лише приємне отупіння та тепло розійшлися моїм тілом. Двоє лікарів поклали мою голову на механізм фіксації й за допомогою гвинтів придавили її планкою, що була підбита знизу ватою. Я також відчув, що мої руки та ноги прив’язали до стола ременями. Я не намагався чинити опір. Коли моє тіло було знерухомлене від ніг до голови, один із лікарів передав скальпель іншому з близнюків, і той нахилився наді мною. Я відчув, що хтось узяв мене за руку й тримає її. То був хлопчик, що дивився на мене з ніжністю й мав те саме обличчя, яке мав я в той день, коли вбили мого батька.

Я побачив, як лезо скальпеля опускається в підводних сутінках, і відчув, як метал зробив надріз на моєму лобі. Болю не було. Я відчув, як щось виливається з надрізу, і побачив, як чорна хмара повільно кровоточила з рани й розсмоктувалася у воді. Кров підіймалася спіралями до світильників, наче дим, і скручувалася мінливими формами. Я подивився на хлопчика, який усміхався й тримав мене за руку, міцно її стискаючи. І тоді я це помітив. Щось рухалося всередині мене. Лише мить тому воно, наче обценьками, стискало мені мозок. Я відчув, як щось виходить із мене, як ото коли витягують колючку, що проникла в тіло до самої кістки. Мене охопила паніка, і я хотів підвестися, проте був знерухомлений. Хлопчик дивився на мене невідривним поглядом і кивав головою. Я подумав, що зараз знепритомнію або прокинуся, і тоді я його побачив. Я побачив його віддзеркаленим у світильниках, які сяяли над операційним столом. Два чорні мацаки вистромилися з рани й поповзли по моїй шкірі. То був чорний павук розмірами з кулак. Він побіг моїм обличчям, але, перш ніж устиг стрибнути зі стола, один із хірургів настромив його на скальпель. Він підняв його до світла, щоб ліпше роздивитися. Павук ворушив лапами й стікав кров’ю навпроти світла. Біла пляма накривала його панцир, схожа на силует із розпростертими крилами. Янгол. Через мить лапи павука завмерли, а його тіло зісковзнуло зі скальпеля. Воно плавало у воді й, коли хлопчик підняв руку, щоб доторкнутися до нього, розсипалося на порох. Лікарі відв’язали мені руки та ноги й послабили механізм, який затискав мою голову. З допомогою лікарів я сів на операційному столі й підніс руку до лоба. Рана вже затяглася. Коли я озирнувся навколо себе, то був сам-один.

Світильники над хірургічним столом погасли, і зала поринула в темряву. Я повернувся до сходів і піднявся приступками, що знову привели мене до зали. Сяйво світанку розсіювалося у воді й освітлювало тисячі підвішених у ній частинок. Я почувався стомленим. Стомленим більше, аніж будь-коли у своєму житті. Я доповз до крісла й упав у нього. Моє тіло повільно вмостилося в ньому, і коли я нарешті розслабився, то побачив маленькі бульбашки, що підіймалися до стелі. Угорі утворилася невеличка повітряна порожнина, і я зрозумів, що рівень води став опускатися. Вода, густа й блискуча, як желатин, булькаючи, витікала крізь щілини у вікнах так, ніби будинок був підводним човном, що виринав із глибин. Я скулився в кріслі, віддавшись відчуттю невагомості й миру, у якому хотів би перебувати вічно. Заплющив очі й слухав, як плюскотить навколо мене вода. Потім розплющив їх і побачив, як згори повільно падають краплі дощу, наче сльози, що могли затримуватися в польоті. Я був стомлений, дуже стомлений і хотів лише заснути глибоким сном.

Я розплющив очі в ясне сяйво гарячого полудня. Світло сипалося з вікон, наче порох. Насамперед я побачив, що сто тисяч франків досі лежали на столі. Я підвівся й підійшов до вікна. Відсунув штори, і сліпуче світло затопило залу. Барселона лежала за вікнами, наче гарячий міраж. Саме тоді я помітив, що гудіння у вухах, яке звуки дня трохи притишували, зникло повністю. Я дослухався до тиші, інтенсивної, чистої, наче кришталева вода, якої раніше ніколи, як мені здавалося, не чув. Я почув власний сміх. Я доторкнувся руками до голови й помацав шкіру. Не відчув ніякого тиску. Моє бачення було чистим, і я мав таке враження, ніби мої п’ять чуттів щойно прокинулися. Я відчував пахощі старого дерева, що струменіли від даху й колон, виготовлених руками давніх ремісників. Хотів подивитися в дзеркало, але жодного дзеркала в залі не було. Я вийшов і став шукати ванну кімнату або якесь інше приміщення, де знайшов би дзеркало й, подивившись у нього, міг би переконатися, що я прокинувся не в тілі незнайомої людини, що шкіра, яку я обмацував пальцями, і кістки, які відчував під нею, були моїми власними. Усі двері в домі були зачинені й замкнені. Я обійшов весь поверх, але не зміг відчинити жодних. Повернувся до зали й переконався, що на тому місці, де я бачив уві сні двері, які вели до підземелля, висіла картина із зображенням янгола, що сидів, скулений, на скелі, яка височіла над нескінченним озером. Я підійшов до сходів, які вели на вищі поверхи, але, піднявшись до першого майданчика, зупинився. Нагорі світло зникало, і важка й непроникна темрява панувала там.

– Сеньйоре Кореллі! – погукав я.

Мій голос зник, ніби не натрапив на жодну тверду перепону, не залишивши по собі найменшого відлуння. Я повернувся до зали й подивився на гроші, які лежали на столі. Сто тисяч франків. Я взяв конверт і зважив його на руці. Папір можна було погладити. Я поклав конверт до кишені й вийшов у коридор, що вів до виходу. Десятки облич пильно дивилися на мене з фотографій і портретів, і в їхніх поглядах була обіцянка. Я визнав за ліпше не зустрічатися з цими поглядами й попрямував до виходу, але на виході помітив, що серед тих рамок, які висіли на стіні, була одна порожня, без фотографії й без напису. Я відчув солодкий пергаментний запах і зрозумів, що він поширюється від моїх пальців. То був запах грошей. Я відчинив парадні двері й вийшов на світло дня. Двері важко зачинилися за моєю спиною. Я обернувся й подивився на будинок, темний і мовчазний, чужий осяйному світлу цього дня, над яким висіли голубе небо й сліпуче сонце. Я подивився на свій годинник і побачив, що вже перша пополудні. Я проспав без перерви понад дванадцять годин у старому кріслі, а проте ніколи ще у своєму житті не почувався краще, аніж тепер. Я почав спускатися з пагорба, повертаючись до міста з усмішкою на обличчі та з певністю, що вперше за багато часу, а можливо, уперше в моєму житті світ мені всміхався.

Дія друга

Lux аeterna

1

Я відсвяткував своє повернення до світу живих, відслуживши святкову службу в одному з найвпливовіших храмів міста – центральній конторі Іспанського колоніального банку на вулиці Фонтанелья. Побачивши сто тисяч франків, директор, фінансові інспектори й усе військо касирів та бухгалтерів прийшли в екстаз і піднесли мене на вівтар, призначений для тих клієнтів, до яких ставляться з відданістю й любов’ю, близькими до обожнювання. Виконавши всі необхідні формальності в банку, я вирішив побачитися зі ще одним конем апокаліпсису й підійшов до кіоска на майдані Уркінаона, де торгували пресою. Розгорнув примірник «Голосу індустрії» посередині й знайшов розділ подій, за який колись відповідав. Я відчув у заголовках досвідчену руку дона Басиліо й упізнав майже всі підписи, так, ніби розлучився з усіма тими людьми зовсім недавно. Шість років м’якої диктатури генерала Прімо де Рівери подарували місту отруйний і каламутний спокій, що постачав багатим матеріалом розділ злочинів і жахіть. Тепер преса публікувала лише історії про вибухи бомб та стрілянину. Барселона, страхітлива Троянда вогню, почала нагадувати грандіозну каструлю, у якій під великим тиском закипала вода. Я вже збирався згорнути газету й забрати свою решту, коли побачив те повідомлення. Воно було зовсім коротке й опубліковане разом із чотирма іншими повідомленнями на останній шпальті подій.

Наслідки нічної пожежі у кварталі Раваль:

один мертвий і двоє тяжкопоранені

Жоан Марк Юґет / Редакція. Барселона

Удосвіта в п’ятницю загорівся будинок номер 6 на майдані Янголів, у якому розташоване видавництво «Баридо й Есковільяс», і в цій пожежі загинув директор видавництва сеньйор Хосе Баридо й зазнав тяжких опіків та ушкоджень його компаньйон, сеньйор Хосе Луїс Лопес Есковільяс, а також працівник їхнього видавництва сеньйор Рамон Ґусман, що потрапив у полум’я, коли намагався допомогти двом керівникам видавництва. Пожежники припускають, що причиною пожежі могло стати займання хімічного матеріалу, який застосовували під час ремонту видавничих приміщень. Поки що вони не виключають і можливості інших причин, позаяк свідки, що були там присутні, стверджують, ніби бачили якогось чоловіка за мить до того, як спалахнула пожежа. Жертви були доставлені до клінічної лікарні, причому одну привезли вже мертвою, а дві інші перебувають у дуже тяжкому стані, і прогнози щодо їх одужання невтішні.

Я приїхав туди так швидко, як тільки міг. Запах горілого було чутно ще з бульвару Рамбла. Гурт сусідів та цікавих зібрався на майдані перед будинком. Білий дим клубочився над купою решток, навалених біля входу. Я впізнав кількох службовців видавництва, які намагалися врятувати ті нечисленні речі, що залишилися після пожежі. Ящики з обгорілими книжками та обсмалені полум’ям меблі громадилися посеред вулиці. Фасад укривала чорна сажа, шибки вікон потріскалися від вогню. Я проштовхався крізь коло роззяв і ввійшов до будинку. Густий сморід забив мені подих. Декотрі з працівників видавництва, що шукали, чи не вціліло щось серед руїн, упізнали мене й привіталися, не підводячи голів.

– Сеньйоре Мартін… яке лихо, – промурмотіли вони.

Я перетнув те, що було колись приймальнею, і ввійшов до кабінету Баридо. Полум’я пожерло килими й перетворило меблі на розжарені кістяки. В одному з кутків стіна обвалилася, розгорнувши вид на заднє патіо. Густий туман від попелу висів у приміщенні. Одне крісло якимсь чудом пережило вогонь. Воно стояло в центрі кабінету, у ньому сиділа Отрута й плакала, похнюпивши голову. Я став навколішки перед нею. Вона впізнала мене й усміхнулася крізь сльози.

– З тобою все гаразд? – запитав я.

Вона кивнула головою.

– Він сказав мені, щоб я йшла додому – ти розумієш? – бо вже було пізно, і я хотіла відпочити трохи, адже сьогодні нас чекав важкий день. Ми закривали всю місячну бухгалтерію… і якби я залишилася бодай на хвилину довше…

– Але що сталося, Ермініє?

– Ми працювали до пізнього вечора. Була майже північ, коли сеньйор Баридо сказав мені, щоб я йшла додому. Видавці чекали кабальєро, який мав прийти до них…

– Опівночі? Який кабальєро?

– Якийсь чужоземець, думаю. Він хотів зробити якусь пропозицію чи щось таке. Я залюбки залишилася б, але було пізно, і сеньйор Баридо мені сказав…

– Ермініє, як звати того кабальєро, ти не пам’ятаєш?

Отрута подивилася на мене з подивом.

– Усе, що я пам’ятаю, я вже розповіла поліційному інспекторові, який приходив уранці. Він запитав мене й про тебе.

– Вони допитують усіх, кого їм заманеться.

– Та вже ж усіх.

Отрута подивилася на мене пильним і недовірливим поглядом, ніби намагалася прочитати мої думки.

– Вони не знають, виживе він чи ні, – промурмотіла вона, маючи на увазі Есковільяса. – Пропало все, архіви, контракти – все. Видавництву кінець.

– Мені шкода, Ермініє.

Вона посміхнулася якоюсь кривою посмішкою.

– Тобі шкода, кажеш? А хіба ти цього не хотів?

– Як ти можеш таке думати?

Отрута подивилася на мене з підозрою.

– Тепер ти вільний.

Я зробив рух, щоб доторкнутися до її руки, але Ермінія підвелася й відступила на крок, так, ніби моя присутність уселяла їй страх.

– Ермініє…

– Іди геть, – сказала вона.

Я покинув Ермінію між димучими руїнами. Виходячи на вулицю, зіткнувся з гуртом дітлахів, які рилися в купах решток. Один виколупав із попелу книжку й роздивлявся її з виразом, у якому цікавість змішувалася з байдужістю. Обкладинка та краї сторінок почорніли від сажі, проте в усьому іншому книжка залишилася неушкодженою. По гравюрі на корінці я впізнав один із випусків «Міста проклятих».

– Сеньйор Мартін?

Я обернувся й побачив трьох чоловіків в одязі з грубого сукна, який явно не був зручним для вологої й липучої задухи, що висіла в повітрі. Один із них, що здавався начальником, ступив крок уперед і подарував мені приязну усмішку: такою усмішкою досвідчений продавець зустрічає кожного зі своїх клієнтів. Двоє інших, які своєю статурою й темпераментом були схожі на гідравлічні преси, обмежилися тим, що нагородили мене відверто ворожими поглядами.

– Сеньйоре Мартін, я інспектор Віктор Ґрандес, а це мої колеги – агенти Маркос і Кастело з відділу розслідувань і нагляду. Чи не будете ви такі ласкаві приділити нам кілька хвилин?

– Без проблем, – відповів я.

Коли я ще працював у газеті, ім’я Віктора Ґрандеса нерідко згадували в розділі подій. Відаль присвятив йому кілька своїх публікацій; в одній із них дон Педро писав про нього як про справжнє відкриття, як про незаперечну цінність, що свідчила про прихід до сил правопорядку нової генерації елітних професіоналів, ліпше підготовлених, аніж їхні попередники, непідкупних і твердих, як криця. Ці гіперболічні епітети належали Відалеві, а не мені. Я подумав, що інспектор, схоже, відтоді не піднявся вище щаблями поліційної драбини, а його присутність тут означала, що поліція сприйняла дуже серйозно пожежу у видавництві Баридо та Есковільяса.

– Якщо ви нічого не маєте проти, ми могли б піти до кав’ярні, щоб поговорити без перешкод, – запропонував Ґрандес, не послаблюючи своєї професійно-службової усмішки.

– Як вам зручніше.

Ґрандес повів мене до невеличкого бару, який був на розі вулиць Лікаря Доу та Художника Фортуні. Маркос і Кастело йшли за нашими спинами, не відриваючи від мене поглядів. Ґрандес запропонував мені сигарету, від якої я відмовився. Він поклав пачку назад до кишені й не розтулив рота доти, доки ми не прийшли до кав’ярні. Вони вибрали для мене стіл у самій глибині зали й усі троє розташувалися навколо мене. Навіть у темній і вологій буцегарні мене, певно, зустріли б привітніше.

– Сеньйоре Мартін, я бачу, ви знали про те, що відбулося сьогодні на світанку.

– Я прочитав про це в газеті. Та й Отрута мені дещо розповіла…

– Отрута?

– Пробачте. Сеньйорита Ермінія Дуасо, помічниця директора видавництва.

Маркос і Кастело обмінялися вельми значущими поглядами. Ґрандес усміхнувся.

– Цікаве прізвисько. Скажіть мені, сеньйоре Мартін, де ви були вчора ввечері?

Попри всю простоту цього запитання, воно захопило мене зненацька.

– Це наше неодмінне запитання, – пояснив Ґрандес. – Ми намагаємося з’ясувати, де перебували всі ті особи, які мали якийсь стосунок до загиблих, протягом кількох останніх днів. Службовці, постачальники, родичі, знайомі…

– Я був у друга.

Не встиг я стулити рота, як пожалкував про свої слова. Ґрандес це помітив.

– У друга?

– Більше, ніж у друга, це чоловік, із яким мене пов’язують ділові відносини. Він видавець. Учора ввечері я мав домовлену зустріч із ним.

– А ви можете сказати, до якої години ви були в тієї особи?

– До пізнього часу. Власне кажучи, я провів усю ніч у його домі.

– Зрозуміло. І як звати ту особу, з якою, за вашими словами, вас пов’язують ділові відносини?

– Кореллі. Андреас Кореллі. Французький видавець.

Ґрандес записав прізвище у свій блокнот.

– Це прізвище більше схоже на італійське, – зауважив він.

– Щиро кажучи, я не знаю, до якої національності він належить.

– Зрозуміло. І цей сеньйор Кореллі, хоч би до якої національності він належав, зможе підтвердити, що вчора ввечері він зустрічався з вами?

Я стенув плечима.

– Гадаю, що так.

– Це ваше припущення?

– Я певен, що підтвердить. Чом би йому й не підтвердити?

– Я не знаю, сеньйоре Мартін. Існує причина, з якої, на вашу думку, він може цього не підтвердити?

– Ні.

– Отже, тему вичерпано.

Маркос і Кастело дивилися на мене так, ніби не чули від мене нічого, крім брехні, відтоді, як ми тут сіли.

– Щоб остаточно її закрити, чи не могли б ви прояснити нам природу тих проблем, які обговорювали вчора ввечері з тим видавцем невідомої національності?

– Сеньйор Кореллі покликав мене для того, щоб зробити пропозицію.

– Пропозицію якого характеру?

– Професійного.

– Розумію. Ішлося про те, щоб написати для нього книжку, якщо я не помиляюся?

– Саме так.

– Скажіть мені, це для вас звична практика, що після робочої зустрічі ви залишаєтеся на ніч у, скажімо, своєї договірної сторони?

– Ні.

– А проте ви мені сказали, що залишилися на ніч у домі того видавця.

– Я залишився тому, що почувався не дуже добре й боявся, що не зможу дістатися додому.

– Вам стало погано після вечері?

– Останнім часом у мене були проблеми зі здоров’ям.

Ґрандес засмучено кивав головою.

– Запаморочення, головний біль… – пояснив я.

– Але, схоже, тепер ви почуваєтеся краще?

– Атож. Набагато краще.

– Я вас вітаю. Зараз ви маєте такий вигляд, що вам можна тільки позаздрити. Чи не так?

Кастело й Маркос згідно закивали головами.

– Кожен скаже, що ви скинули із себе великий тягар, – докинув інспектор.

– Я вас не зрозумів.

– Я маю на увазі запаморочення голови та інші недуги.

Ґрандес розігрував цей фарс, зберігаючи досконалий контроль над часом.

– Ви пробачте моє невігластво в питаннях вашої професійної діяльності, сеньйоре Мартін, але хіба не правда, що ви уклали контракт із двома видавцями, який втрачав чинність лише через шість років?

– Через п’ять.

– І хіба цей контракт не надавав видавництву Баридо та Есковільяса, так би мовити, виключне право на використання вашої творчої праці?

– Такими були умови.

– У такому разі які причини штовхнули вас на переговори з конкурентом, якщо умови вашого контракту забороняли вам приймати його пропозицію?

– Це була тільки розмова. Більше нічого.

– Яка, проте, спонукала вас провести ніч у домі того кабальєро.

– Мій контракт не забороняє мені розмовляти з третіми особами. Ані ночувати поза своїм домом. Я вільний спати, де мені заманеться, і розмовляти, з ким захочу й про що захочу.

– Звичайно. Я не стверджував чогось протилежного, але хотів би, щоб ви пояснили мені один пункт.

– Хіба я вам іще не все прояснив?

– Ідеться лише про одну маленьку деталь. Оскільки сеньйор Баридо помер, і в тому випадку, якщо, не доведи Господи, сеньйор Есковільяс не зможе одужати від своїх ран і також помре, видавництво припинить свою діяльність і ваш контракт утратить свою чинність. Я не помиляюся?

– Я точно не знаю. Мені невідомі всі пункти статуту цього видавництва.

– Але ймовірно, що так може бути, чи не так?

– Можливо. Я з’ясую це питання з адвокатом видавців.

– До речі, я вже його про це запитував. І він підтвердив, що якщо станеться те, чого ніхто не хоче, і сеньйор Есковільяс перейде в кращий світ, то буде саме так.

– Тоді ви вже знаєте відповідь на своє запитання.

– І ви здобудете цілковиту свободу й зможете прийняти пропозицію сеньйора…

– …Кореллі.

– Скажіть мені, будь ласка, ви вже її прийняли?

– А чи буде мені дозволено вас запитати, який стосунок це має до пожежі та її причин? – поцікавився я.

– Ніякого. Проста цікавість.

– Це все? – запитав я.

Ґрандес подивився на своїх колег, а потім на мене.

– З мого боку так.

Я зробив рух, щоб підвестися. Троє поліціантів не зворухнулися на своїх місцях.

– Сеньйоре Мартін, поки я не забув, – сказав Ґрандес, – ви пам’ятаєте й чи можете мені підтвердити, що тиждень тому сеньйори Баридо та Есковільяс відвідали вас у вашому домі на вулиці Фласадерс у товаристві згаданого вище адвоката?

– Вони в мене були.

– Ішлося про світський візит чи про візит ввічливості?

– Видавці приходили висловити своє бажання, щоб я відновив роботу над серією книжок, яку відклав був, щоб присвятити кілька місяців іншому проекту.

– Ви назвали б ту розмову щирою й дружньою?

– Я не пам’ятаю, щоб хтось підвищив голос.

– А ви пам’ятаєте, як, відповідаючи їм, ви сказали, до речі, не підвищуючи голос, – цитую ваші слова буквально, – що «через тиждень ви будете мертві».

Я зітхнув.

– Так, – визнав я.

– І що ви мали на увазі?

– Я був роздратований і сказав перше, що спало мені на думку, інспекторе. Це не означає, що я говорив серйозно. Іноді людина каже те, чого вона не думає робити.

– Дякую за вашу щирість, сеньйоре Мартін. Ви нам дуже допомогли. Бажаю вам успіхів.

Я пішов звідти, відчуваючи, як три погляди вп’ялися мені в спину, наче кинджали, і з думкою, що якби на кожне запитання інспектора я відповідав брехнею, то не почувався б таким винним.

2

Прикре відчуття, яке опанувало мене після зустрічі з Віктором Ґрандесом та двома василісками, що його супроводжували, тривало не довше, ніж поки я пройшов сотню метрів під сонцем, перебуваючи в тілі, якого майже не впізнавав: сильне, без болю й без нудоти, без свисту у вухах і без болючих уколів під черепом, без відчуття втоми й без холодного поту. Без будь-якого сліду від переконаності в наближенні невідворотної смерті, яка душила мене ще двадцять чотири години тому. Щось нашіптувало мені, що трагедія, яка сталася в цю ніч, коли загинув Баридо й на волосину від смерті опинився Есковільяс, мусила б наповнити мене печаллю та смутком, але в глибині своєї свідомості я не відчував нічого, крім приємної байдужості. Цього липневого ранку Рамбла була місцем свята, а я був царем на ньому.

Прогулянковою ходою я рушив до вулиці Святої Анни, думаючи зробити своїм візитом сюрприз сеньйорові Семпере. Коли я увійшов до книгарні, Семпере-батько стояв за прилавком і перевіряв рахунки, а син, піднявшись на драбину, переставляв книжки на полицях. Побачивши мене, книгар подарував мені привітну усмішку, і я зрозумів, що він не відразу впізнав, хто я такий. Через секунду усмішка зійшла з його обличчя, і з розкритим від подиву ротом він обійшов навколо прилавка, щоб обняти мене.

– Давиде? Це ти? Свята Мати Божа!.. Та ж тебе не впізнати! Я був дуже стурбований. Ми кілька разів ходили до твого будинку, але ти не відповідав на дзвінки. Я вже наводив довідки в лікарнях та в поліції.

Його син дивився на мене з драбини з не меншим подивом. Він добре пам’ятав, що лише тиждень тому бачив мене в стані, що був нічим не кращий за стан мешканців будь-якого моргу.

– Пробачте, що я вас так налякав. Я був відсутній кілька днів у справах.

– Але в яких справах? Ти все-таки послухався мене й відвідав лікаря, чи не так?

Я кивнув головою.

– Це була дурничка. Наслідок великого перенапруження. Досить мені було протягом кількох днів прийняти тонік, і ви бачите, тепер я став як новий.

– Обов’язково даси мені назву цього тоніка, я спробую прийняти з ним душ… Як приємно і яка полегкість бачити тебе в такому стані!

Та радісний настрій доброго книгаря відразу затьмарився, коли він згадав про головну новину дня.

– Ти чув, що сталося з Баридо й Есковільясом? – запитав він.

– Я щойно там був. У це важко повірити.

– Хто б міг подумати, що таке може статися. Я не відчував до них найменшої симпатії, але уявити собі таке лихо… Але скажи мені, ця подія матиме для тебе якісь юридичні наслідки? Пробач за пряме запитання.

– Річ у тому, що я не знаю. Думаю, що двоє компаньйонів були наділені правом власності щодо своєї фірми. У них можуть бути спадкоємці, але не виключено, що у випадку смерті обох їхня фірма припинить існування. І мій зв’язок із ними теж. Так мені принаймні здається.

– Отже, якщо Есковільяс, нехай мені простить Бог, також упокоїться, то ти станеш вільною людиною?

Я кивнув головою.

– Але існує одна маленька проблема… – промурмотів книгар.

– Як Бог дасть, так і буде, – сказав я.

Семпере кивнув головою на знак згоди, але я помітив, що щось його непокоїть у всьому цьому, і він раптом змінив тему розмови:

– Тут така історія. Я дуже радий, що ти прийшов до мене, бо хочу попросити тебе про одну послугу.

– Просіть що завгодно.

– Моя пропозиція може тобі не сподобатися, хочу сказати це тобі наперед.

– Якби вона мені сподобалася, то була б не послуга, а втіха. Але зробити вам послугу для мене в усіх випадках буде втіхою.

– Власне кажучи, я прошу її не для себе. Я тобі все розповім, а ти вже вирішуй. Без жодних поступок у мій бік, гаразд?

Семпере сперся на прилавок і прийняв позу оповідача, яка навіяла мені безліч спогадів про дитинство, велику частку якого я провів у цій книгарні.

– Ідеться про дівчину, Ізабеллу. Їй десь сімнадцять років. Але з біса кмітлива й розумна. Вона приходить сюди, і я даю їй читати книжки. Каже, що хоче стати письменницею.

– Знайома історія, – сказав я.

– Річ у тім, що тиждень тому вона залишила мені одне зі своїх оповідань, невеличке, сторінок на двадцять-тридцять, і попросила, щоб я сказав їй свою думку.

– І?

Семпере стишив голос так, ніби те, що він хотів сказати мені, було казна-якою таємницею.

– Воно чудове. Краще, аніж дев’яносто дев’ять відсотків тієї друкованої продукції, яка була опублікована за останні двадцять років.

– Сподіваюся, ви включаєте мене в той відсоток, який залишається, бо інакше моє самолюбство буде поранене та розтоптане й мені нічого не залишиться, як викинути всю свою творчість на смітник.

– До цього я й веду. Ізабелла тебе обожнює.

– Обожнює? Мене?

– Так обожнює, ніби ти Моренета[24] й немовля Ісус в одній подобі. Вона прочитала всі випуски «Міста проклятих» разів із десять, а коли я дав їй почитати «Кроки в небо», то сказала мені, що, якби їй пощастило написати таку книжку, вона змогла б померти спокійною.

– Це схоже на вигадку.

– Я так і думав, що ти мені не повіриш.

– Я вам вірю. А проте ви досі не сказали, у чому полягає послуга.

– А ти спробуй здогадатися.

Я зітхнув. Семпере клацнув язиком.

– Я тебе попереджав, що це тобі не сподобається.

– Попросіть чогось іншого.

– Тобі треба тільки поговорити з нею. Підбадьорити її, дати якісь поради… Вислухати її, щось прочитати, указати їй напрямок. Це не буде для тебе так важко. Голова в дівчини дуже світла. Ви чудово порозумієтеся. Станете друзями. І вона зможе бути тобі помічницею.

– Мені не потрібна помічниця. А тим паче людина мені незнайома.

– Дурниці. А щодо знайомства, то ти її знаєш. Принаймні так вона каже. Каже, вона знає тебе вже багато років, але ти її, звісно, не пам’ятаєш. Схоже, двоє блаженних, яких вона має за батьків, переконані в тому, що захоплення літературою приведе її прямо в пекло або прирече залишитися навічно старою дівою, і вони вагаються, чи то віддати її в монастир, чи одружити з якимсь кретином, щоб він зробив їй восьмеро дітей і навіки поховав між горщиками та каструлями. Якщо ти не спробуєш урятувати її, це буде те саме, що вбивство.

– Не драматизуйте, сеньйоре Семпере.

– Послухай-но, я ніколи не став би просити тебе про це, бо знаю, ти схильний займатися альтруїзмом не більше, ніж танцювати сардану[25], але щоразу, коли я бачу, як вона заходить сюди й дивиться на мене своїми великими очима, що світяться інтелектом і палким бажанням чогось навчитися, і думаю про майбутнє, що чекає на неї, у мене душа розривається. Я її вже навчив того, чого міг навчити. Дівчина навчається дуже швидко, Давиде. Якщо вона когось мені й нагадує, то це тебе малого.

Я зітхнув.

– Ізабелла – і далі як?

– Жисперт. Ізабелла Жисперт.

– Я її не знаю. Ніколи не чув цього прізвища. Схоже, її вам умисне хтось накинув.

Книгар похитав головою.

– Ізабелла передбачила, що ти скажеш саме те, що сказав.

– Та вона справжня пророчиця. І що ще вона вам сказала?

– Сказала, що, мабуть, ти набагато кращий письменник, аніж людина.

– Вона незрівнянна, ця ваша Ізабелліта.

– Я можу сказати їй, щоб прийшла з тобою побачитися? Тільки поговорити, більше нічого.

Я здався й кивнув головою. Семпере всміхнувся з тріумфом і хотів скріпити нашу угоду обіймами, але я кинувся навтіки, перш ніж старий книгар зміг виконати свою місію – дати мені відчути, що я добра людина.

– Ти не пожалкуєш, Давиде, – почув я, коли вже був за дверима.

3

Коли я прийшов додому, то побачив інспектора Ґрандеса, що сидів на східцях перед моїми парадними дверима, спокійно курячи сигарету. Побачивши мене, він усміхнувся з невимушеністю світського франта, ніби був давнім другом, який прийшов із візитом ввічливості. Я сів поруч із ним, і він підсунув мені розкритий портсигар. «Житан». Я не відмовився.

– А Гензель і Ґретель[26]?

– Маркос і Кастело не змогли прийти. Ми одержали донос, і вони поїхали зустрітися з одним нашим давнім знайомим у Пуебло Секо. Йому треба трохи освіжити пам’ять.

– Бідолаха.

– Якби я сказав їм, щоб вони прийшли зустрітися з вами, вони, безперечно, прийшли б. Ви справили на них велике враження.

– Атож, любов із першого погляду, я це помітив. Чим я можу прислужитися вам, інспекторе? Ви дозволите мені запросити вас до кав’ярні, тут недалеко?

– Я не смію зловживати вашим товариством, сеньйоре Мартін. Я лише хотів особисто повідомити вам одну новину, перш ніж ви довідаєтеся про неї з інших джерел.

– Яку новину?

– Есковільяс помер сьогодні пополудні о першій годині в клінічній лікарні.

– Боже. Я не знав, – сказав я.

Ґрандес стенув плечима й мовчки затягся сигаретою.

– Його смерть була неминучою. Що ми могли вдіяти?

– Вам пощастило щось з’ясувати на місці пожежі? – запитав я.

Інспектор подивився на мене й кивнув головою.

– Усе, схоже, указує на те, що хтось облив бензином Баридо й потім підпалив його. Вогонь лише розгорівся дужче, коли Баридо, охоплений панікою, спробував вибігти з кабінету. Його компаньйон та один із працівників видавництва, що прибігли йому на допомогу, теж були охоплені полум’ям.

Я проковтнув слину. Ґрандес подивився на мене таким поглядом, ніби хотів заспокоїти.

– Сьогодні адвокат видавців повідомив мені, що, згідно з окремою приміткою, яку подано в контракті, що його ви підписали, після смерті видавців ви стаєте вільним, хоча спадкоємці зберігають права на всі твори, опубліковані раніше. Напевне, він надішле вам офіційного листа, у якому повідомить вас про це, але я подумав, що вам ліпше знати про це вже тепер, щоб ви могли ухвалити якесь конкретне рішення щодо пропозиції вже згадуваного видавця.

– Дякую.

– Нема за що.

Ґрандес погасив свою сигарету й кинув недопалок на землю. Він привітно всміхнувся мені й підвівся. Плеснув мене по плечу й рушив у напрямку вулиці Принцеси.

– Інспекторе! – гукнув я.

Ґрандес зупинився й обернувся.

– А вам не здається…

Інспектор подивився на мене з млявою посмішкою.

– Стережіться, Мартін.

Я ліг спати рано й прокинувся раптово, подумавши, що вже ранок наступного дня, але відразу з’ясував, що минуло лише кілька хвилин після дванадцятої ночі.

Уві сні я побачив Баридо й Есковільяса, які потрапили в пастку у своєму кабінеті. Полум’я підіймалося вгору по їхній одежі, аж поки вкрило кожен квадратний сантиметр їхніх тіл. Під одягом шкіра падала з них клаптями, а перелякані очі, здавалося, тремтіли на тлі мерехтливого вогню. Їхні тіла смикалися в спазмах агонії та жаху й зрештою впали на купу згорілих решток, тоді як м’ясо відокремлювалося від їхніх кісток, наче розтоплений віск, і утворювало в мене під ногами димучу калюжу, у якій віддзеркалювалося моє власне обличчя, що всміхалося, тоді як я роздмухував фосфор, який тримав у себе між пальцями.

Я підвівся, щоб знайти склянку води, і, сподіваючись, що сон мене вже покинув, пішов до кабінету й дістав із шухляди письмового стола книжку, яку взяв на Цвинтарі забутих книжок. Увімкнув настільну лампу й нахилив її так, щоб світло падало прямо на книжку. Розгорнув її на першій сторінці й почав читати.

Lux аeterna

D. M.

На перший погляд книжка була збірником текстів і молитов, що не мали якогось певного сенсу. Це був оригінал рукопису, стосик аркушів із надрукованими на машинці рядками, досить недбало оправлений у шкіряні палітурки. Я читав далі, і якоїсь миті мені здалося, що я бачу певний метод у послідовності подій, кантів і міркувань, які складали текст. Мова була наділена власним ритмом, і те, що спочатку здавалося цілком позбавленим будь-якої структури чи стилю, перетворювалося на щось подібне до гіпнотичного співу, який підкоряв собі читача й занурював його в стан, середній між сонливістю й забуттям. Те саме відбувалося зі змістом, центральна вісь якого була неочевидною доти, доки читач не долав більшої частини першого розділу або першого канта, бо цей твір, здавалося, був побудований за зразком давніх поем, що складалися з епох, у яких час і простір розвивалися на власний розсуд. І тоді я зрозумів, що ця «Lux aeterna» була – за відсутністю ліпшого визначення – чимось подібним до книги мертвих.

Після перших тридцяти або сорока сторінок, суцільно заповнених ухильними та загадковими фразами, читач починав заглиблюватися в точну й екстравагантну головоломку з молитов і звернень, щоразу тривожніших, де смерть, до якої автор іноді звертався у віршах сумнівної метрики, часом насичених такими дивними образами, як білий янгол з очима змії або осяйна дитина, подавалася як єдине й усемогутнє божество й виражала себе в природі, у бажанні та в тлінності існування.

Хоч би ким був той загадковий D. M., у його віршах смерть розгорталася як хижа й вічна сила. Візантійська суміш посилань на різні міфології на тему раю та пекла тут оберталася в одному плані. Згідно з D. M., існує лише один початок і один кінець, лише один творець і руйнівник, який подає себе під різними іменами, щоб заплутати людей і використати їхню слабкість, єдиний Бог, чиє справжнє обличчя поділене на дві половини: одна з них добра й жаліслива, друга – жорстока й демонічна.

Лише таких висновків зміг я дійти, бо поза цими принципами автор, схоже, збився з напрямку, у якому побудував свою розповідь, і єдине, що мені вдавалося – це розшифрувати посилання та образи, які населяли текст у вигляді пророчих видінь. Потоки крові та вогню, що прокочуються над містами й селами. Війська з одягнених в уніформу трупів, які марширують нескінченними рівнинами й виривають життя з корінням скрізь, де проходять. Діти, повішені на клаптях із прапорів над брамами фортець. Чорні моря, де тисячі неприкаяних душ плавають протягом усієї вічності під поверхнею крижаних і отруйних вод. Хмари попелу й океани з кісток та розкладеної плоті, у яких кишать комахи та змії. Послідовність пекельних та огидних картин тяглася до цілковитого насичення.

Мірою того, як гортав сторінки цього рукопису, я мав таке відчуття, ніби досліджую крок за кроком мапу хворого й скаліченого розуму. Рядок за рядком автор тих сторінок задокументовував, сам того не знаючи, свій спуск у провалля безуму. Остання частина книжки здалася мені спробою звернути з цього шляху, розпачливим криком із камери божевілля й намаганням вибратися з лабіринту, який утворився у свідомості автора. Текст помирав на фразі, що була незакінченим благанням, спробою знайти розв’язання в нескінченності без будь-якого пояснення.

Коли я дійшов до цього місця, мої повіки опустилися. З вікна до мене дістався легкий вітерець, який прилетів від моря й позмітав туман із дахів. Я вже хотів був згорнути книжку, коли помітив, що щось залишилося на фільтрі мого мозку, щось таке, що мало стосунок до механічної композиції тих сторінок. Я повернувся до початку й став перечитувати текст. Перший знак я помітив у п’ятому рядку. Далі він повторювався через кожні два або три рядки. Одна з літер, S велика, здавалася трохи нахиленою праворуч. Я дістав із ящика білий аркуш паперу й заклав його в друкарську машинку «Андервуд», яка стояла на моєму письмовому столі. Написав навмання одну фразу:

Suenan las campanas de Santa Mari´a del Mar.

Я витяг аркуш із машинки й пильно роздивився його у світлі настільної лампи.

Suenan… de Santa Mari´a

Я зітхнув. «Lux аeterna» була надрукована на цій самій машинці й, мабуть, у цьому ж таки кабінеті.

4

Наступного ранку я пішов снідати до кав’ярні, яка була неподалік від паперті собору Санта-Марія-дель-Мар. Навколо бульвару Борна було повно возів та людей, які прийшли на ринок, і торговців та крамарів, що відчиняли свої крамнички. Я сів за одним зі столів, виставлених на вулиці, і замовив каву з молоком. Хтось залишив на сусідньому столі примірник «Ванґардії», і я його підібрав. Поки мій погляд ковзав по заголовках та рекламних оголошеннях, я помітив силует дівчини, яка піднялася сходами до самих дверей собору й сіла на останній сходинці, щоб непомітно спостерігати за мною. Дівчині було близько шістнадцяти чи сімнадцяти років, і вона вдавала, ніби щось пише в зошиті, покрадьки поглядаючи на мене. Я спокійно пригубив свою каву з молоком, а тоді покликав офіціанта, який відразу підійшов.

– Бачите оту сеньйориту, яка сидить біля дверей церкви? Скажіть їй, нехай замовить усе, що хоче, я запрошую її до свого столу.

Офіціант кивнув головою й попрямував до дівчини. Побачивши, що хтось до неї підходить, вона низько нахилила голову над зошитом і вдала абсолютну зосередженість, яка мене насмішила. Офіціант зупинився біля неї й кахикнув. Вона підвела голову від зошита й подивилася на нього. Офіціант пояснив їй свою місію й показав на мене. Дівчина скинула на мене поглядом, стривожена. Я помахав їй рукою. Щоки в неї спалахнули, як жарини. Вона підвелася й підійшла до мого столу, не відриваючи погляду від своїх ніг.

– Ізабелла? – запитав я.

Дівчина підвела погляд і зітхнула, гніваючись на себе.

– Звідки ви знаєте? – запитала вона.

– Надприродна інтуїція, – відповів я.

Вона подала мені руку, і я потиснув її без ентузіазму.

– Можна мені сісти? – запитала вона.

Вона сіла, не чекаючи відповіді на своє запитання. Протягом півхвилини дівчина змінила позу шість разів, поки повернулася до найпершої. Я спостерігав за нею спокійно і з розрахованою незацікавленістю.

– Ви не пам’ятаєте мене, сеньйоре Мартін, правда ж?

– Мабуть, що ні.

– Протягом років я приносила вам кошик із продуктами, які ви замовляли раз на тиждень у «Кана Жисперта».

Образ дівчинки, яка стільки разів приносила мені замовлення з продуктової крамниці, виринув у моїй пам’яті й наклався на доросліше й трохи кутастіше обличчя цієї Ізабелли з її вже жіночими формами й твердим поглядом.

– Дівчинка, якій я регулярно давав чайові, – сказав я, хоча від дівчинки в ній залишилося дуже мало або й нічого.

Ізабелла кивнула.

– Я завжди запитував себе, що ти робиш із тими монетами.

– Я купувала на них книжки в книгарні «Семпере та син».

– Якби ж я знав…

– Якщо я заважаю вам, то піду.

– Ти мені не заважаєш. Тобі щось замовити?

Дівчина заперечливо похитала головою.

– Сеньйор Семпере каже, ти маєш талант.

Ізабелла здвигнула плечима й нагородила мене скептичною посмішкою.

– За загальним правилом, чим більший у людини талант, тим більше вона сумнівається, що його має, – сказав я. – І навпаки.

– У такому разі я справжнє чудо, – відповіла Ізабелла.

– Ласкаво просимо до клубу. Що я можу для тебе зробити?

Ізабелла зробила глибокий вдих.

– Сеньйор Семпере мені сказав, що в найкращому випадку ви могли б прочитати щось із моїх спроб, сказати свою думку й дати мені кілька порад.

Я дивився їй у вічі протягом кількох секунд, нічого не відповідаючи. Вона витримала мій погляд, не моргнувши.

– Це все?

– Ні.

– Так я й думав. Яким буде твій другий пункт?

Ізабелла завагалася хіба що на мить.

– Якщо мої літературні спроби вам сподобаються й ви повірите в мої здібності, я хотіла б просити вас, щоб ви дозволили мені стати вашою помічницею.

– Чому ти вирішила, що мені потрібна помічниця?

– Я могла б давати лад вашим паперам, передруковувати їх, виправляти недогляди й помилки…

– Недогляди й помилки?

– Я не хотіла сказати, що ви робите помилки…

– Що ж ти тоді хотіла сказати?

– Та нічого. Але четверо очей завжди варті більшого, ніж двоє. А крім того, я могла б зайнятися вашим листуванням, виконувати всілякі ваші доручення, допомагати вам у пошуках необхідних матеріалів. Крім того, я вмію готувати й могла б…

– Ти просиш у мене посаду помічниці чи кухарки?

– Я вас прошу дати мені шанс.

Ізабелла опустила погляд. Я не міг утриматися від усмішки. Ця дивна істота була мені симпатична всупереч моєму бажанню.

– Зробімо так. Ти принесеш мені двадцять найкращих сторінок із тих, які написала, тобто ті, що, на твою думку, найпереконливіше свідчать, на що ти спроможна. Не принось мені жодної зайвої, бо я все одно не стану її читати. Я спокійно їх перегляну, і залежно від того, якими вони мені здадуться, ми поговоримо більш конкретно.

Її обличчя спалахнуло радістю, і на мить із нього зійшов той вираз напруження, з яким вона на мене дивилася.

– Ви не пожалкуєте, – сказавши це, вона підвелася й подивилася на мене нервовим поглядом. – А ви не заперечуєте, якщо я принесу ці сторінки вам додому?

– Ти вкинеш їх у мою поштову скриньку. Це все?

Вона поквапно кивнула й пішла геть своїми короткими й нервовими кроками.

Коли мені здалося, що зараз вона не витримає й побіжить, я покликав її:

– Ізабелло!

Вона подивилася на мене стривоженим поглядом.

– Чому ти звернулася саме до мене? – запитав я. – І не кажи мені, що я твій улюблений автор і всі ті лестощі, яких навчив тебе Семпере, щоб ти спробувала в такий спосіб мене розчулити, бо, якщо ти так зробиш, це буде наша перша й остання з тобою розмова.

Ізабелла завагалася на якусь мить. Вона подивилася на мене відвертим поглядом і відповіла без найменшого страху в голосі:

– Я звернулася до вас, бо ви єдиний письменник, якого я знаю.

Вона всміхнулася мені, трохи почервонівши, і пішла геть зі своїм зошитом, своєю невпевненою ходою й своєю щирістю. Я дивився, як вона завернула у вулицю Міральєрс і зникла за собором.

5

Коли через годину я повернувся додому, вона сиділа під моїми дверима, чекаючи мене зі своїм оповіданням у руках, – так мені принаймні здалося. Побачивши мене, вона підвелася й силувано всміхнулася.

– Я ж тобі сказав, щоб ти вкинула своє оповідання до моєї поштової скриньки.

Ізабелла кивнула головою й стенула плечима.

– У подяку я принесла вам трохи кави з крамниці своїх батьків. Кава колумбійська. Вона чудова. Кава не влазила до поштової скриньки, і я вирішила ліпше вас зачекати.

Таке пояснення могло спасти на думку лише письменникові-початківцю. Я зітхнув і відчинив двері.

– Заходь.

Я піднявся сходами. Ізабелла йшла за мною на відстані кількох сходинок, наче домашній цуцик.

– Ви завжди снідаєте так довго? Мене це не стосується, звісно, та оскільки я вас тут чекала цілі три чверті години, то вже почала боятися, чи не сталося так, що якийсь шматок застряг у вас у горлі й ось тепер, коли мені вперше пощастило познайомитися з письменником, зі справжнім письменником із тіла й кісток, із моїм щастям могло статися, що оливка пішла йому не в те горло, і тоді настав би кінець моїй літературній кар’єрі, – випалила дівчина, наче з кулемета.

Я зупинився на самій середині сходів і подивився на неї з тим максимально ворожим виразом, на який був здатний.

– Ізабелло, для того щоб наші стосунки не припинилися, ще й не розпочавшись, ми мусимо запровадити певну систему правил. Перше полягатиме в тому, що запитання ставлю я, а ти обмежуєшся відповідями на них. Коли з мого боку запитань немає, то з твого не може бути ані відповідей, ані непотрібного базікання. Друге правило: я снідаю, обідаю чи витаю в хмарах стільки часу, скільки мені заманеться, і це не може бути предметом дискусій.

– Я не хотіла образити вас. Я розумію, що повільне травлення сприяє натхненню.

– Третє правило проголошує, що до полудня я не терплю сарказму. Зрозуміло?

– Так, сеньйоре Мартін.

– Четверте правило вимагає, щоб ти не називала мене сеньйором Мартіном навіть у той день, коли мене ховатимуть. Тобі я, можливо, здаюся викопним динозавром, але мені хочеться вірити в те, що я досі молодий. Для мене це буде найважливішим пунктом нашого договору.

– То як мені вас називати?

– Ти називатимеш мене на ім’я: Давид.

Дівчина кивнула. Я відчинив двері на поверх і показав, щоб вона проходила. Ізабелла на мить завагалася й проскочила у двері одним стрибком.

– Я думаю, що для свого віку ви здаєтеся ще дуже молодим, Давиде.

Я подивився на неї, здивований.

– А скільки мені років, на твою думку?

Ізабелла подивилася на мене згори вниз оцінливим поглядом.

– Десь років тридцять? Але ви справді здаєтеся молодшим.

– Замовкни, будь ласка, і приготуй каву з тієї бурди, яку ти принесла.

– А де кухня?

– Пошукай.

Ми випили справді чудову колумбійську каву, сидячи на галереї. Ізабелла тримала в руці свою піалу й скоса позирала на мене, поки я читав ті двадцять сторінок тексту, які вона принесла. Щоразу, коли я перегортав сторінку й підіймав очі, я зустрічав її очікувальний погляд.

– Якщо ти й далі витріщатимешся на мене, як сова, це забере в мене багато часу.

– То що мені робити?

– Хіба ти не хочеш бути моєю помічницею? Тож допомагай. Знайди якийсь безлад і наведи там лад, наприклад.

– Тут усюди безлад.

– Тож скористайся нагодою.

Ізабелла кивнула головою й вирушила на війну з хаосом та безладом, які були абсолютними диктаторами в моїй оселі. Я почув, як її кроки віддаляються коридором, і став читати далі. Оповідання, яке вона мені принесла, майже не мало чітко вираженого сюжету. Вона розповідала із загостреною спостережливістю та з очевидним умінням знайти потрібні слова про відчуття та переживання, які виникають у свідомості дівчини, що сидить у холодній мансарді у кварталі Рібера, звідки вона спостерігає за містом та за людьми, які снують туди-сюди у вузьких і темних провулках. Óбрази та сумна музика її прози свідчили про самотність на грані розпачу. Дівчина з оповідання проводила години у своєму світі, вряди-годи підходила до розбитого дзеркала й робила собі скалкою скла, яка звідти стриміла, порізи на руках вище ліктів та на стегнах, порізи, що вгадувалися під рукавами. Я майже дочитав оповідання до кінця, коли помітив, як Ізабелла дивиться на мене з дверей, що виходили на галерею.

– Що там?

– Пробачте, що я урвала ваше читання, але що там, у кімнаті в кінці коридору?

– Нічого там нема.

– Звідти долинає дивний сморід.

– Вогкість.

– Якщо хочете, я можу там прибрати і…

– Не треба. Тією кімнатою я не користуюся. І, зрештою, ти не моя служниця й нічого прибирати не повинна.

– Я лише хочу допомогти.

– Допоможи мені, принісши ще одну піалу кави.

– Навіщо? Моє оповідання навіяло на вас сон?

– Котра година, Ізабелло?

– Думаю, близько десятої ранку.

– І це означає…

– …що сарказм заборонений до полудня, – закінчила мою фразу Ізабелла.

Я з тріумфом усміхнувся й подав їй порожню піалу. Вона рушила з нею в напрямку кухні.

Коли вона повернулася, я вже дочитав останню сторінку. Ізабелла сіла переді мною. Я всміхнувся й спокійно випив чудову каву. Дівчина заломила руки й зціпила зуби, нишком позираючи на аркуші зі своїм оповіданням, які я залишив лежати текстом донизу на своєму письмовому столі. Вона витерпіла хвилини дві, перш ніж розтулити рота.

– То як? – запитала нарешті.

– Вона незрівнянна.

Її обличчя засяяло.

– Моя новела?

– Кава.

Вона подивилася на мене поглядом пораненого звіряти й почала збирати свої аркуші.

– Залиш їх там, де вони є, – наказав я.

– Навіщо? Ясно як день, що моє оповідання вам не сподобалося й ви вважаєте мене нещасною ідіоткою.

– Я цього не сказав.

– Ви нічого не сказали, а це ще гірше.

– Ізабелло, якщо ти справді хочеш присвятити себе літературній діяльності або принаймні навчитися писати так, щоб інші тебе читали, то повинна звикнути до того, що нерідко тебе нехтуватимуть, тебе ображатимуть, зневажатимуть і майже завжди ставитимуться до твоєї творчості з холодною байдужістю. Це одна з переваг нашого ремесла.

Ізабелла опустила погляд і глибоко зітхнула.

– Я не знаю, є в мене здібності чи нема. Знаю тільки, що мені подобається писати. Або, якщо висловитися точніше, я не можу жити без того, щоб не писати.

– Брехуха.

Вона підвела очі й подивилася на мене твердим поглядом.

– Ну, гаразд. У мене є здібності, є талант. І мені наплювати на те, що ви не вірите в нього.

Я всміхнувся.

– Це мені вже більше до вподоби. Тут я просто не можу не погодитися з тобою.

Вона подивилася на мене розгубленим поглядом.

– З тим, що я маю талант, чи з тим, що ви не вірите в нього?

– А ти як думаєш?

– То ви все-таки вірите, що здібності в мене є?

– Я вірю в те, що ти маєш талант і бажання, Ізабелло. Твій талант, може, навіть більший, ніж ти думаєш, але твої сподівання надмірні. Адже є багато людей, наділених і талантом, і бажанням, які, проте, не досягають нічого. Це лише початок для того, щоб досягти чогось у житті. Природний талант – це як сила атлета. Людина може народитися з більшими або меншими здібностями, але ніхто не стає видатним атлетом тільки тому, що він народився високим, дужим або швидким. Атлетом або митцем людину роблять праця, професія й техніка. Розум, із яким ти народжуєшся, – це тільки твоє спорядження. Щоб зробити якусь велику справу за його допомогою, необхідно перетворити свій розум на ефективну й точну зброю.

– Невже розум має стати інструментом війни?

– Кожен витвір мистецтва агресивний, Ізабелло. І життя кожного митця – це маленька чи велика війна, починаючи від себе самого та своїх обмежень. Щоб досягти будь-якої мети, яку ти перед собою поставиш, треба мати насамперед амбіцію, а потім талант, знання й, нарешті, сприятливу нагоду.

Ізабелла замислилася над моїми словами.

– Ви проголошуєте ці істини перед усіма й завжди чи вони тільки зараз вам спали на думку?

– Це не мої істини. А проголосила їх мені, як ти кажеш, одна людина, якій я поставив ті самі запитання, які поставила мені ти. Це було багато років тому, але не минає дня, щоб я знову й знову не переконувався в правдивості цих слів.

– То я можу бути вашою помічницею?

– Я подумаю.

Ізабелла із задоволеним виразом кивнула головою. Вона сіла біля одного з кутків стола, де лежав альбом із фотографіями, який залишила мені Крістіна. Вона випадково розгорнула його на останній сторінці й задивилася на фотографію нової сеньйори Відаль, знятої біля воріт вілли «Геліус» два чи три роки тому. Я проковтнув слину. Ізабелла загорнула альбом і ковзнула поглядом по галереї, а тоді спрямувала його на мене. Я з цікавістю чекав, що вона скаже. Вона всміхнулася мені й почервоніла так, ніби я спіймав її на недозволеній цікавості.

– У вас гарна наречена, – сказала вона.

Погляд, який я на неї скинув, миттю стер усмішку з її обличчя.

– Вона не моя наречена.

– Он як.

Запала довга мовчанка.

– Думаю, п’яте правило проголошуватиме, щоб я не пхала свого носа, куди мене не просять, так? – Я нічого не відповів. Ізабелла сама собі кивнула головою й підвелася. – Тоді я ліпше покину вас із миром і більше не докучатиму вам сьогодні. Якщо ви не проти, то завтра повернуся й почнемо працювати.

Вона зібрала свої аркуші й усміхнулася мені боязко. Я відповів їй кивком голови.

Ізабелла тихо вийшла й зникла в коридорі. Я слухав, як віддаляються її кроки, і потім почув, як гримнули, зачинившись за нею, двері. Коли вона пішла, я вперше відчув тишу, що панувала в цьому домі, тишу, у якій було щось моторошне.

6

Можливо, це пояснювалося надлишком кофеїну в моїй крові, а може, спробами моєї свідомості прийти до цілковитої ясності після того, як вона мало не згасла, але протягом решти першої половини дня в моїй голові крутилася думка, яка дала мало втіхи. Мені було дуже прикро припускати, що пожежа, унаслідок якої загинули Баридо та Есковільяс, з одного боку, і пропозиція Кореллі, від якого я більше не мав жодної звістки, що здавалося мені підозрілим, – з другого, а крім того, дивний манускрипт, який я приніс із Цвинтаря забутих книжок і який, як підозрював, був написаний між цими чотирма стінами, могли мати між собою зв’язок.

Перспектива повернутися в дім Андреаса Кореллі без попереднього запрошення, щоб запитати в нього, чому наша розмова й пожежа у видавництві Баридо та Есковільяса відбулися практично водночас, здавалася мені малопривабливою. Мій інстинкт підказував, що, коли видавець захоче знову побачитися зі мною, він сам мене покличе, і я відчував, що поспіх щодо цієї неминучої зустрічі ні до чого доброго не приведе. Розслідування обставин пожежі тепер перебувало в руках Віктора Ґрандеса та двох його гончаків, Маркоса й Кастело, у чиєму списку підозрюваних осіб я, певно, перебував чи не на найпочеснішому місці. Чим далі я триматимуся від усієї цієї історії, тим ліпше. Ці міркування залишали мені єдину альтернативу: спробувати дослідити зв’язок між рукописом і будинком із вежею. Після того як протягом багатьох років я переконував сам себе, що не випадково оселився тут, ця думка набувала зовсім іншого значення.

Я вирішив почати з того місця, куди поскладав добру частину речей, які належали колишнім мешканцям будинку з вежею і які вони залишили після себе. Я знайшов ключ від останньої кімнати по коридору в шухляді кухонної шафи, де він пролежав багато років. Я не заходив до тієї кімнати відтоді, як працівники електричної компанії провели свої кабелі до будинку. Коли я підніс ключа до замкової шпарини, то відчув потік холодного повітря, який струменів з отвору над моїми пальцями, і зрозумів, що Ізабелла мала слушність: із тієї кімнати линув дивний запах, що навіював думку про зів’ялі квіти та розпушену землю.

Я відчинив двері й затулив долонею ніс. Сморід був дуже сильний. Я обмацав пальцями стіну, шукаючи вимикач, проте гола лампочка, яка звисала зі стелі, не загорілася. Світло, яке проникало з коридору, дозволяло мені побачити обриси стосу з ящиків, книг та скринь, які я поскладав у цій кімнаті багато років тому. Я дивився на все це з огидою. Стіну в глибині цілком затуляла велика дубова шафа. Я став навколішки біля одного з ящиків, у якому зберігалися старі фотографії, окуляри, годинники та всілякі невеличкі речі особистого вжитку. Я почав там ритися, сам не знаючи, що шукаю. Через мить я припинив цю роботу, глибоко зітхнувши. Якщо я хочу тут щось знайти, мені потрібен план. Я вже наготувався вийти з кімнати, коли почув, що двері шафи повільно відчиняються за моєю спиною. Потік холодного й вологого повітря залоскотав мені потилицю. Я повільно обернувся. Двері шафи були прочинені, і всередині можна було розгледіти старовинний одяг та костюми, що висіли на плічках; зотлілі від давності, вони розгойдувалися, наче водорості під водою. Потік холодного повітря, насичений дивним смородом, віяв звідти. Я підвівся на рівні ноги й повільно наблизився до шафи. Розчинив двері навстіж і розгорнув руками одяг, що звисав із вішаків. Задня дерев’яна стінка шафи струхлявіла й почала розпадатися. По той бік була, як я міг здогадатися, стіна з гіпсу, у якій утворилася дірка кілька сантиметрів у діаметрі. Я нахилився, намагаючись роздивитися, що там за діркою, але темрява була майже непроглядною. Слабке світло з коридору соталося крізь отвір і утворювало вузеньку смужку світла по той бік. Крім густого задушливого повітря, там нічого не можна було розгледіти. Я наблизив до дірки око, намагаючись побачити бодай що-небудь там, за стіною, але в цю мить в отворі з’явився чорний павук. Я рвучко відсахнувся, а павук шмигнув кудись усередину шафи й зник у темряві. Я зачинив двері шафи й вийшов із кімнати. Витяг ключ зі шпарини замка й поклав його в шухляду першого комода, який стояв у коридорі. Сморід, який зібрався в тій кімнаті, тепер розійшовся коридором, наче отрута. Я прокляв ту годину, коли мені забандюрилося відчинити двері до тієї кімнати, і вийшов на вулицю, сподіваючись, що мені вдасться забути, хай навіть лише на кілька годин, про темряву, яка пульсувала в центрі цього будинку.

Погані думки завжди приходять по двоє. Щоб відсвяткувати відкриття такої собі камери-обскури у своєму домі, я пішов до книгарні «Семпере та син» з наміром запросити книгаря на обід у «Мезон доре». Семпере-батько читав дорогоцінне видання «Рукопису, знайденого в Сарагосі» Потоцького й не захотів мене навіть слухати.

– Якби я захотів послухати снобів та нездар, що надимаються від пихи та вихваляють одне одного, то міг би мати таку втіху й задарма, не витрачаючи грошей, Давиде.

– Не бурчіть. Я вас запрошую за свій кошт.

Семпере відмовився. Його син стояв у дверях підсобного приміщення й дивився на мене, поки ми розмовляли.

– А якщо я запрошу вашого сина, ви не будете проти?

– Ви ліпше за мене знаєте, як марнувати свій час і гроші. Я краще згаю цей час на читання, бо життя коротке.

Семпере-син був зразком сором’язливості та тактовності. Хоча ми знали один одного з дитинства, я не пам’ятаю, щоб між нами відбулися більш як дві-три розмови віч-на-віч і тривалістю понад п’ять хвилин. Я не знав за ним жодної вади, жодного бодай маленького гріха. Мені було відомо з цілком вірогідних джерел, що серед дівчат кварталу він мав славу красеня й першокласного кандидата в чоловіки. Не одна з них заходила до книгарні під якимсь приводом і стояла перед прилавком, зітхаючи, але син Семпере, якщо навіть здогадувався про мету тих візитів, здавалося, ніколи не помічав цих знаків ніжної уваги та напіврозтулених губ. Будь-хто інший домігся б карколомних успіхів на ниві розгульного, веселого життя, навіть якби мав бодай десяту частку того капіталу. Але тільки не Семпере-син, якого не раз нагороджували званням святого.

– З таким нащадком мені залишається перетворити свою книгарню на крамницю торгівлі одягом для святих, – іноді нарікав старий Семпере.

– А ви не пробували підсипати йому пекучого перцю в суп, щоб стимулювати кровообіг у потрібних місцях? – запитував я.

– Ти смієшся, шибенику, а мені вже сімдесят, і я не маю жодного, бодай поганенького онука.

Нас зустрів той самий метрдотель, який пам’ятав про мій останній візит, але цього разу без догідливої усмішки й без низьких поклонів. Коли я сказав йому, що не робив попереднього замовлення, він кивнув головою зі зневажливим виразом і клацнув пальцями, щоб підкликати офіціанта, який без церемоній провів нас до столу, що був, либонь, найгіршим у цій залі, біля дверей на кухню й запханий у темний і гамірний куток. Протягом наступних двадцяти п’яти хвилин ніхто не підходив до нашого столу бодай для того, щоб принести меню чи налити в склянку води. Персонал обминав нас десятою дорогою, гримаючи дверима й не помічаючи ані нашої присутності, ані наших спроб привернути до себе увагу.

– Вам не здається, що нам ліпше звідси піти? – сказав нарешті Семпере-син. – Я задовольнився б одним ковтком у будь-якому місці…

Він не встиг промовити ці слова, коли я побачив їх. Відаль і його сеньйора підходили до столу в супроводі метрдотеля і двох офіціантів, які мало не переламувалися в поклонах. Вони сіли, і хвилини через дві розпочалася церемонія цілування рук; усі, хто був у залі, посунули вітати Відаля. Він відповідав на привітання з божественною грацією й ні з ким довго не розмовляв. Семпере-син, який відразу оцінив ситуацію, подивився на мене пильним поглядом.

– Мартін, із вами все гаразд? Ходімо звідси.

Я повільно кивнув головою. Ми підвелися й рушили до виходу, обходячи залу з протилежного боку від того, де стояв стіл Відаля. Перш ніж покинути залу, ми зустрілися з метрдотелем, який не завдав собі клопоту бодай подивитися на нас, і, коли ми вже виходили, я побачив у дзеркалі, яке висіло над рамою дверей, як Відаль нахилився й поцілував Крістіну в губи. Коли ми вийшли на вулицю, Семпере подивився на мене з глибоким смутком.

– Я дуже вам співчуваю, Мартін.

– Не переймайтеся. Просто я зробив поганий вибір. От і все. Якщо це вам не важко, то вашому батькові…

– … ні слова, – відразу погодився він.

– Дякую.

– Вони не варті вашої уваги. Що ви скажете, якщо тепер я запрошу вас до більш плебейського закладу? До їдальні на вулиці Кармен, яка в нас за спиною?

Апетит у мене пропав, але я охоче погодився.

– Гаразд. Ходімо.

Їдальня була поблизу від бібліотеки, і в ній зазвичай харчувалися за помірковану ціну жителі кварталу. Я ледве доторкнувся до страви, яка пахла незрівнянно краще, аніж будь-яка з тих, які мені довелося нюхати в «Мезон доре» за всі роки його існування, але вже за десертом я випив сам-один півтори пляшки червоного вина, і в голові в мене трохи зашуміло.

– Семпере, скажіть мені одну річ. Що ви маєте проти поліпшення раси? Чим можна пояснити, що молодий і здоровий громадянин, якого Всевишній нагородив такими високими перевагами, не хоче брати участі в найризикованішій грі з усіх, які тільки існують?

Син книгаря засміявся.

– А чому ви такі певні, що я не беру в ній участі?

Я доторкнувся вказівним пальцем до носа й підморгнув йому. Семпере-син кивнув головою.

– Ризикуючи, що ви назвете мене святенником і лицеміром, я скажу вам, що волію зачекати.

– Зачекати доки? Доки ваш інструмент вийде з ладу?

– Ви говорите, як мій батько.

– Розумні люди поєднують думку зі словом.

– Певно, ви хотіли сказати щось іще? – запитав він.

– Щось іще?

Семпере кивнув головою.

– Хіба я знаю… – промовив я.

– Певен, що знаєте.

– Ви ж бачили, яка користь із мого знання.

Я хотів налити собі ще один келих вина, але Семпере мене зупинив.

– Будьте розважливі, – сказав він.

– А ви таки справді святенник.

– Кожен є таким, яким він є.

– Це можна вилікувати. А що, як ми зараз підемо з вами в загул?

Семпере подивився на мене з жалістю.

– Мартін, буде краще, якщо ви зараз підете додому й добре виспитеся. Завтра буде вже інший день.

– Ви не скажете батькові, що я напився, гаразд?

Ідучи додому, я зазирав до не менш як семи барів, щоб продегустувати їхні трунки з високими градусами, і дегустував їх доти, доки під тим або іншим приводом мене не виставляли на вулицю, і я плентався ще сто або двісті метрів у пошуках нового порту, де можна було б кинути якір. Я ніколи не був добрим пияком і з наближенням до будинку з вежею так очманів від випитого, що не пам’ятав, ані де я є, ані де я мешкаю. Пригадую, що двоє офіціантів із ресторану в готелі «Два світи» на майдані Реаль потягли мене попід руки й посадили на лаву біля водограю, де я провалився у важкий і темний сон.

Мені наснилося, що я беру участь у похороні дона Педро. Криваве небо нависало над лабіринтом хрестів та янголів, що оточували велику усипальницю Відалів на кладовищі Монтжуїк. Мовчазна процесія людей у чорному оточувала почорнілий мармуровий амфітеатр, який утворював портик усипальниці. Кожна чорна постать тримала в руці велику білу свічку. На тлі світла від сотні свічок вимальовувалися контури великого мармурового янгола, що стояв, похилений від смутку, на п’єдесталі, під яким була розчинена гробниця мого наставника, а в ній – кришталевий саркофаг. Тіло Відаля в білому одязі й з розплющеними очима лежало під склом. Чорні сльози стікали по його щоках. Від процесії відокремився силует його вдови Крістіни, яка впала навколішки перед труною, заливаючись слізьми. Один за одним учасники процесій проходили перед померлим і клали по чорній троянді на кришталеву труну, аж поки накрили її всю, і видно було тільки обличчя небіжчика. Двоє гробокопачів без облич опустили труну в могилу, дно якої було затоплене густою темною рідиною. Саркофаг плавав на поверхні крові, яка потроху просочувалася крізь щілину під віком кришталевої труни. Помалу-потроху саркофаг опускався, і кров накрила труп Відаля. Але перед тим як його обличчя зникло цілком, очі мого наставника ворухнулися й він подивився на мене. Зграя чорних птахів злетіла в повітря, і я кинувся навтіки, заблукавши в лабіринті стежок нескінченного міста мертвих. Лише далекий плач допоміг мені знайти вихід і втекти від зойків чорних постатей, які поставали переді мною й благали, щоб я забрав їх із собою, щоб урятував їх від вічної темряви.

Мене розбудили два жандарми, лупцюючи по нозі кийками. Уже смеркло, і протягом кількох секунд я намагався вгадати, чи переді мною охоронці громадського порядку, чи служителі парки, яких вона послала до мене зі спеціальною місією.

– Ну ж бо, кабальеро, ходіть додому й там проспіться від свого перепою, гаразд?

– Слухаюсь і підкоряюся, пане полковнику.

– Покваптеся, а то я вкину вас до буцегарні, і подивимося, чи там вам захочеться жартувати.

Я не став чекати, поки мені це повторять. Я підвівся, як міг, і потяг додому, плекаючи надію, що прийду раніше, аніж мої ноги заведуть мене до ще одного сумнівного закладу. Подорож, яка за нормальних обставин забирала в мене десять або п’ятнадцять хвилин, тепер розтяглася втричі. Нарешті, описавши кілька чудернацьких петель, я добувся до дверей свого дому, щоб так, ніби моя лиха доля не хотіла сьогодні випускати мене зі своїх рук, знову зустрітися з Ізабеллою, яка цього разу сиділа у внутрішньому передпокої мого маєтку, чекаючи мене.

– Та ви п’яний, – сказала вона.

– Та певно, що п’яний, інакше мені не примарилося б, що я натрапив на тебе опівночі й що ти спиш під дверима мого дому.

– А я не мала куди більше йти. У мене з батьком виникла дискусія, і він прогнав мене з дому.

Я заплющив очі й зітхнув. Мій мозок, ослаблений випивкою та смутком, був неспроможний надати форму потоку заперечень та лайки, що штовхалися на моїх губах.

– Тобі не можна тут залишатися, Ізабелло.

– Будь ласка, лише на цю ніч. Завтра я пошукаю місце в пансіоні. Я благаю вас, сеньйоре Мартін.

– Не дивися на мене очима зарізаного ягняти, – погрозливо сказав я.

– До того ж мене викинули на вулицю з вашої вини, – сказала вона.

– З моєї вини. Оце так вигадала. Ти не знаєш, чи маєш хист до літератури, але палкої уяви в тебе аж надміру. Яка ідіотська причина спонукає тебе вважати мене винним у тому, що твій шляхетний батько виставив тебе на вулицю?

– Коли ви п’яний, то говорите казна-що.

– Я не п’яний. Я ніколи у своєму житті не був п’яний. Відповідай на запитання.

– Я сказала батькові, що ви наймаєте мене помічницею і, починаючи від сьогодні, я присвячуватиму всі свої зусилля літературі й уже не зможу працювати в його крамниці.

– Чого, чого?

– Ми можемо увійти в дім? Мені холодно, а мої сідниці задерев’яніли від тривалого сидіння на кам’яних сходах.

Я відчував, що голова в мене йде обертом, а до горла підступає нудота. Я підвів погляд і подивився на тьмяне світло, яке пробивалося зі слухового вікна над сходами.

– Чи це мені кара небесна, щоб я покаявся за своє непутяще життя?

Ізабелла простежила за моїм поглядом, заінтригована.

– З ким ви розмовляєте?

– Я ні з ким не розмовляю, це монолог. Прерогатива п’яного. Але завтра вранці я піду поговорю з твоїм батьком і покладу край цьому абсурду.

– Я не знаю, чи це добра думка. Він заприсягся, що, коли ви потрапите йому на очі, він вас уб’є. Він має дробовик-дубельтівку, сховану під прилавком. Він такий. Одного разу він убив віслюка з тієї рушниці. Це було влітку поблизу Архентони…

– Замовкни. Ні слова більше. Нехай буде тиша.

Ізабелла кивнула й дивилася на мене очікувальним поглядом. Я знову заходився шукати ключ. Я зараз був неспроможний сперечатися з цим красномовним дівчиськом. Мені треба було впасти на ліжко й втратити тяму, і то якнайшвидше. Я шукав ключа хвилини дві без видимих результатів. Нарешті Ізабелла, не кажучи ні слова, підійшла до мене й засунула руку в кишеню мого піджака, у якій я нишпорив уже разів сто, і знайшла ключ. Вона показала мені його, і я кивнув, визнавши свою поразку.

Ізабелла відчинила двері на поверх і допомогла мені звестися на ноги. Вона відвела мене до спальні, як інваліда, і допомогла впасти на ліжко. Примостила мою голову на подушку й скинула з мене черевики. Я дивився на неї збентеженим поглядом.

– Зупинися, я не хочу знімати штани.

Вона розстебнула мені ґудзики на шиї й сіла біля ліжка, дивлячись на мене. Усміхнулася зі смутком, не характерним для її віку.

– Я ніколи не бачила вас таким сумним, сеньйоре Мартін. Це через ту жінку, так? Яку я бачила на фото? – Вона взяла мою руку й погладила її, намагаючись мене заспокоїти. – Усе минає, повірте мені. Усе минає.

Попри мою хіть, очі в мене наповнилися слізьми, і я відвернув голову, щоб вона не бачила мого обличчя. Ізабелла погасила лампу на нічному столику й залишилася сидіти біля мене, слухаючи, як плаче цей жалюгідний пияк, не ставлячи жодних запитань і не пропонуючи мені нічого, крім свого товариства й своєї доброти, аж поки я провалився в сон.

7

Мене розбудила агонія похмілля, тиск на мої скроні й пахощі колумбійської кави. Ізабелла поставила біля ліжка столик зі щойно звареною кавою, а також тарілку з хлібом, сиром, шинкою та одним яблуком. Вигляд їжі викликав у мене напад нудоти, але я простяг руку до кавника. Ізабелла, що спостерігала за мною, стоячи у дверях, де я її не бачив, підійшла й налила мені кави в піалу, розплившись в усмішці.

– Випийте повну піалу, і похмілля як рукою зніме.

Я взяв піалу й надпив.

– Котра година?

– Перша пополудні.

Я з шумом випустив повітря з грудей.

– І скільки годин ти вже не спиш?

– Годин сім.

– І що ти робила?

– Прибирала та наводила лад, але тут роботи на кілька місяців, – сказала Ізабелла.

Я відпив іще один ковток кави.

– Дякую, – промурмотів я. – За каву. І за прибирання, але ти не мусиш цього робити.

– Я роблю це не для вас, якщо саме це вас турбує. Я роблю це для себе. Якщо я житиму тут, то не хочу боятися, що прилипну, коли неумисне прихилюся до чогось.

– Житимеш тут? Ми, здається, домовилися з тобою, що…

– Тссс… – прошепотіла Ізабелла.

Я замовк, погодившись на тимчасове замирення. Зараз я не міг і не хотів сперечатися з Ізабеллою. Ще буде час повернути дівчину в її родину, коли похмілля мене відпустить. Я спорожнив піалу третім ковтком і повільно підвівся. Не менш як п’ять або шість голок устромилися мені в мозок. Я застогнав. Ізабелла підтримала мене рукою.

– Я не інвалід. Можу й сам собі допомогти.

Ізабелла відпустила мене на пробу. Я ступив кілька кроків до коридору. Ізабелла супроводжувала мене, тримаючись дуже близько, ніби боялася, що я в будь-яку мить можу впасти. Я зупинився біля туалету.

– Ти дозволиш мені помочитися самому? – запитав я.

– Робіть це обережно, – промурмотіла дівчина. – Я залишу вам сніданок у галереї.

– Я не голодний.

– Вам треба що-небудь з’їсти.

– Ти моя учениця чи мати?

– Я це кажу для вашого ж таки добра.

Я увійшов до туалету й зачинився зсередини. Моїм очам знадобилося кілька секунд, аби звикнути до того, що я побачив. Туалет був невпізнанний. Чистий і блискучий. Кожна річ на своєму місці. Нове мило на умивальнику. Чисті рушники, про які я навіть не знав, що вони в мене є. Запах лугу.

– Мати Божа, – промурмотів я.

Я підсунув голову під кран і на кілька хвилин пустив холодну воду. Вийшов у коридор і повільно попрямував до галереї. Якщо туалет був невпізнанним, то галерея належала до іншого світу. Ізабелла помила вікна та підлогу й упорядкувала меблі та крісла. Чисте і ясне світло соталося крізь шибки, а запах пилюки зник. Мій сніданок чекав мене на столі, який дівчина застелила чистою скатертиною. Книжки на полицях, схоже, були переставлені, а скляні шафи знову стали блискучими. Ізабелла наливала мені другу піалу кави.

– Твоя праця справляє враження, але це не надовго, – сказав я.

Ізабелла впорядкувала книжки, що лежали стосами на столах і в кутках. Очистила журнальні столики, які були завалені старими газетами та журналами вже десяток років. За якісь сім годин вона завдяки своїй присутності й своїй праці вимела з дому весь бруд і всю темряву, що збиралися тут багато років, і ще й знаходила час та бажання всміхатися.

– Мені подобалося так, як було раніше, – сказав я.

– Авжеж, подобалося. Вам, а також сотні тисяч тарганів, які були тут єдиними пожильцями і яких я повиганяла за допомогою свіжого повітря та аміаку.

– А я думав, що воно так смердить…

– Це не сморід, а запах чистоти, – запротестувала Ізабелла. – Ви могли б виявити бодай трохи вдячності.

– Я тобі вдячний.

– Щось не помітно. Завтра я підіймуся до кабінету й…

– Про це й не думай.

Ізабелла стенула плечима, але в її погляді я побачив таку рішучість, що зрозумів: через двадцять чотири години кабінет у вежі зміниться до невпізнання.

– До речі, сьогодні вранці я знайшла в холі конверт. Хтось, мабуть, підсунув його під двері сьогодні вночі.

Я подивився на неї над піалою.

– Нижні двері замкнені на ключ, – сказав я.

– Я теж про це подумала. Мені це здалося дуже дивним і, хоча на конверті було написане ваше прізвище…

– …ти його відкрила.

– Боюся, що так. Я зробила це, сама того не бажаючи.

– Ізабелло, відкривати листи, адресовані іншим людям, – це аж ніяк не ознака добрих манер. У деяких місцях людей за такий злочин садовлять до в’язниці.

– Про це я не раз казала своїй матері, але вона все одно щоразу відкриває мої листи. І досі перебуває на волі.

– Де лист?

Ізабелла дістала конверт із кишені фартуха й подала його, уникаючи мого погляду. Він мав зубчаті краї й був із грубого й пористого паперу кольору слонової кістки з печаткою янгола на червоному сургучі – вона була зламана – і моїм прізвищем, написаним червоним чорнилом, від якого линули приємні пахощі. Я дістав із конверта складений удвоє аркуш.

Шановний Давиде!

Сподіваюся, ви перебуваєте в доброму здоров’ї й без проблем розпорядилися одержаними грішми. Ви не проти, щоб ми зустрілися сьогодні ввечері в моїй оселі й почали обговорення деталей нашого проекту? Я запрошую легко повечеряти зі мною о десятій. Чекаю вас.

Ваш друг

Андреас Кореллі

Я згорнув аркуш і поклав його назад у конверт. Ізабелла дивилася на мене зацікавленим поглядом.

– Добрі новини?

– Нічого такого, що стосувалося б тебе.

– А хто такий той сеньйор Кореллі? У нього гарний почерк, не те, що у вас.

Я подивився на неї суворим поглядом.

– Якщо я буду вашою помічницею, я повинна знати, з ким ви маєте ділові взаємини. Тобто я маю на увазі, кого мені вітати, а кого гнати геть.

Я зітхнув.

– Він видавець.

– Мабуть, добрий видавець, бо подивіться, на якому папері він пише і в яких конвертах надсилає свої листи. Навіть на це не шкодує грошей. Яку книжку ви пишете для нього?

– Таку, до якої тобі немає діла.

– Як я зможу допомагати вам, якщо ви не кажете мені, що робите? Ні, краще не відповідайте. Я вже мовчу.

Протягом десяти чудесних секунд Ізабелла справді мовчала.

– Який він, сеньйор Кореллі?

Я обдарував її холодним поглядом.

– Дивний.

– Свій свого здалеку бачить… Мовчу, мовчу…

Дивлячись на цю дівчину зі шляхетним серцем, я почувався геть нікчемним і зрозумів, що, чим раніше прожену її від себе, навіть ризикуючи завдати їй болю, тим ліпше буде для нас обох.

– Чому ви дивитеся на мене так?

– Сьогодні ввечері я маю піти в справах, Ізабелло.

– Залишити для вас зготовану вечерю? Ви повернетеся дуже пізно?

– Я вечерятиму не вдома й не знаю, коли повернуся, та незалежно від цього я хотів би, щоб, коли повернуся, тебе вже тут не було. Я хочу, щоб ти зібрала свої речі й пішла звідси. Куди ти підеш, мені байдуже. Тут немає місця для тебе. Зрозуміла?

Її обличчя зблідло, а очі наповнилися слізьми. Вона вкусила себе за губу й усміхнулася мені, але сльози покотилися по її щоках.

– Ще б пак не зрозуміла.

– І більше не прибирай.

Я підвівся й залишив її на галереї саму-одну. Я заховався в кабінеті на вежі. Відчинив вікна. Плач Ізабелли долинав із галереї. Я дивився на місто, що розкинулося під полудневим сонцем, і спрямував погляд на протилежний його кінець, де, як мені здалося, побачив блискучу черепицю вілли «Геліус» і уявив собі, як Крістіна, сеньйора Відаль, розчиняє вікна вежі й дивиться в бік кварталу Рібера. Щось темне й каламутне накрило мені серце. Я забув про плач Ізабелли й бажав тільки, щоб скоріше настала та мить, коли я зустрінуся з Кореллі, щоб поговорити про його трикляту книжку.

Я залишався в кабінеті на вежі доти, доки сутінки розповзлися над містом, розчиняючись у повітрі, наче кров у воді. Стояла спека, якої ще не було в це літо, і дахи Рібери коливалися перед моїми очима, наче міражі з пари. Я спустився на поверх і переодягся. У будинку стояла тиша, жалюзі на галереї були прикриті, а шибки пропускали бурштинове світло, яке розсіювалося в центральному коридорі.

– Ізабелло! – покликав я.

Відповіді не було. Я спустився на галерею й переконався, що дівчина пішла. Проте, перш ніж піти, вона вирішила розважитися тим, що привела до ладу й почистила повне зібрання творів Іґнатіуса Б. Самсона, що протягом років збирали пилюку та забуття на заскленій полиці, яка тепер блищала, не маючи жодної плями.

Дівчина взяла одну з книжок і поставила її на пюпітр розгорнутою посередині. Я прочитав один короткий абзац, вибравши його навмання, і, здавалося, повернувся далеко назад у той час, у якому все було так само простим, як і неминучим.

«“Поезію пишуть сльозами, роман – кров’ю, а історію – невидимою водою”, – сказав кардинал, змазуючи отрутою лезо кинджала у світлі канделябра».

Ретельно опрацьована наївність цих рядків видушила з мене усмішку й повернула підозру, яка ніколи не переставала мене непокоїти: можливо, було б краще для всіх і краще для мене, якби Іґнатіус Б. Самсон ніколи не накладав на себе руки, а Давид Мартін просто зайняв його місце.

8

Уже споночіло, коли я вийшов на вулицю. Спека та вологість спонукали моїх численних сусідів по кварталу повиносити крісла на вулицю в пошуках свіжого вітру, який не прилітав. Я обминув імпровізовані групи людей, що збиралися перед під’їздами будинків, і попрямував до Французького вокзалу, де завжди можна було знайти дві-три машини таксі, що чекали там пасажирів. Я взяв перше з тих, які стояли в черзі. Нам знадобилося двадцять хвилин, щоб перетнути місто й піднятися схилом гори, над яким нависав фантастичний парк архітектора Ґауді. Освітлені вікна будинку Кореллі було видно здалеку.

– А я й не знав, що там хтось живе, – зауважив водій.

Заплативши йому за проїзд із чайовими включно, я не став гаяти жодної секунди й поквапився на місце домовленої зустрічі. Я зачекав якусь мить, перш ніж подзвонити у двері, утішаючись дивною тишею, що панувала в цьому місці. Жоден листочок не ворушився в лісі, який накривав пагорб за моїми плечима. Небо, усіяне зірками, що виглядали між клаптями хмар, простягалося в усіх напрямках. Я міг чути шум свого дихання, шелестіння одягу, що терся об мене, коли я йшов, тупіт своїх кроків, що наближалися до дверей. Я подзвонив і став чекати.

Двері відчинилися майже відразу. Чоловік з опущеним поглядом і опущеними плечима, побачивши мене, кивнув головою й знаком запросив увійти. Одяг давав підстави припустити, що цей чоловік виконував обов’язки мажордома або слуги. Він не промовив жодного слова. Я пішов за ним коридором між фотографіями, і він привів мене до великої вітальні, з якої можна було дивитися на місто вдалині. Попрощавшись зі мною легким поклоном, він залишив мене там самого й пішов геть із тією самою повільністю, з якою мене сюди привів. Я підійшов до вікон і став дивитися між фіранками, убиваючи час у чеканні Кореллі. Минуло кілька хвилин, перш ніж я помітив, що хтось дивиться на мене з кутка зали. Він сидів цілком нерухомий у кріслі між сутінню й світлом від світильника, у якому ледве було видно ноги й руки, що спиралися на підлокітники крісла. Я впізнав його з блиску очей, які ніколи не моргали, та з віддзеркалення світильника на брошці у формі янгола, яку він завжди носив на лацкані піджака. Коли я зупинив на ньому погляд, він підвівся й підійшов до мене швидкими кроками, досить-таки швидкими, з вовчою усмішкою на устах, від якої в мене мороз пішов поза шкірою.

– Доброго вечора, Мартін.

Я кивнув головою, намагаючись відповісти йому усмішкою на усмішку.

– Я знову налякав вас, – сказав він. – Пробачте мені. Хочете чогось випити чи підемо вечеряти без преамбул?

– Правду кажучи, апетиту в мене нема.

– Через спеку, мабуть. Якщо ви не проти, ми можемо вийти в сад і поговорити там.

Мовчазний мажордом знову з’явився на сцені й відчинив двері, що виходили в сад, де стежка, освітлена свічками, поставленими у філіжанки для кави, вела до стола з білого металу, біля якого стояли одне навпроти одного два крісла. Вогники свічок горіли прямо, анітрохи не коливаючись. Місяць відкидав на землю слабке синювате світло. Я сів у крісло, і Кореллі зробив те саме, а тим часом мажордом налив нам у келихи якоїсь рідини, яка здалася мені вином і якої я не мав наміру пригублювати. У світлі того місяця на три чверті Кореллі здався мені молодшим, а риси його обличчя – гострішими. Він дивився на мене з напруженням, у якому було щось хиже.

– Вас щось турбує, Мартін.

– Сподіваюся, ви чули про пожежу.

– Кінець прикрий, а проте в поетичному розумінні цілком справедливий.

– Вам здається справедливим, що двоє людей помирають у такий спосіб?

– А якби вони померли не такою жорстокою смертю, ви вважали б її більш прийнятною? Справедливість – це афектація перспективи, а не універсальна цінність. Я не хочу вдавати жах, якого не відчуваю, і сподіваюся, ви також, хоч би скільки ви прикидалися… Але якщо вам так хочеться, я можу оголосити хвилину мовчання.

– У цьому немає потреби.

– Звісно, немає. Вона необхідна лише в тому випадку, коли людина не має чого сказати. Мовчання допомагає навіть дурням на хвилину відчути себе мудрецями. Вас іще щось турбує, Мартін?

– Схоже, поліція підозрює, що я маю стосунок до того, що сталося. Вони розпитували мене про вас.

Кореллі безтурботно кивнув головою.

– Поліція повинна виконувати свою роботу, а ми – свою. Вам не здається, що цю тему можна вважати вичерпаною? – Я не дуже впевнено кивнув головою. Кореллі усміхнувся. – Кілька хвилин тому, поки вас чекав, я дійшов висновку, що ми з вами так і не закінчили одну коротку риторичну розмову. Чим скоріше ми її закінчимо, тим раніше перейдемо до суті, – сказав він. – Мені насамперед хотілося б запитати, що таке для вас віра.

Я замислився на кілька секунд.

– Я ніколи не був особою релігійною. Я радше сумніваюся, аніж вірю чи не вірю. Сумнів – моя віра.

– Дуже обачливо й дуже по-буржуазному. Але вибиваючи м’ячі за межі поля, гру не виграєш. Чому, на вашу думку, вірування з’являються й зникають упродовж історії?

– Я не знаю. Гадаю, до цього спричиняються чинники соціальні, економічні або політичні. Не ставте таких запитань тому, хто вже в десять років перестав ходити до школи. Історія – це не моя сильна сторона.

– Історія – помийна яма біології, Мартін.

– Мабуть, у той день, коли про це розповідали на уроках, мене не було в класі.

– Про це розповідають не на уроках, Мартін. Про це розповідають наш раціональний розум і спостереження за реальністю. Цю науку ніхто не хоче вивчати, а проте саме її ми повинні найліпше засвоїти, щоб навчитися добре виконувати свою роботу. Будь-яка справа зазнає краху через неспроможність розв’язати ту або ту просту проблему, яку годі обминути.

– Ми говоримо про релігію чи економіку?

– Обирайте самі, як це назвати.

– Якщо я правильно вас розумію, то ви стверджуєте, що віра, тобто схильність довіряти міфам, ідеологіям або легендам про надприродне, залежить від біології.

– Ні більше, ні менше.

– Бачення дещо цинічне як на видавця релігійної літератури, – зазначив я.

– Це бачення професійне й позбавлене емоцій, – уточнив Кореллі. – Людина вірить, як і дихає, задля виживання.

– Це ваша теорія?

– Це не теорія, це статистика.

– Мені здається, що принаймні три четверті частини світу не погодяться з таким твердженням, – заперечив я.

– Звичайно, ні. Якби вони з цим погоджувалися, то хто приходив би до віри? Нікого не переконаєш вірити в те, що не потребує віри, бо пояснюється біологічними законами.

– То ви вважаєте, що людській природі властиво жити в обмані?

– Нашій природі властиво виживати. Віра – це інстинктивна реакція на ті аспекти існування, що їх ми не можемо пояснити якось інакше, незалежно від того, чи йдеться про моральну порожнечу, яку ми відкриваємо в природі, про неминучість смерті, про таємницю походження речей, про наше відчуття свого власного життя чи про відсутність такого відчуття. Це аспекти елементарні й надзвичайно прості, проте властиві нам обмеження перешкоджають давати непомильні відповіді на ці запитання, тому ми знаходимо на них відповідь емоційну. Це проста й чиста біологія.

– То ви вважаєте, що будь-які вірування або ідеали є не більш як фікція?

– Будь-яке тлумачення реальності або спостереження за нею відбувається з необхідності. У цьому разі проблема корениться в тому, що людина – створіння моральне, закинуте в аморальний усесвіт і приречене на скінченність існування, що не має іншого смислу, крім як продовжувати природний цикл свого виду. Неможливо виживати, перебуваючи в тривалому стані реальності, принаймні для людського створіння. Тому більшу частину свого життя ми перебуваємо в стані мрій і сновидінь, а надто тоді, коли не спимо. Чиста біологія, як я вам уже сказав.

Я зітхнув.

– І після цього ви хочете, щоб я вигадав фабулу, яка спонукає довірливих людей падати навколішки й переконає їх, що вони бачили світло й що існує щось таке, у що треба вірити, за що треба помирати й навіть убивати.

– Достоту так. Я не прошу вас винайти щось таке, чого досі не винайшли в тій або в іншій формі. Я прошу вас тільки про те, щоб ви допомогли мені дати пити спраглому.

– Пропозиція вельми похвальна й милосердна, – зіронізував я.

– Ні, це завдання суто комерційного характеру. Природа є великим вільним ринком. Закон пропозиції й попиту – молекулярним фактом.

– Можливо, вам слід би пошукати інтелектуала для цієї роботи. Говорячи про факти молекулярного та меркантильного характеру, я запевняю вас, що більшість людей ніколи у своєму житті не бачили суму в сто тисяч франків, і вони ладні продати душу або вигадати, що вона в них є, лише за частку від такої суми.

Металевий блиск його очей навіяв мені підозру, що Кореллі готується проказати мені ще одну зі своїх гострих проповідей, які в нього завжди були напохваті. Я подумав про свій рахунок в Іспанському колоніальному банку й сказав собі, що за сто тисяч франків я завжди готовий прослухати і месу, і цілу низку проповідей.

– Інтелектуал – це, як правило, той, хто особливим інтелектом не відзначається, – заявив Кореллі. – Він приписує собі цю характеристику, щоб компенсувати природну безпорадність своїх спроможностей, яку він інтуїтивно відчуває. Тут доречно згадати дуже давнє й дуже точне прислів’я: скажи мені, чим ти хвалишся, і я скажу, чого тобі бракує. Це, власне, модель повсякденної поведінки багатьох людей. Некомпетентний завжди виставляє себе експертом, жорстокий – милосердним, грішник – святим, лихвар – благодійником, нікчемний боягуз – патріотом, нахабний – смиренником, вульгарний – витонченим та елегантним, а йолоп – інтелектуалом. До речі, сама природа в усій своїй творчій діяльності далека від того, щоб бути тією сильфідою[27], яку оспівують поети, насправді вона мати жорстока та ненажерлива й схильна годуватися створіннями, яких народжує для того, щоб жити.

Мене занудило від Кореллі та його поетики, насиченої жорстокою біологією. Стримувані пристрасть і гнів, що відчувалися в словах видавця, мене бентежили, і я запитав себе, чи щось у світі не здавалося йому бридким і гідним осуду, з моєю персоною включно.

– Вам би проголошувати проповіді в школах та церквах на Вербну неділю. Ви мали б гучний успіх, – сказав я.

Кореллі холодно засміявся.

– Не відхиляйтеся від теми нашої розмови. Той, хто мені потрібен, становить протилежність інтелектуалові, тобто він повинен бути людиною розумною. І я таку людину знайшов.

– Ви мені лестите.

– Більше того, я вам плачу. І дуже добре плачу, а це єдині справжні лестощі в цьому продажному світі. Раджу вам ніколи не приймати винагороди, які не надруковані на звороті чека. Від них є зиск лише тому, хто їх дає. А якщо я вам плачу, то сподіваюся, що ви уважно вислухаєте мене й виконуватимете мої інструкції. Вірте мені, коли я кажу вам, що не зацікавлений у тому, щоб ви марнували час. Поки ви одержуєте від мене платню, ваш час – це також мій час.

Його тон був приязним, але очі в нього блищали сталевим блиском і не залишали місця для сумнівів чи неоднозначного розуміння.

– Немає необхідності, щоб ви нагадували мені про це кожні п’ять хвилин.

– Пробачте мені мою наполегливість, сеньйоре Мартін. Якщо я надокучаю вам усіма цими абстрактними мудруваннями, то лише для того, щоб покінчити з ними якнайшвидше. Те, чого я від вас хочу, – це форма, а не суть. Суть завжди залишається тією самою, і її винайдено, відколи існує людський рід. Вона викарбувана у вашому серці, наче номер серії. Я хочу від вас лише того, щоб ви знайшли розумний і цікавий спосіб відповісти на ті запитання, які всі ми перед собою ставимо, і знайшли його завдяки своєму прочитанню людської душі, застосувавши своє мистецтво й уміння робити своє ремесло. Я хочу, щоб ви принесли мені літературний твір, який будить душу.

– І нічого більше…

– І нічого менше.

– Ви говорите про маніпулювання почуттями та емоціями. А не легше було б переконати людей звичайними міркуваннями, викладеними раціонально, просто й чітко?

– Ні. Неможливо започаткувати раціональний діалог із людиною щодо її вірувань та уявлень, які вона здобула не через раціональний розум. Незалежно від того, про що ми стали б із нею говорити: про Бога, про людський рід чи про її патріотичну гордість. Тому мені потрібне щось могутніше, аніж прості розумування, викладені в доброму риторичному стилі. Мені потрібна сила мистецтва, виведення думок і подій на сцену. Нам здається, що ми намагаємося зрозуміти слова, коли слухаємо пісню, але музика визначає, захочемо ми чи ні їй повірити.

Я намагався проковтнути всю цю абракадабру, не вдавившись нею.

– Заспокойтеся, сьогодні промов більше не буде, – пообіцяв Кореллі. – А зараз обговорімо кілька питань суто практичного характеру: ви і я зустрічатимемося приблизно раз на два тижні. Ви повідомлятимете мене про свій поступ і показуватимете вже зроблену роботу. Якщо в мене будуть зауваження й пропозиції щодо змін, я вам про них скажу. Робота триватиме протягом року або протягом часу, який знадобиться на те, щоб її завершити. У кінці цього терміну ви передасте мені всю роботу й усю загальну документацію без винятку, бо вона належить єдиному власникові та гарантові прав, тобто мені. Ваше прізвище як автора не буде зазначене на документі, і ви берете на себе зобов’язання не розголошувати його, після того як передасте мені текст, і не обговорювати зроблену вами роботу або умови нашого договору чи то приватно, чи публічно ні з ким. Натомість ви одержите аванс у сто тисяч франків, який ви, власне, уже одержали, а наприкінці, коли роботу буде мною схвалено, – додаткову винагороду в п’ятдесят тисяч франків.

Я проковтнув слину. Людина ніколи не здогадується про те, яка жадібність ховається в її серці, аж поки не почує ніжний передзвін золотих або срібних монет у своєму гаманці.

– А ви не бажаєте формалізувати наш контракт у письмовому вигляді?

– Наш контракт – це контракт честі. Вашої й моєї. І він уже укладений. Контракт честі не може бути розірваний, бо розірвати можна лише той контракт, який сторони підписали, – сказав Кореллі таким тоном, що я волів би мати з ним підписаний контракт, навіть якби підписувати його довелося кров’ю. – Ще якісь запитання?

– Так. Навіщо?

– Я не розумію вас, сеньйоре Мартін.

– Навіщо вам потрібен цей матеріал чи як ви його називаєте? Що ви думаєте робити з ним?

– Вас тривожать проблеми сумління, Мартін, уже на цьому етапі?

– Можливо, ви вважаєте мене індивідом без принципів, але якщо я погоджуюся взяти участь у роботі того характеру, яку ви мені пропонуєте, то хотів би знати її мету. Думаю, я маю на це право.

Кореллі усміхнувся й поклав свою долоню на мою. Мене взяли дрижаки, коли я відчув доторк його шкіри, холодної й гладенької, наче мармур.

– Тому що вам хочеться жити.

– У цих словах ховається туманна погроза.

– Це просте нагадування про те, що вам уже відомо. Ви мені допоможете тому, що вам хочеться жити, і тому, що для вас не мають ваги ані ціна, ані наслідки; тому, що зовсім недавно ви були на порозі смерті, а тепер ви маєте перед собою вічність і перспективу життя. Ви допоможете мені тому, що ви людина, наділена людськими почуттями. І тому, що, хоча й не хочете цього визнавати, ви маєте віру.

Я прибрав від нього руку й дивився, як він підводиться з крісла й прямує кудись на край саду.

– Не переживайте, Мартін. Усе буде гаразд. Довіртеся мені, – сказав Кореллі тоном лагідним і заспокійливим, майже батьківським.

– Я вже можу йти?

– Звичайно. Я не хочу затримувати вас довше, ніж це потрібно. Мені було приємно поговорити з вами. Тепер я дозволяю вам піти й обміркувати нашу розмову. Ви побачите, що через певний час для вас стануть очевидними всі справжні відповіді на ваші сумніви та запитання. Немає нічого такого на дорозі життя, чого ми не знали б іще до того, як до нього наблизимося. Ми не навчаємося в житті нічого важливого, ми лише спогадуємо.

Він зробив знак мовчазному мажордомові, який чекав його розпоряджень, стоячи на краю саду.

– Вас відвезуть на машині додому. Ми з вами побачимося через два тижні.

– Тут?

– Бог покаже, – промовив він, облизуючи губи, ніби щойно сказав надзвичайно влучний дотеп.

Мажордом підійшов і зробив мені знак, щоб я йшов за ним. Кореллі попрощався зі мною кивком голови й опустився в крісло, знову спрямувавши погляд на місто.

9

Машина – щоб якось назвати ту річ – чекала мене біля дверей будинку. То не був автомобіль у точному розумінні, то був експонат колекціонера. Він навіяв мені думку про зачарований екіпаж, про собор на колесах. Досконало вигнуті форми того дивовижного наземного корабля блищали хромом і були увінчані на носі статуеткою срібного янгола. Одне слово, то був справжній «роллс-ройс». Мажордом відчинив мені дверцята й попрощався зі мною шанобливим поклоном. Я сів у салон, більше схожий на номер-люкс у шикарному готелі, аніж на кабіну автомобіля з мотором. Автомобіль зірвався з місця, тільки-но я вмостився на сидінні, і покотився вниз схилом.

– Ви знаєте, куди їхати? – запитав я.

Водій, темна постать за скляною перегородкою, легенько кивнув головою. Ми перетнули Барселону в наркотичній тиші цієї металевої карети, що, здавалося, майже не доторкалася до землі. Я бачив, як біжать повз мене за вікнами вулиці та будинки, схожі на підводні скелі. Уже було за північ, коли чорний «роллс-ройс» звернув у вулицю Комерсіо, а потім виїхав на бульвар Борна. Він зупинився на розі вулиці Фласадерс, яка була надто вузькою, щоб він міг у неї заїхати. Шофер вийшов і шанобливо відчинив мені дверцята. Я вийшов з автомобіля, а він знову сів за кермо, не сказавши мені ні слова. Машина рушила, і я побачив, як її чорний силует зник у темряві. Я запитав себе, чого я домігся своїм сьогоднішнім візитом, і, визнавши за ліпше не шукати відповіді, попрямував до свого будинку з таким відчуттям, ніби весь світ – в’язниця, з якої немає виходу.

Увійшовши на поверх, я попрямував до кабінету. Відчинив вікна на всі чотири сторони й дозволив, щоб вологий і жаркий вітер залетів до приміщення. На деяких дахах кварталу можна було бачити людей, що лежали на ковдрах і простирадлах, шукаючи там порятунку від задушливої спеки й намагаючись заснути. Удалині три великі фабричні димарі на проспекті Паралель височіли, схожі на поховальні вогнища, вивергаючи білий попіл, що накривав своїм плащем Барселону, наче пилюка з розмеленого скла. Ближче до мене статуя на соборі Ла-Мерсе[28], що завмерла в польоті над банею храму, нагадала мені статуетку янгола на «роллс-ройсі» та брошку, яку Кореллі завжди носив на лацкані піджака. Я мав таке відчуття, ніби місто після багатьох місяців мовчанки знову заговорило до мене й хоче розповісти про свої таємниці.

Саме тоді я й побачив її, скулену на східцях під якимись дверима, у тому жалюгідному й вузькому тунелі між старими будівлями, який називається вулицею Мух. Ізабелла. Я запитав себе, скільки вже часу вона там сидить, і сказав собі, що мені немає до того діла. Я вже хотів був зачинити вікно й повернутися до свого письмового стола, коли побачив, що вона не сама. Дві постаті повільно наближалися до неї, можливо, занадто повільно, від кінця вулиці. Я зітхнув, побажавши, щоб ті постаті пішли геть. Але вони не пішли геть. Одна з них зайшла з протилежного боку, перекривши вихід із провулка. Друга опустилася навколішки перед дівчиною, простягши до неї руку. Дівчина заворушилася. Ще через мить обидві постаті нахилилися над Ізабеллою, і я почув, як вона кричить.

Минуло не менш від хвилини, перш ніж я встиг прибігти туди. Один із чоловіків тримав Ізабеллу за руки, а другий уже задер їй спідницю й, регочучи, просовував руку між її стегнами, приставивши їй ніж до горла. Три цівки крові витікали з порізу. Вираз жаху спотворив обличчя дівчини. Я озирнувся навколо. Два ящики зі сміттям і купа кругляків із бруківки та будівельних матеріалів під стіною. Я схопив щось схоже на металевий лом, твердий і важкий, завдовжки з півметра. Першим помітив мою присутність той, що тримав ніж. Я ступив крок уперед, вимахуючи ломом. Його погляд ковзнув від лома до моїх очей, і я побачив, що посмішка зійшла з його обличчя. Другий обернувся й побачив, що я наближаюся до нього із занесеним угору ломом. Мені досить було зробити знак головою, щоб він випустив Ізабеллу й сховався за товариша.

– Ходімо звідси, – промурмотів він.

Другий не звернув уваги на його слова. Він дивився на мене лютим поглядом, тримаючи в руці ніж.

– А тобі хто дав свічку на цьому похороні, сучий ти сину?

Я взяв Ізабеллу за руку й допоміг їй зіп’ястися на ноги, не відводячи погляду від чоловіка з ножем у руках. Дістав із кишені ключі й подав їй.

– Біжи в дім, – звелів я. – Роби те, що я тобі кажу.

Ізабелла на мить завагалася, але потім я почув, як її кроки віддаляються в напрямку вулиці Фласадерс. Суб’єкт із ножем побачив, що вона пішла, і люта посмішка скривила йому губи.

– Зараз я тебе підколю, паскудо.

Я не сумнівався в його спроможності та бажанні виконати свою погрозу, але щось у його погляді дало мені підстави думати, що мій супротивник не був божевільним, і, якщо він досі її не виконав, то лише тому, що намагався вгадати, скільки важить металевий лом у моїй руці, а передусім – чи знайду я в собі силу та мужність і чи встигну скористатися ним, щоб проломити йому череп, перш ніж він дістане до мене лезом ножа.

– Ану, спробуй, – заохотив його я.

Суб’єкт із ножем дивився на мене протягом кількох секунд, а тоді засміявся. Хлопець, який був із ним, зітхнув із полегкістю. Перший заховав ніж і плюнув мені під ноги. Обернувся й пішов у темряву, з якої вийшов. Товариш потрюхикав за ним, наче вірний пес.

Ізабелла сиділа на внутрішньому сходовому майданчику усередині будинку з вежею. Вона тремтіла, тримаючи ключі обома руками. Коли я увійшов, вона рвучко підхопилася на ноги.

– Хочеш, я покличу лікаря?

Вона заперечливо похитала головою.

– Ти певна?

– Вони не встигли мені нічого зробити, – прошепотіла вона, ковтаючи сльози.

– Я в цьому не переконаний.

– Вони не зробили мені нічого, гаразд? – запротестувала вона.

– Ну, гаразд, – погодився я.

Я хотів підтримати її під руку, коли ми йшли сходами вгору, але вона уникала мого доторку.

Коли ми увійшли на поверх, я відвів її до ванної й увімкнув світло.

– Ти маєш якийсь чистий одяг, щоб переодягтися?

Ізабелла показала мені на сумку, яку принесла із собою, і кивнула головою.

– То помийся, а я тим часом щось приготую на вечерю.

– Невже після цього вам хочеться їсти?

– А таки хочеться.

Ізабелла вкусила себе за нижню губу.

– Мені, власне…

– Поговоримо потім, – сказав я.

Я зачинив двері до ванної й зачекав, поки почую, як потече вода. Потім пішов у кухню й поставив воду грітися. Знайшов трохи рису, шматок свинини й трохи зелені з тих продуктів, які Ізабелла принесла вчора. Зготував із цього якусь страву й майже півгодини чекав, коли дівчина вийде з ванної, випивши за цей час майже півпляшки вина. Я чув, як вона гірко плаче за стіною. Коли Ізабелла нарешті з’явилася у дверях кухні, очі в неї були червоні й вона здавалася схожою на малу дівчинку більше, аніж будь-коли.

– Мені, мабуть, перехотілося їсти, – сказала вона.

– Сідай і їж.

Ми сиділи за маленьким столом у центрі кухні. Ізабелла з певною підозрою подивилася на рис зі шматочками м’яса, який я поклав їй на тарілку.

– Їж, – наказав я.

Вона набрала першу ложку й піднесла її до губ.

– Смачно, – сказала вона.

Я налив їй півсклянки вина й наповнив решту водою.

– Батько не дозволяє мені пити вино.

– Я не твій батько.

Ми вечеряли мовчки, обмінюючись поглядами. Ізабелла з’їла все, що було на тарілці, і шматок хліба, який я їй відрізав. Вона боязко всміхалася. Проте я розумів, що страх досі не покинув її. Після вечері я відвів дівчину до її спальні й увімкнув там світло.

– Спробуй трохи відпочити, – сказав я. – Якщо тобі чогось буде треба, постукай у стіну. Я спатиму в сусідній кімнаті.

Ізабелла кивнула головою.

– Я вже чула, як ви хропіли вчора вночі.

– Я не хроплю.

– Мабуть, то шуміла вода в трубах. А може, тут живе якийсь сусід, що тримає ведмедя.

– Ще одне слово – і ти повернешся на вулицю.

Ізабелла всміхнулася й кивнула головою.

– Дякую, – прошепотіла вона. – Не зачиняйте двері. Залиште їх трохи прочиненими.

– На добраніч, – сказав я, вимкнувши світло й полишивши Ізабеллу в темряві.

Згодом, коли роздягався у своїй спальні, я помітив у себе на щоці якусь темну пляму, наче чорну сльозу. Підійшов до дзеркала й стер її пальцями. То була засохла кров. Лише тоді відчув, що я геть виснажений і все тіло мені болить.

10

Наступного ранку, ще до того як Ізабелла прокинулася, я підійшов до крамниці колоніальних товарів на вулиці Міральєрс, якою володіла її родина. Ще тільки почало розвиднятися, і ґрати крамниці були підняті лише наполовину. Я протиснувся всередину й зустрів двійко продавців, які викладали на прилавок ящики з чаєм та інші товари.

– У нас зачинено, – сказав один із них.

– То байдуже. Покличте, будь ласка, хазяїна.

Чекаючи, я розважався тим, що роздивлявся родинний заклад невдячної спадкоємиці Ізабелли, яка у своїй незбагненній невинності захотіла поміняти розкішне життя в царстві комерції на злиденне животіння літератора. Крамниця була справжнім невеличким базаром, де продавали дивовижі, завезені з усіх куточків світу. Мармелади, солодощі, чай. Кава найрозмаїтіших сортів, прянощі та консерви. Фрукти й в’ялене м’ясо. Шоколад і копчені холодні закуски. Справжній пантагрюелівський рай для людей із туго напханими кишенями. Дон Одон, батько дівчини й господар закладу, з’явився незабаром, одягнений у синій халат, із маршальськими вусами і з якимсь сірим обличчям, що, схоже, свідчило про небезпечну близькість інфаркту. Я вирішив обійтися без люб’язностей.

– Ваша дочка сказала мені, що ви тримаєте під прилавком дубельтівку, з якої хочете вбити мене, – сказав я й широко розвів руки. – То ось я перед вами, стріляйте.

– Хто ви такий, нахабо?

– Я той нахаба, якому довелося дати притулок на ніч вашій дівчині, бо її розтелепа батько неспроможний утримати її вдома.

Вираз гніву зійшов із його обличчя, і крамар усміхнувся сумною і якоюсь боязкою усмішкою.

– Сеньйор Мартін? Я вас не впізнав… Як там дівчинка?

Я зітхнув.

– Дівчинка здорова й перебуває в цілковитій безпеці в моєму домі. Вона ще спить, і, слава Богу, її честь залишилася недоторканою.

– Бог вас винагородить.

– Вам, я бачу, байдужісінько до того, де вона є й що з нею відбувається, але все ж таки я просив би вас зробити мені таку ласку й забрати її сьогодні, бо інакше мені доведеться набити вам пику, і не боюся я вашої дубельтівки.

– Моєї дубельтівки? – розгублено перепитав крамар.

Його дружина, маленька жіночка з нервовим поглядом, спостерігала за нами, визираючи з-поза завіси, яка затуляла заднє приміщення крамниці. Щось мені підказало, що стріляти в мене сьогодні не будуть. Дон Одон, засопівши, важко опустився на стілець.

– Я нічого більше не хотів би, сеньйоре Мартін. Але дівчинка не хоче з нами жити, – сказав він із розпачем у голосі.

Переконавшись, що крамар не мерзотник і що Ізабелла мене одурила, я пожалкував про свій різкий тон.

– То ви не виганяли її з дому?

Дон Одон розплющив свої великі, як блюдця, очі. У них застиг вираз болю. Його дружина ступила крок уперед і взяла чоловіка за руку.

– Ми трохи посварилися. Сказали одне одному те, чого не повинні були казати ні ми, ні вона. Але, схоже, дівчині нічого так не хотілося, як утекти з дому… Вона сказала, що піде й ми більше ніколи її не побачимо. У її матері серце мало не розірвалося. Я підвищив голос і сказав, що ми віддамо її в монастир.

– Аргумент не з найкращих, щоб переконати сімнадцятирічну дівчину, – зауважив я.

– Це було перше, що спало мені на думку, – захищався крамар. – Як би я міг віддати її в монастир?

– З того, що я довідався про її вдачу, вам би, думаю, знадобився для цього цілий полк жандармерії.

– Я не знаю, що вам розповіла дівчина, сеньйоре Мартін, але ви їй не вірте. Ми люди не дуже освічені, але й не якісь страховища. Я вже не знаю, як поводитися з нею. Я не належу до тих чоловіків, які можуть скинути пасок і літерами крові навчити свою дитину слухатися батьків. А моя жінка, що тут стоїть, нездатна накричати навіть на кота. Я не знаю, звідки в нашої доньки такий характер. Думаю, від того, що вона читає надто багато. І нас попереджали про це черниці. А мій батько, царство йому небесне, казав: у той день, коли жінки навчаться читати й писати, світ стане з ніг на голову.

– Ви великий мислитель, сеньйоре батьку, але це не розв’язує ані вашу проблему, ані мою.

– А що ми можемо зробити? Ізабелла не хоче залишатися з нами, сеньйоре Мартін. Вона каже: ми тупі, ми не розуміємо її, бо хочемо поховати в цій крамниці… А хіба я не хотів би її зрозуміти? Я працював у цій крамниці, відколи мені виповнилося сім років, від світанку до сутінок, і єдине, що я розумію, – це те, що світ – жахливе місце й дуже небезпечне для дівчини, яка витає в хмарах, – сказав крамар, прихиляючись до якоїсь діжки. – Найбільше я боюся, що, коли примушу її повернутися, вона втече вже насправжки й потрапить у руки якого-небудь… Навіть думати про це боюся.

– Це правда, – докинула його дружина, яка розмовляла з ледь відчутним італійським акцентом. – Повірте, дівчина розбила нам серце, але вона вже не вперше тікає з дому. Вона вдалася в мою матір, що мала неаполітанський характер…

– О, mamma! – сказав дон Одон, нажаханий на саму згадку про свою тещу.

– Коли вона сказала нам, що оселиться на кілька днів у вашому домі, поки допомагатиме вам у роботі, ми поставилися до цього більш-менш спокійно, – провадила мати Ізабелли, – бо знали, що ви людина порядна й зрештою дівчина буде поруч із нами, лише за дві вулиці. Ми знали: ви зумієте переконати її, щоб вона повернулася.

Я запитав себе, що їм нарозповідала Ізабелла про мене, аби переконати їх, що мені вкрай потрібен помічник.

– Сьогодні вночі на відстані кинутого каменя звідси побили двох поденників, які поверталися додому. Їх били чимось залізним, били нещадно, наче собак. Кажуть, що один навряд чи виживе, а другий залишиться паралізованим на все життя, – сказала мати. – У якому світі ми живемо?!

Дон Одон подивився на мене з жахом.

– Якщо я її заберу, вона знову втече. І я не певен, що вона знову натрапить на когось такого, як ви. Ми знаємо, що недобре молодій дівчині жити в домі самітного кабальєро, але принаймні про вас ми знаємо, що ви людина порядна й не скривдите її.

Здавалося, крамар ось-ось заплаче. Я, либонь, почувався б ліпше, якби він побіг по рушницю. Зрештою, я не міг виключити можливості, що один із її неаполітанських кузенів постане переді мною з мушкетом у руці, щоб захистити честь дівчини. Porca miseria[29].

– Ви даєте мені слово, що доглянете за нею, поки вона навернеться на розум і повернеться у свою родину?

Я глибоко зітхнув.

– Даю вам слово.

Я прийшов додому, навантажений усякими смачними та вишуканими їстівними припасами, що їх дон Одон та його дружина умовили мене взяти коштом крамниці. Я пообіцяв їм, що дбатиму про Ізабеллу протягом кількох днів, поки вона повернеться до здорового глузду й зрозуміє, що її місце в домі родини. Крамарі хотіли заплатити мені за її утримання, але цю крайність я рішуче відхилив. Мій план передбачав, що менш як за тиждень Ізабелла повернеться ночувати до своїх батьків, навіть якщо для цього мені доведеться підтримувати в ній ілюзію, що вдень вона працюватиме моєю помічницею. І не такі фортеці падали.

Коли я повернувся додому, Ізабелла сиділа за столом у кухні. Вона вимила весь посуд, що залишився після вчорашньої вечері, зварила каву, одяглася й причесалася так, що стала схожа на святу, яка зійшла з ікони. Ізабелла, аж ніяк не дурна дівчина, чудово зрозуміла, звідки я повернувся, обдарувала мене своїм найліпшим поглядом безпритульного собаки й покірливо всміхнулася. Я поставив сумки з вишуканими подарунками дона Одона на зливальницю й подивився на неї.

– Мій батько не пальнув у вас із рушниці?

– У нього закінчилися набої, і він вирішив закидати мене цими банками з мармеладом і шматками овечого сиру.

Ізабелла стиснула губи й напустила на своє обличчя вираз, що відповідав обставинам.

– Отже, тебе назвали на честь твоєї бабусі, Ізабелло?

– Атож, на честь mamma, – підтвердила вона. – Але в її кварталі бабусю називали Везувією.

– Охоче вірю.

– Кажуть, я трохи схожа на неї. Своєю впертістю.

«Ти, мабуть, могла б одержати довідку про це, якби захотіла», – подумав я.

– Твої батьки – гарні люди, Ізабелло. І вони розуміють тебе не гірше, аніж ти розумієш їх.

Дівчина нічого не відповіла. Вона налила мені в піалу кави й чекала мого вердикту. Я мав два варіанти на вибір: вигнати її на вулицю й довести до розпачу двох крамарів або згнітити серце й озброїтися терпінням на два або три дні. Я припустив, що сорок вісім годин цинічної й брутальної поведінки з мого боку – цілком достатній час для того, щоб зламати залізну волю впертої дівчини, і вона навколішках попросить у своєї матері прощення та дозволу повернутися додому на повне утримання батьків.

– Можеш залишитися тут на короткий час…

– Дякую!

– Не поспішай дякувати. Я дозволяю тобі залишитися за двох умов: по-перше, ти щодня навідуватимеш батьків і повідомлятимеш їх, що в тебе все гаразд, а по-друге, слухатимешся мене й підкорятимешся всім правилам поведінки, які існують у цьому домі.

Це звучало патріархально, але надто м’яко. Я зробив суворе обличчя й вирішив заговорити трохи жорсткішим тоном.

– А які правила існують у цьому домі? – запитала Ізабелла.

– Ті, які мені заманеться тут запровадити.

– Я вважаю це справедливим.

– Отже, домовилися.

Ізабелла обійшла навколо стола й з вдячністю мене обійняла. Я відчув тепло й тугі форми сімнадцятирічної дівчини, що притулилася до мого тіла. Я делікатно відіпхнув її на відстань не менш як метр від себе.

– Перше правило: щоб тут не було жодних ніжностей і ми ані обіймалися, ані починали плакати з найменшої нагоди.

– Як накажете.

– Отже, моє слово буде тим законом, на якому ми побудуємо своє співжиття. Зрозуміла?

Ізабелла засміялася й вибігла в коридор.

– Ти куди?

– Наводити порядок у кабінеті. Ви ж не думаєте, що я залишу його таким, який він є?

11

Мені потрібне було місце, де я міг би поміркувати й заховатися від домашнього ентузіазму та одержимості чистотою, притаманних моїй новій помічниці, тож я пішов до бібліотеки, яка розташувалася під готичним склепінням нефа старовинного середньовічного притулку для вбогих на вулиці Кармен. Решту дня я перебув, оточений книгами, які пахли папською усипальницею, читаючи трактати з міфології та історії релігій доти, доки мої очі готові були впасти на стіл і покотитися підлогою геть із бібліотеки. Я не відривався від читання протягом трьох годин без перерви, але підрахував, що за цей час поглинув не більш як мільйонну частку літератури, зібраної в цьому святилищі книг, не кажучи вже про все, що було написано на цю тему. Я постановив собі повернутися сюди завтра та післязавтра й присвятити щонайменше тиждень тому, щоб розігріти паровий котел своєї думки сторінками й сторінками, на яких розповідалося про богів, чудеса й пророцтва, святих і видіння, одкровення та містерії. Це також допоможе мені менше думати про Крістіну й Педро та про їхнє подружнє життя.

Оскільки тепер я мав сумлінну помічницю, то дав їй інструкції, щоб вона зняла копії з катехізисів та шкільних підручників, за якими в місті навчали релігії, і щоб підготувала мені короткі резюме за кожним із них. Ізабелла не стала вступати в дискусії щодо моїх розпоряджень, але, діставши їх, насупила брови.

– Я хочу детально знати, як навчають дітей усієї цієї науки, від Ноєвого ковчега до чудес із хлібом та рибою, – пояснив їй я.

– А навіщо це вам?

– Бо я такий, який я є, і маю безліч зацікавлень.

– Ви хочете створити нову версію дитячої молитви «Ісусик мого життя»?

– Ні. Я планую написати новий цикл романів про пригоди такої собі черниці. Ти роби те, що я тобі кажу, без зайвих запитань, бо інакше я негайно відішлю тебе до крамниці твоїх батьків продавати солодкий айвовий мармелад.

– Ви деспот.

– Я радий, що ми нарешті починаємо розуміти одне одного.

– Це має стосунок до книжки, яку ви писатимете для того видавця, Кореллі?

– Можливо.

– Бо я нюхом чую, що ця книжка не матиме комерційного успіху.

– Що ти про це знаєш?

– Більше, аніж ви можете собі припустити. І нема чого ховатися від мене зі своїми намірами, адже я тільки хочу допомогти вам. Чи, може, ви хочете попрощатися з професією літератора й стати продавцем кави та бубликів?

– Поки що я маю повні руки роботи, працюючи нянькою.

– Це ще велике запитання, хто з нас нянька, а хто – дитина. Нема сенсу починати дебати на цю тему, бо я легко виграю.

– А які дебати були б цікавими для вашої ясновельможності?

– Комерційне мистецтво супроти моралістичних дурниць.

– Люба Ізабелло, моя маленька Везувіє, у комерційному мистецтві – а все мистецтво, що заслуговує на цю назву, рано чи пізно стає комерційним – лише його споживач визначає, що в ньому дурне, а що – ні.

– Ви хочете сказати, що я дурна?

– Я хочу сказати, що ти повинна слухатися мене. Роби те, що я тобі сказав. І крапка. Мовчи.

Я показав на двері, і Ізабелла закотила очі, бурмочучи, коли віддалялася від мене коридором, лайку, якої я не розчув.

Поки Ізабелла ходила по школах та бібліотеках, шукаючи підручники та катехізиси для копіювання, я відвідував бібліотеку на вулиці Кармен, щоб поглибити теологічну освіту, підкріплюючи свою наполегливість надмірно великими дозами кави та стоїцизму. Протягом перших семи днів цієї незвичної діяльності я збагатився лише сумнівами. Я переконався лише в тому, що величезна більшість авторів, які відчували покликання писати на теми божественного, людського та священного, певно, були людьми дуже вченими, наполегливими й глибоко побожними, проте як письменники були абсолютними нездарами та нікчемами. Нещасний читач, якому доводилося мандрувати сторінками їхніх творів, мусив докладати нелюдських зусиль, щоб не провалитися в кому, спричинену нудьгою, якою були щедро просякнуті кожна їхня фраза й кожне слово.

Після того як я прочитав тисячі сторінок на цю тему, у мене почало складатися враження, що сотні релігійних вірувань, каталогізовані впродовж історії письма, були надзвичайно схожими між собою. Я приписав це перше враження своєму невігластву або відсутності адекватної документації, але так і не зміг позбутися відчуття, що переглядаю десятки детективних сюжетів, у яких убивця може бути таким або іншим, але схема, за якою розгортаються події, принципово залишається тією самою. Міфи та легенди чи то про божества, чи про виникнення та історію різних рас і народів почали здаватися мені такими собі головоломками, які трохи відрізнялися між собою, проте складалися з тих самих елементів, хоч і в різному порядку.

Через два дні я заприятелював з Евлалією, завідувачкою бібліотеки, яка допомагала мені дібрати тексти та книжки в океані паперу, відданого під її опіку та нагляд, і вряди-годи підходила до мого стола в кутку зали, запитуючи, чи мені не треба чогось іще. Вона була десь мого віку, і її високий інтелект я вгадував по її вухах, надміру загострених і покритих густим мереживом вен.

– Ви читаєте надто багато священної літератури, кабальєро. Може, ви надумали постригтися в ченці тепер, на порозі зрілості?

– Це лише документація.

– Усі так кажуть.

Жарти та дотепний розум бібліотекарки були для мене неоціненним бальзамом, який допомагав витримати сидіння над цими твердокам’яними текстами й продовжувати свою подорож лабіринтами документалістики. Коли Евлалія мала вільну хвилину, вона підходила до мого стола й допомагала мені навести певний лад у всій тій абракадабрі. Мені траплялися сторінки, заповнені розповідями про батьків і дітей, матерів, святих і чистих, про зради й навернення, про пророцтва та мучеників-пророків, посланців неба або благодаті, немовлят, народжених для того, щоб спасти всесвіт, про лютих страховищ, здебільшого схожих на вже відомих нам звірів, про ефірних істот і про істот із рисами обличчя, притаманними якійсь людській расі, що були добрими героями, яким доводилося терпіти грандіозні випробування долі. Земне існування завжди розглядалося як тимчасовий етап, що вимагав послуху, смирення перед долею та дотримання правил людського співжиття, а винагорода за бездоганну поведінку завжди була обіцяна десь у потойбічному світі, світі райського блаженства, де людина матиме все, чого їй так бракувало в тілесному житті.

Опівдні в четвер Евлалія підійшла до мого стола в одну зі своїх коротких перерв і запитала, чи протягом дня я тільки читаю требники, чи іноді дозволяю собі перекусити. Я запросив її на сніданок до ресторану «Каса Леопольдо», який відкрився десь приблизно в той час. Поки ми смакували чудове тушковане м’ясо з бичачого хвоста, вона розповіла мені, що працює вже два роки на своїй посаді, а протягом двох попередніх писала роман, який пише досі й головні події якого розгортаються в бібліотеці на вулиці Кармен, де відбувається ціла низка таємничих убивств.

– Мені хотілося б створити щось подібне до тих романів, які кілька років тому писав Іґнатіус Б. Самсон, – сказала вона. – Ви про нього чули?

– Туманно, – відповів я.

Евлалії досі були дуже до вподоби його книжки, і я запропонував їй надати всій своїй оповіді злегка зловісного тону й покласти в основу історії якусь таємну книжку, одержиму стражденним духом, з елементами очевидного надприродного змісту.

– Так зробив би на вашому місці Іґнатіус Б., – наважився припустити я.

– А чому ви так багато читаєте про янголів і демонів? Тільки не кажіть мені, що ви колишній розкаяний семінарист.

– Я намагаюся з’ясувати, у чому знаходять вияв спільні характеристики походження різних релігій та міфів, – пояснив я їй.

– І що ж ви на сьогодні з’ясували?

– Майже нічого. Але не хочу знуджувати вас розповіддю про свої невдачі.

– Ви мене не знудите. Розповідайте.

Я стенув плечима.

– Ну, гаразд, досі найцікавішим мені видається той факт, що більшість вірувань беруть свій початок від події або персонажа, що ймовірно існували в історії, але дуже швидко вони перетворюються на суспільні рухи, що розвиваються та формуються залежно від політичних, економічних або соціальних обставин, за яких живе група, що їх прийняла. Ви стежите за моєю думкою?

Евлалія кивнула головою.

– Більша частина міфології, що виникає навколо кожної з таких доктрин, від її літургії до норм і табу, походить від бюрократії, що утворюється мірою того, як вони розвиваються, а не від того надприродного явища, з якого вони починалися. Більша частина історій, простих і немудрих, суміш здорового глузду та фольклору й весь войовничий зміст, який вони містять у собі, виникають із подальшого витлумачення принципів, коли вони не мають тенденції слабнути в руках у тих, хто ними керує. Адміністративний та ієрархічний аспект здається ключовим у їхній еволюції. Істина спочатку відкривається всім людям, але дуже швидко з’являються індивіди, які привласнюють собі право та обов’язок тлумачити цю істину, керувати нею, а в певних випадках і змінювати її в ім’я загального добра, і з цією метою вони створюють могутню й потенційно репресивну організацію. Цей феномен, що, як навчає нас біологія, притаманний будь-якій соціальній групі живих створінь, незабаром перетворює доктрину на елемент контролю та політичної боротьби. Розколи, війни та занепад стають неминучими. Рано чи пізно слово стає плоттю, а плоть кровоточить.

Мені здалося, що я почав базікати, як Кореллі, і зітхання вихопилося з моїх грудей. Евлалія слабко всміхалася й дивилася на мене з певною стриманістю.

– То ви цього шукаєте? Крові?

– Кров – причина літератури, а не навпаки.

– Я в цьому не переконана.

– Здається мені, ви навчалися в колегіумі черниць.

– То були чорношкірі дами. Вісім років.

– Чи правду кажуть, що учениці монастирських колегіумів плекають найпотаємніші бажання, у яких соромляться зізнатися навіть самим собі?

– Ладна об заклад побитися, що вам дуже хотілося б про це знати.

– Закладайтеся й можете поставити всі свої фішки на «так».

– Чого ви там іще навчилися у своєму курсі прискореної теології для збуджених умів?

– Майже нічого більше. Мої перші висновки залишили в мені присмак банальності й непослідовності. Усе це й так здавалося мені досить очевидним без необхідності зазирати в енциклопедії та читати трактати про те, як янголи можуть лоскотати людей, можливо, тому, що я неспроможний заходити своїм розумом далі, аніж сягають мої забобони, а можливо, тому, що тут не йдеться про зрозуміння, і суть радикальної проблеми полягає лише в тому, вірити чи не вірити, не намагаючись з’ясовувати, чому я вірю або не вірю. Ну, як вам моя риторика? Вражає чи не вражає?

– У мене від неї шкіра стала гусячою. Шкода, що я не була з вами знайома тоді, коли навчалася в школі чорних пожадань.

– А ви жорстока жінка, Евлаліє.

Біблотекарка весело засміялася й подивилася мені у вічі довгим поглядом.

– Скажіть-но мені, Іґнатіусе Б., хто наповнив вам серце такою люттю?

– Бачу, ви вмієте читати не тільки книжки.

Ми сиділи за столом кілька хвилин, дивлячись, як снують туди-сюди офіціанти в залі «Каси Леопольдо».

– А вам щось відомо про розбиті серця? – запитала в мене бібліотекарка.

Я заперечливо похитав головою.

– Насправді вони розбиваються лише раз. Усе інше – подряпини.

– Напишіть про це у своїй книжці.

Вона показала мені свою обручку.

– Я не знаю, кому це так пощастило, але певен, він розуміє, що є найщасливішим чоловіком у світі.

Евлалія невесело всміхнулася й кивнула головою. Ми повернулися до бібліотеки й обоє пішли на свої місця: вона – до свого кабінету, а я – у свій куток. Я попрощався з нею наступного дня, коли вирішив, що більше неспроможний і не хочу прочитати жодного рядка про одкровення та вічні істини. Ідучи до бібліотеки, я купив білу троянду в кіоску на бульварі Рамбла й залишив квітку на її порожньому письмовому столі. Потім побачив її в одному з коридорів, де вона переставляла книжки.

– Ви покидаєте мене так швидко, – сказала вона, побачивши мене. – Хто тепер говоритиме мені компліменти?

– А хто – ні?

Вона провела мене до виходу й потиснула мені руку біля сходів, які бігли вниз до патіо старого шпиталю. Я почав спускатися сходами. На півдорозі зупинився й обернувся. Вона стояла там, де й була, і дивилася на мене.

– Нехай вам щастить, Іґнатіусе Б. Сподіваюся, ви знайдете те, що шукаєте.

12

Вечеряючи з Ізабеллою за столом на галереї, я помітив, що моя нова помічниця позирає на мене скоса.

– Вам не подобається суп? Ви навіть не покуштували його… – наважилася запитати дівчина.

Я подивився на неторкану тарілку із супом, що вистигав на столі. Зачерпнув ложку й усім своїм виглядом показав, що страва подобається мені надзвичайно.

– Дуже смачний, – сказав я.

– Ви також не промовили жодного слова, відколи повернулися з бібліотеки, – докинула Ізабелла.

– Ще якісь скарги?

Ізабелла невдоволено відвела погляд. Я без апетиту заходився їсти холодний суп, але це був привід, щоб не розмовляти.

– Чому ви такий сумний? Через ту жінку?

Я поклав ложку, з’ївши суп лише наполовину. Нічого не відповів і став помішувати суп ложкою. Ізабелла не відривала від мене погляду.

– Її звати Крістіна, – сказав я. – І я не сумую. Я радий за неї, бо вона одружилася з моїм найкращим другом і буде дуже щаслива.

– А я цариця Савська.

– Ти надто цікава, ото й усе.

– Ви мені більше подобаєтеся тоді, коли ви не в гуморі й кажете правду.

– Мені байдуже, що тобі подобається, а що – ні. Іди до своєї кімнати й дай мені чóртів спокій.

Вона спробувала всміхнутися, та, коли я простяг до неї руку, очі їй наповнилися слізьми. Вона схопила мою тарілку та свою й побігла на кухню. Я почув, як тарілки попадали в зливальницю, а через кілька секунд двері її спальні зачинилися зі стуком. Я зітхнув і пригубив вино, келих із яким залишився стояти на столі. Це був вишуканий трунок, принесений із крамниці батьків Ізабелли. Через мить я підійшов до дверей її кімнати й легенько постукав кісточками пальців. Дівчина не озвалася, проте я чув, як вона схлипує в кімнаті. Я хотів відчинити двері, але дівчина замкнулася зсередини.

Я піднявся в кабінет, який після того, як моя помічниця тут попрацювала, пахнув свіжими квітами й був схожий на каюту розкішного трансокеанського лайнера. Ізабелла впорядкувала всі книжки, повитирала пилюку, тож тепер усе тут стало блискучим і незнайомим. Стара друкарська машинка «Андервуд» здавалася витонченою скульптурою, а літери на клавішах можна було прочитати без жодних труднощів. Стосики акуратно складених аркушів лежали на столі разом із резюме, зробленими зі шкільних релігійних текстів і катехізисів, та кореспонденцією дня. З філіжанки для кави стриміли дві сигари, від яких линули чудові пахощі. Одне з чудес Карибського архіпелагу, яке нишком приніс батькові Ізабелли один його знайомий із тютюнової фабрики. Я взяв одну сигару й припалив. Її гарячий духмяний запах давав підстави вважати, що в ньому поєдналися всі ті аромати та отрути, яких людина може бажати для того, щоб померти в мирі. Я сів за стіл і переглянув денну пошту. Я знехтував усі листи, крім одного, у конверті з пергаменту кольору вохри, надписаного тим каліграфічним почерком, який би я тепер упізнав де завгодно. То було послання від мого нового видавця й мецената Андреаса Кореллі, у якому він пропонував мені зустрітися в неділю опівдні на вершині вежі нової підвісної канатної дороги, яка тепер висіла над Барселонським портом.

Вежа Сан-Себастьян підіймалася на сто метрів заввишки посеред плутанини кабелів та металевих конструкцій. Досить було тільки глянути на неї, і голова вже йшла обертом. Лінія підвісної канатної дороги була збудована до відкриття Всесвітньої виставки, тієї, що поставила все з ніг на голову й спричинилася до появи в Барселоні багатьох дивовижних споруд. Підвісна канатна дорога перетинала гавань Барселонського порту, починаючись від цієї першої вежі до вежі центральної, схожої на Ейфелеву, що правила за меридіан, від якого підвішені над порожнечею кабіни долали другу половину свого шляху до гори Монтжуїк, де було розташоване серце виставки. Це чудо техніки обіцяло можливість помилуватися краєвидами міста, які були раніше доступні лише дирижаблям, птахам із великим розмахом крил та кулькам граду. Але як на мене, то людина й чайка були створені не для того, щоб жити в одному повітряному просторі, і коли я ступив у ліфт, який підіймався на вежу, то відчув, що шлунок у мене стиснувся до розмірів горошинки. Підйом здався мені нескінченним, мене нудило від торохтіння цієї мідної клітки.

Я побачив, що Кореллі дивиться в одне з вікон, з яких було видно гавань порту й усе місто, милуючись щоглами та вітрилами, які ковзали поверхнею моря. На ньому був костюм із білого шовку, а в руці він тримав посипаний цукровою пудрою пончик, який проковтнув із вовчою жадібністю. Я кахикнув, і мій шеф обернувся, поблажливо усміхаючись.

– Чудовий краєвид, вам не здається? – запитав у мене Кореллі.

Я кивнув головою, білий, мов аркуш пергаменту.

– Ви боїтеся висоти?

– Я істота, створена жити на поверхні землі, – відповів я, намагаючись не підходити до вікна надто близько.

– Я дозволив собі купити квитки на подорож туди й назад, – повідомив мене він.

– Ви зробили мені велику приємність.

Я пройшов за ним до місточка, який вів до кабіни, що відходила від вежі й зависала на висоті майже в сотню метрів протягом часу, що здався мені нескінченно довгим.

– Як ви провели тиждень, Мартін?

– За читанням.

Він подивився на мене коротким поглядом.

– З вашого знудженого вигляду я бачу, що читали ви не Александра Дюма.

– Ні, я читав твори нудних академіків, що пишуть прозою твердою, наче цемент.

– А, ви звернулися до інтелектуалів. А ви ще хотіли, щоб я когось із них найняв. Чому, чим менше має людина сказати, тим помпезніше й педантичніше вона це каже? – запитав Кореллі. – Вони хочуть у такий спосіб обманути світ чи самих себе?

– Мабуть, і те, і те.

Хазяїн віддав мені квитки й сказав, щоб я йшов перший. Я передав квитки службовцеві, який тримав дверцята кабіни відчиненими, і увійшов до неї без будь-якого ентузіазму. Я вирішив сісти в центрі, якнайдалі від вікон. Кореллі всміхався, наче дитина, опанована захватом.

– Можливо, ваша проблема почасти в тому, що ви читали коментаторів, а не коментованих. Це вельми поширена, але фатальна помилка тих, хто хоче навчитися чогось корисного, – сказав Кореллі.

Дверцята кабіни зачинилися, і різким посмиком вона вирушила на свою орбіту. Я вхопився за металеву штангу й глибоко вдихнув повітря.

– Я відчуваю, що вчені й теоретики – це не ті святі, яким ви молитеся, – сказав я.

– Я не молюся жодному святому, друже Мартін, а ще менше тим із них, які канонізують або самих себе, або один одного у своєму середовищі. Теорія – це практика людей, котрі ні на що не здатні. Я пропоную, щоб ви відійшли від енциклопедистів та їхніх рецензій і прийшли до джерел. Скажіть, ви читали Біблію?

– Окремі фрагменти то там, то там, – пробурмотів я.

– Так я й думав. Як і всі на світі. Але це тяжка помилка. Усі повинні були б читати Біблію. Читати й перечитувати. Незалежно від того, вірують вони чи не вірують. Я її перечитую щонайменше раз на рік. Це моя улюблена книга.

– То ви віруєте чи вважаєте себе скептиком? – запитав я.

– Я професіонал. І ви теж. Той факт, віруємо ми чи не віруємо, не має стосунку до нашої роботи. Вірувати чи не вірувати – це, власне, питання більшого або меншого боягузтва. Знати чи не знати – ось у чім суть.

– У такому разі я повинен зізнатися, що не знаю нічого.

– Ідіть далі в цьому напрямку, і ви вийдете на дорогу великого філософа. І, йдучи, читайте Біблію від початку й до кінця. Це одна з найграндіозніших історій, які будь-коли розповідали у світі. Не робіть помилку й не плутайте Слово Бога з індустрією виробництва требників, яка живе з нього.

Чим довше я перебував у товаристві видавця, тим менше, здавалося, його розумів.

– Схоже, я загубив нитку вашої думки. Досі ми говорили з вами про легенди й міфологію, а тепер ви кажете мені, що я повинен думати про Біблію як про Слово Бога.

Тінь нетерпіння й роздратування затьмарила його погляд.

– Я говорю в образному значенні. Бог не дурисвіт. Слово – це монета, яку викарбували люди.

І він усміхнувся мені, як усміхаються дитині, що неспроможна зрозуміти найелементарніші речі, щоб не давати їй ляпаса. Він дивився на мене так, що неможливо було зрозуміти, коли видавець говорить серйозно, а коли жартує. Так само неможливо, як було неможливо вгадати мету тієї екстравагантної справи, за яку він мені виплатив воістину царський гонорар. Окрім усього іншого, кабіна гойдалася на вітрі, як яблуко на дереві, на яке налетів ураган. Ще ніколи у своєму житті я так часто не згадував про Ісаака Ньютона, як у ті хвилини.

– Ви боягуз, Мартін. Ця споруда абсолютно безпечна.

– Я в це повірю, коли знову ступлю на тверду землю.

Ми наближалися до середини нашого маршруту, до вежі Сан-Жайме, яка височіла над молами, неподалік від Палацу митної служби.

– Ви не станете заперечувати, якщо ми зійдемо тут? – запитав я.

Кореллі стенув плечима й неохоче погодився. Я не міг дихати спокійно доти, доки не опинився в ліфті вежі й не почув, як він доторкнувся до землі. Коли ми вийшли на мол, то побачили лаву, з якої розгортався вид на води порту та на гору Монтжуїк. Ми сіли там і стали дивитися на кабіну канатної дороги, що бігла у височині: я – з полегкістю, Кореллі – з роздратуванням.

– Розкажіть мені про свої перші враження. Про те, що вам дали ці дні занять і напруженого читання.

Я спробував підбити підсумок тому, чого навчився чи чого розучився протягом останніх днів. Видавець слухав мене уважно, висловлюючи жестами свою згоду або незгоду. У кінці моєї експертної доповіді на тему людських міфів та вірувань Кореллі схвально промовив:

– Думаю, ви ефективно попрацювали над синтезом відомих матеріалів. Ви не знайшли голку в сіні, про яку нам говорить відоме прислів’я, але зрозуміли, що єдиною справді цікавою річчю в усій копиці є саме вона, а все інше – то корм для ослів. До речі, якщо ми вже згадали про цих вухатих, то скажіть мені, вам подобаються байки?

– У дитинстві протягом двох місяців я плекав мрію стати Езопом.

– Усі ми мусили відмовитися від великих надій, коли вийшли на дорогу свого життя.

– А ким ви хотіли стати в дитинстві, сеньйоре Кореллі?

– Богом.

Його посмішка, схожа на вищир шакала, миттю стерла усмішку з мого обличчя.

– Мартін, байки, либонь, один із найцікавіших літературних механізмів, які було винайдено. Знаєте, чого вони нас навчають?

– Моралі?

– Ні. Вони навчають нас, що людські створіння засвоюють ідеї та поняття через оповіді, історії, а не через наукові лекції та теоретичні дискурси. Того самого навчає нас будь-який із великих релігійних текстів. Усі вони даються нам у вигляді оповідань із персонажами, які мусять ставати на боротьбу з життям і долати перешкоди, людьми, що вирушають у подорож духовного збагачення через перипетії та одкровення. Усі священні книги – це передусім великі історії, сюжети яких торкаються фундаментальних аспектів людської природи, поміщають їх у моральний контекст і в рамку визначених догм надприродного характеру. Це добре, що ви присвятили тиждень читанню жалюгідних трактатів, дискурсів, ознайомленню з різними думками й коментарями, бо тепер ви зрозуміли: вони нічого не можуть вас навчити, бо всі вони не більш як здійснювані охоче чи неохоче, зазвичай невдалі спроби чогось навчитися. Відсьогодні наші наукові дискусії та розвідки закінчуються. Я хочу, щоб тепер ви почали читати казки братів Ґрімм, трагедії Есхіла, Рамаяну або легенди кельтів. Я хочу, щоб ви прочитали самі тексти, а не коментарі до них чи про них. Я хочу, щоб ви проаналізували, як вони функціонують, у який спосіб передають свою суть і чому спричиняють емоційну реакцію. Я хочу, щоб ви навчалися граматики, а не моралі. І хочу, щоб через два-три тижні ви вже принесли мені щось своє, початок вашої історії. Зробіть так, щоб я повірив у вас.

– Я гадав, ми професіонали й нам не дозволений гріх вірити в ніщо.

Кореллі усміхнувся, показавши зуби.

– Навернути на якусь віру можна тільки грішника, а святого – ніколи.

13

Мої дні минали між читанням і пересварками. Протягом багатьох років я звик жити самотою й у тому стані методичної та недооцінюваної анархії, яка притаманна неодруженому чоловікові, тому постійна присутність у домі жінки, хай це навіть була лише дівчина, норовлива та з мінливим характером, почала підривати мої звички та звичаї, спочатку майже непомітно, але систематично. Я вірив у безлад, піднесений на рівень принципу. Ізабелла – ні. Я вірив у самотність і тишу. Ізабелла – ні. Не минуло й двох днів, як я відкрив, що майже нічого не спроможний знайти у своєму власному домі. Якщо мені був потрібен ніж для розрізування паперу, або склянка, або черевики, то спершу я мусив запитати Ізабеллу, куди провидіння підказало їй заховати ці речі.

– Я нічого не ховаю. Я кладу речі на їхнє місце, а це зовсім не те.

Не було дня, протягом якого мене разів шість не опановувало бажання задушити її. Коли я втікав до кабінету в пошуках спокою та відпочинку, щоб мати змогу зосередитися на своїх думках, Ізабелла з’являлася через кілька хвилин із філіжанкою чаю або з печивом, радісна й усміхнена. Потім починала ходити кабінетом, визирала у вікно, наводила в кабінеті лад, а тоді запитувала, що я роблю тут, нагорі, такий мовчазний і таємничий. Я відкрив, що дівчата в сімнадцять років наділені такою неймовірною здатністю базікати, що їхній мозок спонукає їх виштовхувати із себе якусь фразу кожні двадцять секунд. На третій день я вирішив, що треба знайти їй хлопця, який був би за можливості глухим.

– Ізабелло, як може бути, що дівчина, така приваблива, як ти, не має залицяльників?

– А звідки ви взяли, що в мене їх нема?

– А є серед тих хлопців такий, що тобі подобається?

– Хлопці мого віку дуже нудні. Вони не мають чого сказати, а половина з них видаються цілковитими йолопами.

Я хотів сказати їй, що з віком вони теж не порозумнішають, але вирішив не ускладнювати ситуацію.

– То хто ж тоді може тобі сподобатися?

– Чоловік старшого віку. Такий, як ви.

– Я здаюся тобі старим?

– А ви вважаєте себе малим хлопчиком?

Я вирішив ліпше сприйняти її слова як жарт, бо вони завдали певного удару по моєму самолюбству. І відповів їй у тому самому тоні, але приправивши свою відповідь кількома краплями сарказму:

– Це добре, що молодим дівчатам подобаються чоловіки старшого віку, але погано, що чоловіки старшого віку, а надто немічні й слиняві, віддають перевагу юним дівчатам.

– Я це знаю. Не така вже я дурна.

Ізабелла зміряла мене пильним поглядом, щось міркуючи, і лукаво всміхнулася. «Зараз вона щось ляпне», – подумав я.

– А вам теж подобаються юні дівчата?

Відповідь була на моїх губах ще до того, як вона сформулювала своє запитання. Я прибрав поважного й значущого вигляду, ніби професор географії абощо.

– Мені вони подобалися, коли я був у твоєму віці. А загалом я схильний віддавати перевагу дівчатам мого віку.

– У вашому віці це вже будуть не дівчата, а сеньйорити або, якщо дивитися правді у вічі, сеньйори.

– Кінець дискусії. Ти не маєш якоїсь роботи внизу?

– Ні.

– Тоді починай щось писати. Я тут тримаю тебе не для того, щоб ти мила мені тарілки та ховала мої речі. Я тримаю тебе тут, бо ти сказала, що хочеш навчитися писати і я той єдиний ідіот на світі, який може тебе цього навчити, так принаймні тобі здається.

– Вам нема чого гніватися. Річ у тім, що мені бракує натхнення.

– Натхнення приходить тоді, коли ти впираєшся ліктями в стіл, примощуєш зад на стілець і починаєш пітніти. Обери собі тему, ідею й натисни на свій мозок так, щоб він заболів. Оце й називається натхненням.

– Тему я вже маю.

– Алілуя.

– Я писатиму про вас.

Тривала мовчанка, у якій схрестилися погляди двох людей, що сидять навпроти одне одного по обидва боки стола.

– Навіщо?

– Бо ви здаєтеся мені цікавим. І незвичайним.

– І старим.

– І прийнятним. Я сприймаю вас майже як хлопця мого віку.

Мимохіть я почав уже звикати до товариства Ізабелли, до її шпильок і до того світла, яке вона принесла в цей дім. Якщо й далі так буде, то справдяться мої найгірші побоювання й ми рано чи пізно станемо друзями.

– А ви зрештою обрали собі тему, прочитавши стільки нудних і грубезних книг?

Я вирішив, що, чим менше розповідатиму Ізабеллі про свою роботу, тим ліпше.

– Сьогодні я ще перебуваю на етапі документації.

– Документації? А це що таке?

– За нормальних обставин письменник мусить прочитати тисячі сторінок, щоб здобути необхідні йому відомості й підійти до суті своєї теми, до її емоційної істини, а потім усе забути й розпочати з нуля.

Ізабелла зітхнула.

– А що таке емоційна істина?

– Це щирість у літературному творі.

– У такому разі треба бути чесним і порядним для того, щоб написати добрий художній твір?

– Ні. Треба бути добрим професіоналом. Емоційна істина – не моральна якість, а техніка.

– Ви говорите, як людина науки, – запротестувала Ізабелла.

– Література, принаймні література добра – це наука, у якій пульсує кров мистецтва. Так само, як архітектура або музика.

– Я думала, з митця щось проростає просто так, несподівано.

– Просто так проростають лише волосини та бородавки.

Ізабелла сприймала ці одкровення без жодного ентузіазму.

– Ви все це кажете тільки для того, щоб розхолодити мене й щоб я повернулася додому.

– Боюся, що ця смоква так швидко з дерева не впаде.

– Ви найгірший учитель у світі.

– Учителя створює учень, а не навпаки.

– З вами сперечатися марно, бо вам відомі всі трюки риторики. Це несправедливо.

– Немає нічого справедливого. Єдине, чого ми можемо прагнути, – це бути логічними. Справедливість – єдина хвороба світу, в усьому іншому здорового, як дуб.

– Амінь. З людиною завжди так буває, коли вона стає старшою? Що вона більше ні в що не вірить, як оце ви.

– Ні, не завжди. Стаючи старшими, більшість людей і далі вірять у всілякі дурниці – як правило, усе більші й більші. Я пливу проти течії, бо мені подобається бачити світ таким, який він є.

– Не думайте, що всі такі, як ви. Бо я віритиму в людей і речі навіть тоді, коли стану старшою, – запевнила Ізабелла.

– Бажаю успіхів.

– А крім того, я вірю у вас.

Вона не відвела погляду, коли я подивився на неї.

– Бо ти мене не знаєш.

– Це тільки ви так думаєте. Ви зовсім не такий таємничий, як вам здається.

– А я й не претендую на таємничість.

– Ви приємний субститут антипатичного суб’єкта. Я теж трохи знаю риторику.

– Це не риторика. Це іронія. Не одне й те саме.

– Ви завжди буваєте переможцем у дискусіях?

– У таких легких завжди.

– А з тим чоловіком, вашим хазяїном…

– Кореллі?

– Кореллі. Дискусії з ним для вас теж легкі?

– Ні. Кореллі знає набагато більше трюків риторики, аніж я.

– Так я й думала. Ви йому довіряєте?

– Чому ти мене про це запитуєш?

– Не знаю. Ви йому довіряєте?

– А чом би я мав не довіряти йому?

Ізабелла стенула плечима.

– Що конкретно він вам доручив? Ви мені не скажете?

– Я тобі вже сказав. Він хоче, щоб я написав книжку для його видавництва.

– Роман?

– Не зовсім. Щось подібне до міфу. Легенди.

– Книжку для дітей?

– Щось таке.

– І ви це зробите?

– Він платить дуже добре.

Ізабелла насупила брови.

– То ви заради цього пишете? Заради грошей?

– Іноді.

– А цього разу?

– Цього разу я напишу книжку тому, що повинен її написати.

– Ви в нього в боргу?

– Можна сказати й так.

Ізабелла обміркувала мої слова. Мені здалося, вона хоче щось сказати, але дівчина утрималася, укусивши себе за губу. Натомість запропонувала мені невинну усмішку й один зі своїх янгольських поглядів, завдяки яким могла змінити тему розмови, лише моргнувши віями.

– Я також хотіла б, щоб мені платили за те, що я писатиму, – призналася вона.

– Кожен, хто пише, цього хотів би, але не кожен цього домагається.

– А як можна цього домогтися?

– Насамперед спустися на галерею, візьми папір…

– …поклади лікті на стіл і натисни на мозок так, щоб він заболів. Усе зрозуміло.

Вона подивилася на мене із сумнівом в очах. Ось уже півтора тижні вона жила в моєму домі, і в мене чомусь жодного разу не виникло бажання відіслати її до батьків. Певно, вона запитувала себе, коли я це зроблю й чому досі не зробив. Я також себе про це запитував і не знаходив відповіді.

– Мені подобається бути вашою помічницею, попри те, що ви такий, який ви є, – сказала вона нарешті.

Дівчина дивилася на мене так, ніби все її життя залежало від одного мого ласкавого слова. Та я не піддався спокусі. Добрі слова – це доброта марна, що не вимагає ніякої жертви й дарує більше втіхи, аніж добрі вчинки.

– Мені також подобається, що ти моя помічниця, Ізабелло, попри те, що я такий, який я є. Але мені ще більше буде до вподоби, коли я не потребуватиму твоєї допомоги, а ти більше нічого не зможеш від мене навчитися.

– Ви гадаєте, така можливість існує?

– Не маю найменшого сумніву. Через десять років ти будеш учителькою, а я – учнем, – сказав я, повторивши слова, які досі пахли для мене зрадою.

– Брехун, – сказала вона, легенько цмокнула мене в щоку й побігла сходами вниз.

14

Пополудні я залишив Ізабеллу за письмовим столом, який ми поставили для неї на галереї, перед стосиком чистих аркушів паперу, і пішов до книгарні дона Ґустава Барсело на вулицю Фернандо з наміром знайти там для себе добре й зручне для читання видання Біблії. Усі примірники Нового та Старого Заповітів, які я мав у своєму домі, були надруковані мікроскопічними літерами на напівпрозорому папері жовтого кольору, і читання таких текстів замість того, щоб наповнити людину хвилюванням та божественним натхненням, загрожувало їй мігренню. Барсело, який серед багатьох інших своїх інтересів був також захопленим колекціонером священних книг та апокрифічних християнських текстів, мав на спеціальному складі в одному з тильних приміщень своєї книгарні величезний вибір Євангелій, житій святих та блаженних і безліч інших текстів релігійного характеру.

Побачивши, як я заходжу до книгарні, один зі службовців побіг до контори попередити свого шефа, і Барсело з’явився зі свого кабінету, радий-радісінький.

– Нехай будуть благословенні мої очі. Семпере мені розповів, що ви наче відродилися, але це вже історія. Валентино поруч із вами здається геть висмоктаним. Де ви пропадали, чоловіче?

– Скрізь потроху, – відповів я.

– Але на весіллі Відаля вас не було, це вже точно. Ваша відсутність там відчувалася, друже мій.

– Сумніваюся.

Книгар кивнув головою, давши мені зрозуміти, що здогадується про моє бажання не заглиблюватися в цю тему.

– Можна запропонувати вам чашку чаю?

– Навіть дві. І одну Біблію. Але зручну для користування.

– З цим не буде проблем, – сказав книгар. – Дальмау!

Один із його службовців прибіг на виклик.

– Дальмау, тут мій друг Мартін просить знайти для нього видання Біблії не декоративного, а читабельного зразка. Я подумав про Торреса Амата, тисяча вісімсот двадцять п’ятий рік. Ти як вважаєш?

Одна з особливостей книгарні Барсело полягала в тому, що про книжки тут говорили як про вина витонченого смаку, занотовуючи їхній букет, аромат, консистенцію та рік урожаю.

– Чудовий вибір, сеньйоре Барсело, хоча я віддав би перевагу більш осучасненій і переглянутій версії.

– Тисяча вісімсот сімдесятого року?

– Тисяча вісімсот дев’яносто третього.

– Гаразд. Домовилися. Загорни її для нашого друга Мартіна й занеси витрати на рахунок фірми.

– У жодному разі, – заперечив я.

– У той день, коли я візьму плату за Слово Бога з такого безвірника, як ви, мене спопелить блискавка – і слушно.

Дальмау побіг шукати мою Біблію, а я пішов за Барсело до його кабінету, де книгар приготував дві філіжанки чаю й подарував мені сигару зі свого зволожувача. Я прийняв його дарунок і припалив сигару від свічки, яку мені подав Барсело.

– Вона чудова.

– Бачу, ви розвиваєте в собі добрий смак до вишуканого тютюну. Чоловік повинен мати певні вади, за можливості – високої категорії, бо інакше, коли він доживе до старості, то не матиме, у чому каятися. До речі, я складу вам компанію – і то залюбки.

Хмара запашного диму від сигар накрила нас, наче високий приплив.

– Кілька місяців тому я був у Парижі й мав нагоду навести деякі довідки на тему, про яку ви згадали досить давно в розмові з нашим другом Семпере, – сказав мені Барсело.

– «Едисьйон де ла Люм’єр»?

– Атож. Я хотів би довідатися трохи більше, та, на жаль, видавництво закрилося, і, схоже, ніхто не зберіг його каталог, і мені було важко роздобути якісь істотні відомості.

– Ви кажете, видавництво закрилося. Коли?

– Тисяча дев’ятсот чотирнадцятого року, якщо пам’ять мене не зраджує.

– Певно, це якась помилка.

– Ні, якщо ми говоримо про видавництво «Едисьйон де ла Люм’єр», що на бульварі Сен-Жермен.

– Про це саме.

– Погляньте-но, я все записав, щоб не забути, коли ми зустрінемося.

Барсело понишпорив у шухляді свого письмового стола й дістав звідти невеличкого записника.

– Ось мій запис: «“Едисьйон де ла Люм’єр”, видавництво релігійних текстів з офісами в Римі, Парижі, Лондоні та Берліні. Засновник і головний редактор – Андреас Кореллі. Перший офіс у Парижі відкрився 1881 року».

– Неможливо, – прошепотів я.

Барсело стенув плечима.

– Я міг, звичайно, і помилитися, але…

– Ви мали можливість відвідати офіс редакції?

– Я зробив таку спробу, бо мій готель був перед Пантеоном, дуже близько від того місця, адже давній офіс редакції був між вулицею Сен-Жак і бульваром Сен-Мішель.

– І?

– За вказаною адресою я побачив будинок порожній і забитий дошками, схоже, там була пожежа або щось подібне. Єдине, що там збереглося, це молоток на дверях, можна сказати, річ дивовижна й незвичайна, у формі янгола. Виготовлена з бронзи, я сказав би. Я забрав би її звідти, якби жандарм не позирав на мене надто скоса, а я не хотів спричинити дипломатичний інцидент і дати привід Франції знову окупувати нас.

– Якщо зважити на обставини нинішньої політичної ситуації, то вони лише зробили б нам послугу.

– Це ще як сказати… Але, повертаючись до нашої теми, коли я побачив, у якому стані все те перебуває, то зайшов до кав’ярні по сусідству, і мені сказали, що будинок був таким уже років двадцять.

– А про видавця ви щось довідалися?

– Кореллі? З того, що я почув, видавництво закрилося, коли він вирішив піти на пенсію, хоча йому тоді ще не було навіть п’ятдесяти років. Здається, він оселився на віллі на півдні Франції, у Любероні, і помер незабаром по тому. Кажуть, його вкусила отруйна змія. Якийсь різновид гадюки. Поїдьте в Прованс, якщо хочете довідатися точно.

– А ви певні, що він помер?

– Дядечко Коліньї, його давній конкурент, показав мені газетне повідомлення про його смерть, яке зберігає в рамці, наче трофей. Каже, дивиться на нього щодня, аби нагадати собі, що той клятий виродок уже мертвий і похований. Це його точні слова, хоча французькою мовою вони звучать набагато приємніше й більш музикально.

– А Коліньї не згадував, чи видавець мав сина?

– У мене виникло враження, що розмова про Кореллі не була його улюбленою темою, і він досить швидко її зам’яв. Але, схоже, був скандал, пов’язаний із тим, що Кореллі переманив до себе одного з його авторів, такого собі Ламбера.

– Як саме переманив?

– Найкумедніше з усього цього те, що Коліньї навіть ніколи не бачив Кореллі на власні очі. Усі його контакти з ним зводилися до ділового листування. Уся суть проблеми, як на мене, була в тому, що месьє Ламбер, здається, підписав контракт, щоб написати книжку для «Едисьйон де ла Люм’єр» за спиною Коліньї, на якого він був зобов’язаний працювати виключно. Ламбер перебував у цілковитій залежності від опію й заборгував стільки грошей, що ними можна було б замостити вулицю Ріволі від самого початку й до кінця. Коліньї підозрював, що Кореллі запропонував йому астрономічну суму, і бідолаха, який уже помирав, погодився на його умови, щоб забезпечити своїх дітей.

– А яку книжку він мав написати?

– Якогось релігійного змісту. Коліньї сказав мені, як вона називалася, але назва була латинська, і я її не запам’ятав. Якась фраза, що звучить у всіх месах. Pax Gloria Mundi чи щось таке.

– А що сталося з книжкою і з Ламбером?

– Тут справа ускладнюється. Схоже, бідолашний Ламбер у нападі божевілля хотів спалити рукопис і згорів разом із ним у тому ж таки видавництві. Багато людей вважали, що опій отруїв йому мозок, але Коліньї підозрює, що то Кореллі штовхнув його на самогубство.

– А навіщо йому було це робити?

– Хто знає? Можливо, йому не хотілося платити стільки грошей, скільки він пообіцяв Ламберу. А може, то все фантазії Коліньї, палкого любителя божоле протягом дванадцяти місяців на рік. Щоб не ходити далеко, він сказав мені, що Кореллі намагався вбити його й у такий спосіб визволити Ламбера від його контракту й дав йому спокій лише тоді, коли він, Коліньї, погодився розірвати контракт із письменником і дати йому свободу.

– Але ж він сказав, що ніколи не бачив Кореллі?

– Авжеж, сказав. Я думаю, Коліньї марив. Коли я навідав старого в його помешканні, то побачив там більше розп’ять, богородиць і статуеток святих, аніж у крамниці, де торгують вертепами. У мене склалося враження, що в нього не все гаразд із головою. Прощаючись зі мною, він сказав мені, щоб я тримався якнайдалі від Кореллі.

– Але хіба він не сказав, що той помер?

– Та сказав.

Я мовчав. Барсело подивився на мене, заінтригований.

– У мене таке враження, що мої відкриття не стали для вас великою несподіванкою.

Я відповів йому недбалою усмішкою, ніби не надав його розповіді великого значення.

– Навпаки. Дякую, що ви згаяли стільки часу на розслідування цієї справи.

– Не варто дякувати. Я люблю Париж, і навіть збирати тамтешні плітки мені приємно.

Барсело вирвав зі свого записника сторінку, де він записав усі ці дані, і віддав її мені.

– Може, вам згодиться. Тут записано все, що я зміг з’ясувати.

Я підвівся й потиснув йому руку. Він провів мене до виходу, де Дальмау вже приготував мені пакунок.

– Якщо вам захочеться мати картинку з малюком Ісусом, де він заплющує й розплющує очі, коли на нього дивляться, то такі картинки я також маю. І Святу Діву в оточенні ягнят, які, якщо картинку трохи повернути, перетворюються на товстощоких херувимів. Чудо стереоскопічної технології.

– Поки що мене задовольнить і слово одкровення.

– Нехай буде так.

Я подякував книгареві за його зусилля, але мірою того як віддалявся від нього, мене опановували холодна тривога й таке відчуття, ніби вулиці та моя доля вимощені на рухливих пісках.

15

Ідучи додому, я зупинився перед вітриною крамниці канцелярських товарів на вулиці Архентерія. На складеному вдвоє клаптику тканини лежав футляр, у якому було кілька пер, ручка зі слонової кістки, а також біла чорнильниця з вигравіюваними на ній музами чи феями. У цьому комплекті було щось мелодраматичне, і він здавався викраденим із кабінету якогось російського письменника, одного з тих, котрі тяжко трудилися над романами в кілька тисяч сторінок. Ізабелла мала чудовий каліграфічний почерк, який був предметом моєї заздрості, чистий і незаплямлений, як її сумління, і мені здалося, що цей комплект позначений її ім’ям. Я увійшов до крамниці й попросив продавця показати мені його. Пера були оправлені в золото, і ця річ, певно, коштувала не менше, ніж невеличкий маєток, але я вирішив, що буде добре відповісти на ту приязнь і ту терплячість, з якими моя юна помічниця ставилася до мене, якимсь невеличким, але цінним подарунком. Я попросив, щоб мені загорнули комплект у блискучий пурпуровий папір і перев’язали пакунок великою й гарною стрічкою.

Прийшовши додому, я мав намір досхочу навтішатися тим егоїстичним задоволенням, яке ми переживаємо, коли приходимо з подарунком у руках. Я вже наготувався покликати Ізабеллу так, ніби вона була моєю вірною собакою, якій немає чого робити, крім як із нетерпінням чекати повернення свого хазяїна, але те, що я побачив, коли відчинив двері, примусило мене заніміти. Коридор був темний, як тунель. Двері до кімнати в його кінці були відчинені, і з них вибивалася смуга жовтого світла, що мерехтіло над підлогою.

– Ізабелло, – покликав я з пересохлим ротом.

– Я тут.

Голос долинав зсередини кімнати. Я залишив пакет на столі у вестибюлі й попрямував туди. Зупинився на порозі й подивився всередину. Ізабелла сиділа на підлозі посеред приміщення. Вона поставила запалену свічку у велику склянку й з ентузіазмом віддавалася своєму другому після літератури покликанню: наводила лад у чужому домі.

– Як ти сюди увійшла?

Вона подивилася на мене з усмішкою й здвигнула плечима.

– Я була на галереї й почула рипіння. Подумала, що це повернулися додому ви, але, вийшовши в коридор, побачила, що двері до цієї кімнати відчинені. Я згадала, як ви сказали мені, що ці двері зачинені й замкнені.

– Виходь звідси. Мені не подобається, що ти увійшла до цієї кімнати. Тут дуже вогко.

– Це пусте. Я маю тут багато чого зробити. Ви тільки зайдіть і гляньте. Погляньте, на що я тут натрапила.

Я не зрушив із місця.

– Заходьте, заходьте.

Я увійшов до кімнати й опустився навколішки біля неї. Ізабелла розділила речі та ящики за категоріями: книжки, іграшки, фотографії, одяг, взуття, окуляри. Я подивився на всі ці предмети з острахом. Що ж до Ізабелли, то вона була в захваті, так, ніби потрапила до копалень царя Соломона.

– Це все ваше?

Я заперечливо похитав головою.

– Це речі колишнього власника.

– Ви його знали?

– Ні. Усе це було тут за багато років до того, як я сюди переселився.

Ізабелла тримала в руці пакунок листів і показала мені його з таким виразом, ніби йшлося про остаточний і вирішальний доказ у якомусь розслідуванні.

– Бо я, здається, з’ясувала, як його звали.

– Не кажи мені.

Ізабелла всміхнулася, вочевидь, у захваті від своїх детективних успіхів.

– Марласка, – проголосила вона. – Його звали Дієґо Марласка. Вам це не здається цікавим?

– А що тут цікавого?

– Він має ті самі ініціали, що й ви. Д. М.

– Це простий збіг. Десятки тисяч людей у цьому місті мають такі самі ініціали.

Ізабелла мені підморгнула. Вона була задоволена, як ніколи.

– Погляньте, що я знайшла.

Ізабелла десь відкопала коробку з латуні, наповнену старими фотографіями. То були образи з іншого часу, старі поштівки давньої Барселони, фотографії палаців, зруйнованих у парку Сьюдадела після Всесвітньої виставки 1888 року, великих, давно знесених будинків і проспектів, заповнених людьми, що були вдягнені відповідно до церемонності тієї епохи, екіпажами та спогадами, що мали колір мого дитинства. З тих світлин дивилися на мене з відстані в тридцять років забуті обличчя й погляди. На кількох із них я начебто впізнав обличчя актриси, дуже популярної в мої дитячі роки, але давно забутої. Ізабелла мовчки спостерігала за мною.

– Ви впізнали її? – запитала вона.

– Здається, її звали Ірен Сабіно, якщо не помиляюся. Вона була актрисою, що здобула певну славу в театрах Паралело. Це було вже давно. Ти ще тоді й не народилася.

– А погляньте ось на цю.

Ізабелла показала мені світлину, на якій Ірен Сабіно стояла, спершись руками на підвіконня, що його мені неважко було впізнати як підвіконня мого кабінету нагорі у вежі.

– Цікаво, правда? – запитала Ізабелла. – Думаєте, вона жила тут?

Я стенув плечима.

– У кращому випадку вона була коханкою того ж таки Дієґо Марласки…

– У будь-якому випадку це нас не стосується.

– Які вони витерті, деякі з них.

Ізабелла переглядала фотографії, що зберігалися в коробці. Одна випала в неї з рук. Вона лежала під самими моїми ногами, і я нахилився й підняв її. На ній Ірен Сабіно в шикарній чорній сукні позувала в гурті святково вдягнених людей у залі, яку я, здається, упізнав як великий салон Кінного цирку. То була звичайна святкова фотографія, і вона не привабила б моєї уваги, якби на другому плані, майже змазаному, я не розгледів кабальєро з білим волоссям, що стояв нагорі сходів. Андреас Кореллі.

– Ви зблідли, – сказала Ізабелла.

Я підніс фотографію ближче до очей і став її роздивлятися, нічого не кажучи. Потім підвівся на ноги й знаком показав Ізабеллі, щоб вона вийшла з кімнати.

– Я не хочу, щоб ти сюди заходила, – сказав я слабким голосом.

– Але чому?

Я зачекав, поки Ізабелла вийде, і замкнув двері. Дівчина дивилася на мене такими очима, ніби я був не при своєму розумі.

– Завтра ти підеш до сестер доброчинності й скажеш їм, щоб прийшли сюди забрати все це. Але за тієї умови, щоб вони забрали тут усе, навіть те, чого їм не треба.

– Але…

– Не сперечайся зі мною.

Я не хотів зустрітися з нею поглядом і попрямував до сходів, які підіймалися до кабінету. Ізабелла дивилася на мене з коридору.

– Хто той чоловік, сеньйоре Мартін?

– Ніхто, – прошепотів я. – Ніхто.

16

Я піднявся в кабінет. Нічне небо було захмарене: ні місяця, ні зірок. Я розчахнув вікна навстіж, став дивитися на занурене в темряву місто. Віяв дуже слабкий вітерець, і піт кусав мені шкіру. Я сів на підвіконня й узяв другу сигару з тих, які Ізабелла залишила на моєму письмовому столі кілька днів тому, чекаючи, коли повіє свіжий вітер або в голову прийде якась думка, більш презентабельна, аніж та суміш тем, яку я зібрав, готуючись виконати доручення свого хазяїна. Тоді я почув скрипіння вікон, що розчинялися в спальні Ізабелли на нижчому поверсі. Прямокутник світла відбився на плитах патіо, а в ньому вирізнився профіль людського силуету. Ізабелла з’явилася у вікні й дивилася в ніч, не помічаючи моєї присутності. Я побачив, як вона повільно роздягається. Побачив, як вона підійшла до дзеркала в шафі й стала роздивлятися своє тіло, погладжуючи собі живіт пучками пальців і доторкаючись до порізів, які зробила собі на внутрішньому боці стегон і рук. Вона досить довго оглядала своє голе тіло, а тоді погасила світло.

Я повернувся до письмового стола й сів перед стосиком виписок та нотаток, які зробив для того, щоб розпочати роботу над книжкою, яку замовив мені мій хазяїн. Я став переглядати ці уривки з історій, наповнених містичними одкровеннями та розповідями про пророків, які витримували тяжкі випробування й несли людям високі істини, про месіанських немовлят, яких підкидали під двері скромним і чистим душею родинам, що їх переслідувала світська злочинна влада, про райське блаженство, обіцяне у світах інших вимірів тим, хто миритиметься зі своєю долею й прийматиме правила гри, установлені спортивним духом ледачих антропоморфних богів, неспроможних нічого більше робити, крім як здійснювати телепатичне спостереження над свідомістю та совістю мільйонів кволих приматів, які навчилися мислити праведно, коли з’ясували, що їх закинуто в далекий куток усесвіту, де вони мають виживати на власний страх і ризик, і чия гординя або розпач привели їх до щирої віри в те, що небо й пекло виявляють палкий інтерес до їхніх дріб’язкових і нікчемних гріхів.

Я запитав себе, чи саме це мій хазяїн побачив у мені: продажний розум, спроможний без жодних докорів сумління приготувати наркотичну розповідь, що примусить дитину заснути, а бідолаху, який утратив усі надії, – убити свого сусіда, щоб завоювати вічну вдячність божеств, які сповідують етику бандитизму. Уже минуло чимало днів відтоді, як відбулася моя остання зустріч із хазяїном, під час якої ми обговорювали поступ моєї праці. Стомившись від власних сумнівів і вагань, я нагадав собі, що залишилося двадцять чотири години до наступної зустрічі, і з тими темпами, якими просуваюся вперед, я найімовірніше постану перед ним із порожніми руками й головою, наповненою сумнівами та підозрами. Не маючи іншого вибору, я зробив те, що робив протягом стількох років за подібних обставин. Устромив аркуш паперу у свій «Андервуд» і, поклавши руки на клавіатуру, як піаніст, який чекає, коли йому зададуть ритм, почав тиснути на свій мозок у чеканні, що мені пощастить із нього витиснути.

17

– Цікаво, – сказав хазяїн, закінчивши читати десяту й останню сторінку. – Дивно, але цікаво.

Ми сиділи на лаві в золотавих сутінках великої альтанки в парку Сьюдадела. Виготовлене з пластинок склепіння просіювало світло, перетворюючи його на золотий пил, і ботанічний сад виліплював чудернацькі фігури зі світла й тіней у тій осяйній півтемряві, що нас оточувала. Я закурив сигарету й спостерігав, як дим підіймається від моїх пальців голубими спіралями.

– Почуте з ваших уст слово «дивно» вселяє тривогу, – зазначив я.

– Я хотів сказати: дивно для загалу, – уточнив Кореллі.

– Але?

– Ніяких «але», друже Мартін. Думаю, ви відкрили шлях цікавий і багатий на можливості.

Коли романістові кажуть, що одна з його сторінок цікава й обіцяє багато можливостей, він сприймає це як сигнал, що справи в нього йдуть не дуже добре. Кореллі, здавалося, прочитав мою тривогу.

– Ви круто змінили напрямок своїх пошуків. Замість розглядати теми міфологічного характеру, ви звернулися до набагато прозаїчніших джерел. Я можу запитати вас, звідки ви взяли уявлення про месію-воїна замість месії, що закликає до миру?

– Ви вже посилалися на біологію.

– Усе, що нам треба знати, написано у великій книзі природи. Досить лише мати мужність та ясність розуму, щоб прочитати це, – погодився Кореллі.

– В одній із книжок, з якими я ознайомився, пояснювалося, що в житті людських істот самець досягає піку плодючості у віці сімнадцяти років. Жінка досягає його раніше, утримується на ньому і в якомусь розумінні ухвалює рішення, які гени вона прийме для продовження роду, а які – відкине. Чоловік натомість лише пропонує те, що він має, і згорає набагато швидше. Той вік, коли він досягає своєї максимальної репродуктивної спроможності, збігається з віком, коли його войовничий дух перебуває на найвищому рівні. Молодий хлопець – це досконалий солдат. Він має великий потенціал агресивності й перебуває на дуже низькому або й нульовому критичному рівні, щоб проаналізувати його й зрозуміти, куди має його спрямувати. Упродовж історії людства численні суспільства знаходили шляхи для застосування цього капіталу агресії й перетворювали своїх юнаків на солдатів, на гарматне м’ясо, за допомогою якого завойовували своїх сусідів або захищалися від їхніх нападів. У мене виникла думка, що наш герой має бути посланцем неба, але посланцем, який у свої юні роки брав у руки зброю й боронив істину, сіючи руїну та смерть.

– То ви вирішили змішати історію з біологією, Мартін?

– З ваших слів я зрозумів, що це те саме.

Кореллі всміхнувся. Я не знаю, чи йому було відомо про це, та коли він так робив, то ставав дуже схожий на голодного вовка. Я проковтнув слину й спробував не помічати цього обличчя, яке взялося гусячою шкірою.

– Я дійшов висновку, що більшість великих релігій виникали або досягали свого найвищого рівня експансії та впливу в ті моменти історії, коли суспільства, які їх приймали, мали молодшу й біднішу демографічну базу. Суспільства, у яких сімдесят відсотків населення було молодшим за вісімнадцять років, і половина з них були підлітками чоловічої статі, у яких кров палахкотіла від агресивності та імпульсів плодючості, були сприятливими полями для прийняття та розквіту віри.

– Це погляд спрощений, але я бачу, куди ви ведете, Мартін.

– Я знаю, що він спрощений. Але, орієнтуючись на ці загальні лінії, я запитав себе, чому нам не піти прямо до суті й не створити міфологію навколо цього месії-воїна, месії з гарячою кров’ю, месії, опанованого гнівом, який спасає свій народ, рятує свої гени, своїх жінок і навіть тих представників свого народу, які раніше були охоронцями політичної та расової догми своїх супротивників, тобто всіх тих, котрі не приймають його доктрину й не підкоряються їй.

– А як щодо дорослих чоловіків?

– До дорослого чоловіка ми підійдемо, коли станемо говорити про його розчарування. Мірою того, як життя минає й він мусить відмовитися від ілюзій, від мрій і від бажань юності, у нього посилюється відчуття того, що він жертва світу та всіх інших. Ми завжди знаходимо тих, хто винен у наших нещастях або невдачах і кого ми хочемо усунути. Прийняття доктрини, яка обґрунтовує цю злість і це прагнення помсти, утішає й дає силу. У такий спосіб дорослий чоловік відчуває себе частиною групи й возвеличує свої втрачені бажання та мрії через спільноту.

– Можливо, – погодився Кореллі. – А як щодо всієї цієї іконографії смерті, прапорів та гербів? Чи вона не здається вам контрпродуктивною?

– Ні, вона здається мені істотною. Ченця робить ченцем сутана, але насамперед – парафіянин.

– А що ви скажете про жінок, про другу половину людства? Я шкодую, але мені прикро бачити, як вельми істотна частина жінок у будь-якому суспільстві вірить у прапори та в герби. Психологія бойскаута має належати дітям.

– Кожна організована релігія, за рідкісними винятками, будується на підвалинах підкорення, придушення та нехтування жінки в групі. Жінка мусить брати на себе роль безтілесної, пасивної істоти, наділеної лише обов’язком материнства, ніколи не прагнути ані авторитету, ані незалежності, бо інакше їй доведеться дорого розплачуватися за наслідки свого небажання коритися цим правилам. Вона може мати своє почесне місце серед символів, але не в ієрархії. Релігія й війна – справи чоловіків. І в кожному з випадків жінка іноді перетворюється на співучасника та виконавця власної залежності.

– А старі люди?

– Старість – це бальзам віри. Коли смерть стукає у двері, скептицизм вилітає у вікно. Досить людині пережити гострий серцевий напад, і вона готова повірити навіть у Червону Шапочку.

Кореллі засміявся.

– Стережіться, Мартін, бо, схоже, ви перетворюєтеся на більшого циніка, аніж я.

Я подивився на нього очима слухняного учня, який прагне дістати схвалення суворого й вимогливого вчителя. Кореллі поплескав мене по коліну з виразом великодушної поблажливості.

– Мені подобається запах усього цього. Я хочу, щоб ви оглянули свою тему з усіх боків і надали їй форми. Я дам вам більше часу. Ми зустрінемося через два або три тижні, я попереджу вас про нашу зустріч за кілька днів до того, як вона відбудеться.

– Вам треба покинути місто?

– Справи видавництва вимагають моєї присутності, і, боюся, мені доведеться вирушити в подорож на кілька днів. Але я задоволений. Ви попрацювали дуже добре. Я знав, що зустрів свого ідеального кандидата.

Хазяїн підвівся на ноги й подав мені руку. Я витер об холошу штанів піт, який виступив у мене на долоні, і потиснув її.

– А що, як мене спіткає невдача? – запитав я.

– Цього не може бути, Мартін. Ви почали дуже добре.

Я побачив, як він пірнув у сутінь альтанки, і відлуння його кроків розтануло в темряві. Я залишався там досить довго, запитуючи себе, чи справді мій хазяїн спіймався на гачок і проковтнув усю ту купу вигадок, які я йому підсунув. Я був переконаний, що розповів йому саме те, що він хотів почути. Я вірив, що мені вдалося переконати його й що, наплівши купу нісенітниць, я зміг задовольнити його на певний час і переконати в тому, що його слуга, нещасливий невдаха-романіст, навернувся до його руху. Я сказав собі, що будь-яка діяльність, яка допоможе мені вигадати трохи часу, щоб з’ясувати, у яку халепу він мене затягнув, варта моїх зусиль. Коли я підвівся й вийшов з альтанки, руки в мене досі тремтіли.

18

Роки досвіду, якого я набув, вигадуючи інтриги для своїх детективних сюжетів, допомогли мені опрацювати низку основних принципів, на яких я міг побудувати своє розслідування. Один із них підказав мені, що будь-яка інтрига середньої міцності, нехай навіть навіяна пристрастю, народжується й помирає із запахом грошей та нерухомої власності. Вийшовши з альтанки, я попрямував у контору реєстрації власності, що на вулиці Консьєхо-де-Сьєнто, де вирішив ознайомитися з книгами, у яких зберігалися записи про купівлю, продаж та власників мого будинку. Книги бібліотеки реєстрів містять у собі не менше істотної інформації про реальне життя, аніж повні зібрання творів найвідоміших філософів, а може, і більше.

Я знайшов насамперед запис про взяття мною в оренду будинку, зазначеного під номером тридцять на вулиці Фласадерс, а також посилання на записи, необхідні для того, щоб простежити історію будинку до того, як він перейшов у власність Іспанського колоніального банку тисяча дев’ятсот одинадцятого року внаслідок секвестру, накладеного на майно родини Марласки, яка, схоже, успадкувала будинок по смерті його власника. Там була згадка про адвоката на ім’я С. Валерá, який представляв інтереси родини під час судового процесу. Ще один стрибок у минуле дозволив мені з’ясувати дату, коли такий собі Дієґо Марласка Понжилупі купив маєток у такого собі Бернабе Масота-й-Кабале. Я записав на окремому аркуші всі цікаві для мене дані, від прізвища адвоката та учасників купівель і продажів до відповідних дат. Один зі службовців голосно попередив, що до закриття архіву залишається п’ятнадцять хвилин, і я наготувався піти, але перед цим поквапився навести довідки про те, у якому стані власності перебуває резиденція Андреаса Кореллі біля парку Ґвель. Коли п’ятнадцять хвилин минули, а я так і не встиг знайти потрібні мені відомості, я підвів голову від реєстрів і зустрівся із сірим поглядом секретаря. Це був худий суб’єкт, напомаджений від вусів до чуприни, від якого струменіла войовнича недбалість, притаманна людям, які перетворюють свою професійну діяльність на засіб псувати життя іншим людям.

– Пробачте. Я ніяк не можу знайти відомості про одну власність, – сказав я.

– Це тому, що або вона не існує, або ви не вмієте шукати. Але зараз ми зачиняємося.

У відповідь на його досить нелюб’язне намагання якнайскоріше випхати мене за двері я обдарував його однією зі своїх найлюб’язніших усмішок.

– Я сподіваюся, що знайду їх із вашою експертною допомогою, – сказав я.

Він подивився на мене з огидою в погляді й вихопив книгу з моїх рук.

– Приходьте завтра.

Наступним закладом, який я відвідав, була претензійна будівля Колегії адвокатів на вулиці Мальорка, розташована лише за кілька провулків звідти. Я піднявся сходами, над якими висіли кришталеві люстри й стояла скульптура, що здалася мені статуєю богині правосуддя з бюстом та манерами однієї з наших театральних зірок. Чоловічок, схожий на пацюка, зустрів мене в приймальні й запитав, чим зможе допомогти мені.

– Я шукаю одного адвоката.

– Ви, мабуть, прийшли не в те місце. Ми тут уже не знаємо, як їх позбутися. Вони розплоджуються, наче кролі.

– Такий нинішній світ. Той, кого я шукаю, має або мав прізвище Валера. С. Валера.

Секретар заглибився в лабіринт архівів, щось бурмочучи собі під ніс. Я чекав, спершись на прилавок і блукаючи поглядом по цих декораціях, які поширювали гострий запах закону. Через п’ять хвилин чоловічок повернувся з папкою.

– Я знайшов десятьох Валера. У двох ім’я починається на «с». Себастьян і Сопонсіо.

– Сопонсіо?

– Ви ще надто молодий, щоб це знати, але багато років тому він був, можна сказати, символом високого адвокатського ремесла. Але потім прийшов вік чарльстону, у якому він уже не зміг себе знайти.

– А він живий, дон Сопонсіо?

– Згідно з архівом і датою, коли він перестав платити внески до колегії, Сопонсіо Валера-і-Меначо упокоївся в Господі тисяча дев’ятсот дев’ятнадцятого року. Memento mori[30]. Себастьян – його син.

– Він працює?

– Так, і дуже активно. Вам, звичайно, потрібна його адреса?

– Якщо це не завдасть вам надто багато клопоту.

Чоловічок написав адресу на клаптику паперу й подав мені.

– Проспект Діагональ, чотириста сорок два. Це на відстані кинутого каменя звідси, але вже друга година, а в цей час адвокати вищої категорії обідають із багатими вдовами, які одержали спадок, або з фабрикантами тканин і вибухових речовин. На вашому місці я зачекав би до четвертої години.

Я поклав адресу до кишені піджака.

– Так я й зроблю. Дуже дякую за допомогу.

– Це наша робота. Бажаю успіху.

Мені треба було якось убити дві години, які залишалися до візиту до адвоката Валера, тож я сів на трамвай, який спускався до Віа-Лаєтана, і вийшов навпроти вулиці Кондаль. Книгарня «Семпере та син» була звідти за крок, і я знав із досвіду, що старий книгар, усупереч незламній практиці місцевої торгівлі, не зачиняв свою крамничку на обід. Я знайшов його там, де й завжди, – за прилавком. Він перекладав книжки й обслуговував досить численну групу покупців, які ходили між столами та полицями в пошуках якогось скарбу. Побачивши мене, він усміхнувся й підійшов привітатися. Він був худіший і блідіший, аніж тоді, коли ми зустрічалися минулого разу. Мабуть, він помітив тривогу в моєму погляді, бо стенув плечима й зробив такий рух, ніби не надавав своєму вигляду ніякого значення.

– Одним дається більше, другим – менше. Ти тепер он який здоровань, а я став схожий на ганчірку, як бачиш, – сказав він.

– У вас зі здоров’ям усе гаразд?

– Я здоровий, як бик. Це все клята грудна жаба. Нічого серйозного. Що тебе привело сюди, Давиде?

– Хотів запросити вас пообідати.

– Я тобі дуже вдячний, але не можу відійти від стерна. Мій син поїхав у Саріа, щоб оцінити колекцію, а не годиться зачиняти крамницю, коли клієнти стоять під дверима.

– Тільки не кажіть мені, що у вас сутужно з грішми.

– Це книгарня, Давиде, а не нотаріальна контора. Тут надто рідко платять готівкою.

– Якщо вам потрібна допомога…

Семпере зупинив мене, піднявши руку вгору.

– Якщо ти хочеш мені допомогти, купи якусь книжку.

– Ви добре знаєте, що борг, який я маю перед вами, не сплачується грішми.

– Тож і не пропонуй мені гроші. Не турбуйся за нас, Давиде, бо якщо мені коли-небудь і доведеться покинути це місце, то я покину його лише в ящику, збитому із соснових дощок. Але якщо хочеш, то можеш розділити зі мною поживний сніданок – хліб із родзинками та свіжий сир із Бурґоса. З такими харчами та з «Графом Монте-Крісто» можна прожити й сотню років.

19

Семпере ледве доторкнувся до їжі. Він стомлено всміхався й вдавав інтерес до моїх слів, але я бачив, що іноді йому було навіть важко вдихнути повітря.

– Розкажи мені, Давиде, над чим ти зараз працюєш?

– Про це дуже важко розповісти. Пишу книжку, яку мені замовили.

– Роман?

– Не зовсім. Не знаю навіть, як назвати цей жанр.

– Головне, що ти працюєш. Я завжди казав, що неробство ослаблює дух. Треба, щоб мозок був завжди чимось зайнятий. А якщо не мозок, то принаймні руки.

– Але іноді люди працюють понад свою норму, сеньйоре Семпере. Чи вам не слід було б відпочити? Скільки років стоїте ви тут, на своєму посту, без відпочинку?

Семпере озирнувся навколо себе.

– Цей пост – моє життя, Давиде. Як я можу його покинути? Куди я можу звідси піти? Сидіти під сонцем на лаві в парку, годувати голубів і нарікати на ревматизм? Я там помер би через десять хвилин. Моє місце тут. І мій син іще не готовий прийняти від мене віжки, хоч і вважає, що готовий.

– Але він уміє добре працювати. І він дуже гарна людина.

– Занадто гарна людина, між нами кажучи. Іноді я дивлюся на нього й думаю, що з ним станеться, коли я відійду. Як він даватиме раду всьому…

– Усі батьки мають такі побоювання, сеньйоре Семпере.

– І ваш також? Пробачте, я не хотів…

– Вам нема чого просити пробачення. Мій батько мав надто багато власних проблем, аби перейматися ще й моїми. Ваш син має набагато більше переваг, аніж ви гадаєте, я переконаний.

Семпере подивився на мене із сумнівом у погляді.

– Знаєте, чого, на мою думку, йому бракує?

– Лукавства?

– Жінки.

– Йому неважко буде вибрати собі наречену з усіх тих горличок, які штовхаються біля вітрини, щоб помилуватися ним.

– Я говорю про жінку справжню, одну з тих, які роблять чоловіка таким, яким він повинен бути.

– Він іще молодий. Нехай порозважається кілька років.

– Якби ж хоч він розважався. Якби навколо мене в його віці крутилося стільки дівчат, я грішив би, як кардинал.

– Бог дає хліб тому, у кого немає зубів.

– Саме цього йому й бракує – зубів. І бажання кусатися.

Я помітив, що якась думка промайнула в голові книгаря. Він поглянув на мене з усмішкою.

– Ти міг би допомогти йому…

– Я?

– Ти чоловік світу, Давиде. І не дивися на мене такими очима. Я певен, що якби ти захотів, то знайшов би добру дівчину для мого сина. Вродливе обличчя він уже має. А всього іншого навчив би його ти.

Я не знав, що йому сказати.

– Хіба ти не сказав, що хочеш допомогти мені? – запитав книгар. – То й допоможи.

– Я говорив про гроші.

– А я говорю про мого сина, про майбутнє мого закладу. І всього мого життя.

Я зітхнув. Семпере взяв мою руку й стиснув її з усією тією силою, яка в нього ще збереглася.

– Пообіцяй, що ти не дозволиш мені піти з цього світу, не побачивши, як мій син знайде собі жінку з тих, біля яких не страшно й померти. І яка подарує мені онука.

– Якщо я правильно вас зрозумів, ви хочете, щоб я ходив із ним обідати в кав’ярню «Новедадес».

Семпере всміхнувся.

– Іноді мені здається, що ти мав би бути моїм сином, Давиде.

Я подивився на книгаря. Він здався мені слабкішим і старшим, аніж будь-коли, лише тінню від того дужого й авторитетного чоловіка, яким я його пам’ятав у роки свого дитинства між цими самими стінами, і мене опанувало відчуття, що скоро світ обвалиться під моїми ногами. Я підійшов до нього й, не встигши навіть усвідомити, що роблю, зробив те, чого ніколи не робив протягом тих років, коли ми були знайомі. Я поцілував його в чоло, покрите плямами чоло, на яке спадали чотири сиві волосини.

– Ти мені обіцяєш?

– Я вам обіцяю, – сказав я, прямуючи до виходу.

20

Контора адвоката Валера була в мансарді екстравагантного модерністського будинку, що мав чотириста сорок другий номер на проспекті Діагональ, за крок від перехрестя з бульваром Ґрасіа. Ця будівля з величезними вікнами та дахом із зелених мансард – за браком ліпшого порівняння – була схожа на хрест, що утворився з велетенських курантів і піратського корабля. У будь-якому іншому куточку світу ця бароково-візантійська споруда була б проголошена одним із семи чудес світу або диявольським витвором якогось божевільного митця, одержимого одним із духів потойбічного світу. У районах нової забудови Барселони, де подібні будівлі повиростали повсюдно, наче конюшина після дощу, хтось міг би хіба здивовано звести брови, побачивши її.

Я увійшов до вестибюля й побачив ліфт, схожий на слід від велетенського павука, який тче собори замість павутини. Портьє відчинив мені кабіну й замкнув мене в тій чудернацькій капсулі, яка стала підійматися центральним трактом спіралі сходів. Секретарка із суворим обличчям відчинила переді мною двері з різьбленого дуба й жестом показала, щоб я увійшов. Я назвав їй своє ім’я і сказав, що попередньо не домовлявся про зустріч, але прийшов сюди у зв’язку з перепродажем одного будинку у кварталі Рібера. Щось змінилося в незворушному виразі її обличчя.

– Будинку з вежею? – запитала секретарка.

Я кивнув головою. Секретарка провела мене до просторого приміщення й попросила, щоб я зачекав. Інтуїція підказала мені, що це не зала офіційного очікування.

– Будь ласка, зачекайте кілька хвилин, сеньйоре Мартін. Я повідомлю адвоката, що ви тут.

Наступні сорок п’ять хвилин я чекав у тій залі, оточений полицями, на яких стояли томи завбільшки з надгробні плити з написами на корінцях такого зразка: «1888–1889, Б. С. А. Ділянка перша. Документ другий», які ніби наказували, щоб їх прочитали. У залі було дуже велике вікно, яке нависало над проспектом Діагональ і з якого було видно все місто. Меблі пахли благородним деревом, старим і, схоже, вимоченим у грошах. Килими та глибокі шкіряні крісла створювали атмосферу британського клубу. Я спробував підняти одну з ламп, яких було багато в цьому кабінеті, і прикинув, що вона важила не менш як тридцять кілограмів. На великому олійному портреті, який висів над каміном, було зображене кругле й емоційне обличчя чоловіка, який не міг бути кимось іншим, крім як незабутнім Сопонсіо Валера-і-Меначо. Титан адвокатського ремесла красувався бурцями та вусами, схожими на гриву старого лева, а його очі, що метали вогонь і крицю й були позначені грізною серйозністю смертного вироку, тримали під своїм прицілом кожну полицю, від найдальшої до найближчої.

– Він не говорить, але якщо на хвильку відірвати погляд від картини, то, здається, може зробити це в будь-яку мить, – сказав голос за моєю спиною.

Я не чув, як він увійшов. Себастьян Валера ходив дуже тихо – здавалося, протягом усього свого життя він намагався ховатися в тіні свого батька й тепер, у п’ятдесят із лишком років, уже не міг позбутися звички бути непримітним. Його розумний і проникливий погляд поєднувався з тими вишуканими манерами, які притаманні лише принцесам королівської крові й справді дорогим адвокатам. Він подав мені руку, і я потиснув її.

– Пробачте, що примусив вас довго чекати, але я не розраховував на ваш візит, – промовив він і показав на крісло, запрошуючи мене сісти.

– Я до вас не в претензії. Навпаки, дуже вдячний за вашу люб’язну згоду прийняти мене.

Валера усміхнувся так, як може всміхатися лише той, хто знає ціну кожній хвилині часу.

– Моя секретарка сказала, що вас звати Давид Мартін. Давид Мартін, письменник?

Мабуть, я не зміг приховати вираз подиву на своєму обличчі.

– Я походжу з родини великих читачів, – пояснив він. – Чим я можу допомогти вам?

– Я хотів проконсультуватися з вами щодо перепродажу маєтності, розташованої…

– Будинку з вежею, – коректно урвав мене адвокат.

– Так.

– Ви його знаєте? – запитав він.

– Я в ньому живу.

Валера подивився на мене тривалим поглядом, не переставши всміхатися. Він випростався в кріслі, і поза його стала напруженою й непроникною.

– Ви його власник?

– Ні, я живу в тому будинку на правах наймача.

– І що ви хочете знати, сеньйоре Мартін?

– Я хотів би знати, якщо це можливо, за яких обставин будинок перейшов у власність Іспанського колоніального банку, і здобути якусь інформацію про давнього власника.

– Дон Дієґо Марласка, – промурмотів адвокат. – Чи можу я довідатися про природу вашого інтересу?

– Казуїстика. Нещодавно, наводячи в домі лад, я знайшов деякі статті, що їх, думаю, написав він.

Адвокат насупив брови.

– Статті.

– Книжку. Або, точніше кажучи, рукопис.

– Сеньйор Марласка був великим любителем літератури. Зокрема, він був автором численних трактатів із права, а також писав книжки на історичні та інші теми. Він був великим ерудитом. І великою людиною, хоча наприкінці його життя деякі особи намагалися зіпсувати йому репутацію.

Адвокат помітив вираз подиву на моєму обличчі.

– Я бачу, ви не знайомі з обставинами смерті сеньйора Марласки.

– Боюся, що ні.

Валера зітхнув, ніби вагаючись, говорити йому далі чи ні.

– А ви не станете писати ані про це, ані про Ірен Сабіно?

– Ні.

– Я можу покластися на ваше слово?

Я кивнув головою.

Валера стенув плечима.

– Проте навряд чи я зможу розповісти вам більше, аніж про це говорили в той час, – сказав він, більше звертаючись до самого себе, аніж до мене.

Адвокат подивився коротким поглядом на портрет батька, а тоді перевів його на мене.

– Дієґо Марласка був компаньйоном і найкращим другом мого батька. Вони вдвох заснували цю контору. Сеньйор Марласка був блискучим чоловіком. На жаль, він був також чоловіком із дуже складним характером і западав у тривалі періоди меланхолії. Дійшло до того, що мій батько й сеньйор Марласка вирішили порвати стосунки. Сеньйор Марласка закинув адвокатську практику, щоб віддатися своєму головному покликанню – літературі. Кажуть, ніби всі адвокати таємно прагнуть відмовитися від своєї професії й стати письменниками…

– …поки не порівняють заробітки.

– Річ у тому, що дон Дієґо заприятелював з актрисою, яка мала певну популярність у ті часи, Ірен Сабіно, для якої він хотів написати драматичну комедію. Не більше. Сеньйор Марласка був кабальєро й ніколи не зраджував свою дружину, але ж ви знаєте людей. Почалися пліткування. Чутки й ревнощі. Пішла поголоска, ніби дон Дієґо має позашлюбний роман з Ірен Сабіно. Його дружина ніколи йому цього не простила, і шлюб розпався. Розбитий горем сеньйор Марласка купив будинок із вежею й переселився туди. Та, на жаль, він не встиг там прожити й року, бо помер унаслідок нещасливого випадку.

– Якого саме?

– Сеньйор Марласка втопився. Справжня трагедія.

Валера опустив очі й глибоко зітхнув.

– А чутки?

– Лихі язики пліткували, ніби сеньйор Марласка заподіяв собі смерть через невдале кохання до Ірен Сабіно.

– І це правда?

Валера зняв окуляри й потер собі очі.

– Якщо хочете, щоб я вам сказав правду, то я не знаю. Не знаю й не хочу знати. Минуле нехай залишиться в минулому.

– А що сталося з Ірен Сабіно?

Валера знову начепив окуляри.

– Мені здалося, ваш інтерес вичерпується сеньйором Марласкою та обставинами перепродажу.

– Це проста цікавість. Серед особистих речей сеньйора Марласки я знайшов численні фотографії Ірен Сабіно, а також її листи, адресовані сеньйорові Марласці…

– Чого ви хочете домогтися, розкопуючи все це? – ущипливо запитав Валера. – Грошей?

– Ні.

– У такому разі я вас вітаю, бо ніхто їх вам не дасть. Усім байдуже до тієї історії. Ви мене зрозуміли?

– Чудово зрозумів, сеньйоре Валера. Я не мав наміру ані надокучати вам, ані вдаватися до якихось інсинуацій поза тим, що мене цікавить. Мені дуже прикро, якщо я образив вас своїми розпитуваннями.

Адвокат усміхнувся й тихо зітхнув, так, ніби хотів, щоб розмова на цьому й закінчилася.

– Це пусте. Пробачте й ви мені.

Скориставшись примирливим настроєм адвоката, я напустив на себе свій найлюб’язніший вираз.

– Можливо, донья Алісія Марласка, його вдова…

Валера засовав у кріслі, вочевидь, почуваючись незручно.

– Сеньйоре Мартін, я не хочу, щоб ви зрозуміли мене неправильно, але частина мого обов’язку як адвоката цієї родини полягає в нерозголошенні її інтимних таємниць. З очевидних причин. Минуло вже багато часу, але нікому не потрібно, щоб розкрилися старі рани, бо з цього нікому не буде користі.

– Я розумію.

Адвокат подивився на мене напруженим поглядом.

– То ви кажете, що знайшли книжку? – запитав він.

– Атож… Рукопис. Мабуть, він не має великого значення.

– Можливо, і ні. Про що йдеться в тій книжці?

– Проблеми теології, я сказав би.

Валера з виразом розуміння кивнув головою.

– Вас це не здивувало? – запитав я.

– Ні. Навпаки. Дон Дієґо був визнаним авторитетом в історії релігій, дуже вченим і дуже обізнаним чоловіком. У цій конторі його досі згадують із великою любов’ю. Скажіть, про які саме конкретні обставини та подробиці перепродажу вам би хотілося знати?

– Гадаю, ви й так дуже допомогли мені, сеньйоре Валера. Я не хотів би більше забирати ваш час.

Адвокат з очевидною полегкістю кивнув головою.

– Вас турбує будинок, я вгадав? – запитав він.

– Атож, це дуже дивне місце.

– Пригадую, я був там одного разу ще зовсім молодим, незадовго до того, як його купив дон Дієґо.

– Ви знаєте, чому він його купив?

– Він сказав, що був ним зачарований іще з дитинства й завжди мріяв про те, щоб у ньому жити. Дон Дієґо мав такі химери. Іноді він здавався дитиною, готовою все віддати за просту ілюзію.

Я не сказав нічого.

– А ви там добре почуваєтеся?

– Пречудово. А вам відомо щось про того власника, у якого купив дім сеньйор Марласка? Про такого собі Бернабе Масота?

– То був один із тих, що забагатіли в Америці. Він не прожив у тому домі й однієї години. Він купив його, коли повернувся з Куби, і будинок стояв порожній протягом років. Я не знаю чому. Він жив у домі, який побудував для себе в Ареніс-де-Мар. А будинок із вежею продав за два реали. Не хотів нічого знати про нього.

– А перед ним?

– Здається, у ньому жив один священнослужитель. Єзуїт. Я не зовсім певен. Справами дона Дієґо опікувався мій батько, і, коли той помер, він знищив усі архіви.

– А навіщо він це зробив?

– Через те, про що я вам уже розповідав. Щоб уникнути зайвих чуток і зберегти добру пам’ять про свого друга, я думаю. Річ у тім, що він мені ніколи нічого не розповідав про це. Мій батько не належав до тих людей, котрі пояснюють свої вчинки. У нього були свої міркування. Добрі міркування, я не сумніваюся. Дон Дієґо був його великим другом, а не лише компаньйоном, і вся та історія завдала великого смутку моєму батькові.

– А що сталося з єзуїтом?

– Якщо не помиляюся, то в нього були серйозні дисциплінарні проблеми з орденом. Він був другом Жасінто Вердаґера, і, думаю, його приплутали до деяких справ, які приписували тому чоловікові.

– Заклинання злих духів.

– Певно, то були пусті балачки.

– Як міг єзуїт, вигнаний з ордену, дозволити собі такий дім?

Валера знову стенув плечима, і я подумав, що він дійшов до своєї межі.

– Я хотів би допомогти вам більше, сеньйоре Мартін, але не знаю як. Повірте мені.

– Дуже дякую за те, що ви подарували мені стільки свого часу, сеньйоре Валера.

Адвокат кивнув головою й натиснув кнопку дзвінка, умонтовану в письмовий стіл. У дверях з’явилася секретарка, яка мене прийняла. Валера подав мені руку, і я потиснув її.

– Сеньйор Мартін іде. Проведіть його, Маргарито.

Секретарка кивнула головою й зробила те, що він просив. Перш ніж вийти з кабінету, я обернувся й подивився на адвоката, який стояв перед портретом батька. Я йшов за Маргаритою до самих дверей і, коли вона вже почала зачиняти їх за мною, подарував їй найневиннішу з моїх усмішок.

– Пробачте мені. Адвокат Валера назвав мені адресу сеньйори Марласки, але зараз, коли я про це подумав, у мене виникли сумніви, чи правильно я запам’ятав номер…

– Номер тринадцятий. Шосе Вальвідрера, номер тринадцять.

– А й справді.

– До побачення, – сказала Маргарита.

Перш ніж я встиг відповісти на її прощальні слова, двері зачинилися перед самим моїм носом із тією грізною врочистістю, з якою зачиняються двері святої гробниці.

21

Повернувшись додому, я вже дивився іншими очима на те, що було моїм домашнім вогнищем і моєю в’язницею протягом стількох років. Коли я увійшов у двері, то мав таке відчуття, ніби мене проковтнула паща з каміння й темряви. Піднявся сходами, ніби заглиблюючись у її нутрощі, і відчинив двері на головний поверх, щоб опинитися в довгому темному коридорі, який губився в сутінках і який уперше здався мені вестибюлем до підозріливого й отруєного розуму. У глибині, чітко окреслений у червонястому сяйві сутінок, я побачив силует Ізабелли, що йшла назустріч мені. Я зачинив двері й увімкнув світло в холі.

Ізабелла була в сукні витонченої сеньйорити, з акуратно підібраним волоссям і лініями макіяжу, які надавали їй вигляду жінки, років на десять старшої.

– Я бачу тебе дуже гарною й елегантною, – холодно сказав я.

– Дівчина майже вашого віку, чи не так? Вам подобається сукня?

– Звідки ти її витягла?

– Вона була в одній зі скринь, що стоять у тій кімнаті. Мабуть, вона належала Ірен Сабіно. Гадаю, вона мені дуже личить.

– Я тобі казав, щоб ти покликала людей, які все це забрали б звідси.

– Я їх кликала. Сьогодні вранці я ходила до парафіяльної церкви, і вони сказали мені, що прийти не можуть і ми можемо принести їм усе це самі, якщо хочемо.

Я подивився на неї й не сказав нічого.

– Я сказала правду, – промовила вона.

– Зніми цю сукню й поклади туди, звідки взяла. І вмий обличчя. Ти схожа…

– На оту саму? – запитала Ізабелла.

Я, зітхаючи, похитав головою.

– Ні. Ти ніколи не будеш схожа на оту саму, Ізабелло.

– Зрозуміло. Саме тому я подобаюся вам так мало, – промурмотіла Ізабелла, обертаючись і йдучи до своєї кімнати.

– Ізабелло, – покликав я її.

Вона не відповіла й увійшла до своєї кімнати.

– Ізабелло! – повторив я, підвищивши голос.

Вона скинула на мене ворожим поглядом і зачинила за собою двері. Я почув, як вона переставляє речі в спальні, і підійшов до дверей. Постукав. Вона не відповіла. Постукав знову. І знову марно. Відчинив двері й побачив, що вона складає речі у свою сумку.

– Що ти робиш? – запитав я.

– Я йду від вас, ось що я роблю. Я йду й залишаю вас із миром. Чи з війною, яка вам, певно, ближче до душі.

– А можна тебе запитати, куди ти йдеш?

– А яка вам різниця? Це запитання риторичне чи іронічне? Вам, безперечно, однаково, куди я піду, але я й сама цього не знаю, бо я ж дурна й пришелепувата.

– Ізабелло, зачекай хвилинку й…

– Не турбуйтеся за сукню, я зараз її скину. І комплект із перами я вам поверну, бо я ними не користувалася й вони не подобаються мені. Банальна дитяча іграшка.

Я підійшов до неї й поклав руку їй на плече. Вона відстрибнула від мене, ніби до неї доторкнулася змія.

– Не чіпайте мене.

Я мовчки відступив до дверей. В Ізабелли тремтіли руки й губи.

– Ізабелло, пробач. Я не хотів образити тебе.

Вона подивилася на мене зі слізьми в очах і з гіркою усмішкою.

– А ви більш нічого й не робите. Відколи я тут. Ви тільки й знали, що ображати мене й ставитися до мене так, ніби я нещасна ідіотка, яка нічого не розуміє.

– Пробач, – повторив я. – Не складай свої речі. Не йди.

– Чому?

– Тому що я тебе прошу.

– Якщо я захочу, щоб мене жаліли й турбувалися про мене, то я знайду це в іншому місці.

– Справа не в жалості й не в турботі, хоч ти, можливо, і ставилася до мене саме так. Я прошу тебе залишитися тому, що це я ідіот і не хочу залишатися сам-один. Я не можу залишатися сам-один.

Вона впустила сумку на ліжко й подивилася на мене. Сльози в неї висохли, і тепер у її очах був лише гнів, який вона накопичила в собі за стільки днів. Я проковтнув слину.

– Оскільки ми тепер граємося в правду, то я хочу вам сказати, що ви завжди залишатиметеся сам-один. Ви залишатиметеся сам-один тому, що ви не вмієте ані любити, ані зважати на почуття іншої людини. Ви схожі на цей дім, від якого в мене волосся стає сторч. Я тепер не дивуюся ні тому, що ваша сеньйорита в білому вас покинула, ні тому, що вас кидають усі інші. Ви нікого не любите й нікому не дозволяєте любити себе.

Я дивився на неї, розгублений і пригнічений, так, ніби щойно мене відлупцювали і я не міг зрозуміти, звідки посипалися ці удари. Я шукав слова, але з мене вихоплювалося лише якесь нерозбірливе белькотіння.

– Тобі справді не подобається комплект пер? – були перші слова, які я спромігся проартикулювати.

Ізабелла стомлено закотила очі.

– Не робіть обличчя побитого собаки, бо, хоч я й ідіотка, але не настільки.

Я мовчав, обпершись об одвірок. Ізабелла дивилася на мене поглядом, у якому співчуття змішувалося з недовірою.

– Я не хотіла сказати нічого поганого про вашу подругу, ту, яку бачила на фотографії. Пробачте.

– Не проси пробачення. Це правда.

Я опустив погляд і вийшов із кімнати. Я втік у кабінет і став дивитися на темне місто, закутане в туман. Через мить почув її невпевнені кроки на сходах.

– Ви там, нагорі? – гукнула вона.

– Так.

Ізабелла увійшла до кабінету. Вона переодяглася й змила з обличчя сльози. Усміхнулася мені, і я всміхнувся їй у відповідь.

– Чому ви такий? – запитала вона.

Я стенув плечима. Ізабелла підійшла й сіла на підвіконня поруч зі мною. Ми споглядали тишу й темряву, які висіли над дахами старого міста, не відчуваючи потреби щось говорити. Через мить Ізабелла всміхнулася й подивилася на мене.

– А чи не припалити нам одну з тих сигар, які вам подарував мій батько й не розкурити її вдвох?

– Ні.

Ізабелла поринула в одну зі своїх мовчанок. Іноді дивилася на мене й усміхалася. Я позирав на неї скоса й розумів, що тільки тоді, коли дивився на неї, мені було не так важко повірити, що залишилося щось добре й пристойне в цьому паскудному світі й, на щастя, у мені самому.

– Ти залишишся? – запитав я.

– Назвіть мені поважну причину. Причину щиру або в цьому випадку егоїстичну. І не вигадуйте якусь брехню, бо я піду зараз же.

Вона заховалася за настороженим поглядом, чекаючи якоїсь із моїх іронічних реплік, і на мить здалася мені єдиною людиною у світі, якій я не хотів би й не міг збрехати. Я опустив погляд і вперше сказав їй правду, хоча, можливо, лише я один розумів, що означає для мене ця правда.

– Бо ти єдиний друг, який у мене залишився.

Вираз її обличчя став менш напруженим, і, перш ніж устиг побачити жалість у її очах, я відвів погляд.

– А що ви скажете про сеньйора Семпере й про того самовдоволеного Барсело?

– Ти мій єдиний друг, який наважується сказати мені правду.

– А ваш хазяїн, хіба він вам не друг і хіба він не каже вам правду?

– Не сип мені сіль на рану. Мій хазяїн мені не друг. І я не думаю, що він сказав правду бодай раз у своєму житті.

Ізабелла подивилася на мене пильним поглядом.

– Он як? Я знала, що ви не довіряєте йому. Побачила це на вашому обличчі з першого дня.

Я спробував віднайти бодай трохи гідності, але виявився спроможним лише на сарказм:

– Ти додала до своїх талантів ще й уміння читати вирази на обличчях?

– Щоб прочитати вираз на вашому, не треба особливого таланту, – відрубала Ізабелла. – Він очевидний, як казка про Хлопчика-Мізинчика.

– І що ще ти прочитала на моєму обличчі, шановна піфіє?

– Що ви чогось боїтеся.

Я неохоче засміявся.

– Не соромтеся свого страху. Страх – ознака того, що людина зберегла здоровий глузд. Лише круглі дýрні нічого не бояться. Я прочитала це в одній книжці.

– У підручнику боягузтва?

– Ви не захочете визнати нічого такого, що загрожує вашому відчуттю своєї чоловічості. Я знаю, ви, чоловіки, вважаєте, що чим більшою є ваша впертість, тим сильнішим є почуття вашої гідності.

– Про це ти теж прочитала в тій книжці?

– Ні, до цього я додумалася сама.

Я опустив руки перед неуникною очевидністю.

– Ну, гаразд. Я визнаю, що відчуваю певну тривогу.

– Не прикидайтеся. Ви помираєте від страху. Зізнайтеся щиро.

– Не варто перебільшувати. Я справді маю деякі сумніви щодо мого видавця, але досвід, який я вже маю у своїй професії, мені підказує, що в поведінці Кореллі немає нічого незрозумілого. Наскільки мені відомо, Кореллі – бездоганний кабальєро, і наші професійні взаємини будуть плідними й вигідними для обох сторін.

– Тому ви й стаєте блідий як смерть щоразу, коли десь натрапляєте на його ім’я або фотографію?

Я зітхнув, неспроможний сперечатися з нею далі.

– Що ти хочеш почути від мене, Ізабелло?

– Що ви більше не буде працювати на нього.

– Я не можу цього зробити.

– Чому? Ви не можете повернути йому гроші й послати його під три чорти?

– Це не так просто.

– Чому не так просто? Ви в чомусь заплуталися?

– Боюся, що так.

– І в чому саме?

– Ось це я й намагаюся тепер з’ясувати. У всякому разі, лише я причетний до цієї історії, і лише мені її розгадувати. Ти не маєш до неї ніякого стосунку, і тобі нема чого турбуватися.

Ізабелла подивилася на мене, на мить заспокоєна, але не переконана.

– Ви не людина, а катастрофа в образі людини, ви розумієте?

– Намагаюся звикнути до цієї думки.

– Якщо хочете, щоб я залишилася, правила в цьому домі мають змінитися.

– Я тебе слухаю.

– Деспотизму віднині тут немає місця. Відсьогодні в цьому домі пануватиме демократія.

– Свобода, рівність і братерство.

– Як буде з братерством, не знаю. Але щоб я не чула жодних категоричних наказів і не бачила більше номерів у стилі містера Рочестера.

– Слухаюсь і підкоряюся, міс Джейн Ейр.

– І не плекайте ілюзій, бо я не вийшла б за вас заміж, навіть якби ви осліпли[31].

Я подав їй руку, щоб скріпити наш договір. Вона якось нерішуче її потиснула, а тоді раптом обняла мене. Я дозволив собі на мить забутися в її обіймах і притулився обличчям до її волосся.

Її доторк приніс мені мир і спокій, світло життя від сімнадцятирічної дівчини, чиї обійми мені хотілося уявити собі тими обіймами, для яких ніколи не знайшла часу моя мати.

– Друзі? – прошепотів я.

– Доти, доки нас не розлучить смерть.

22

Нові правила співжиття в королівстві Ізабелли стали чинними о дев’ятій годині наступного дня, коли моя помічниця власною особою з’явилася на кухні й без зайвих церемоній детально розповіла мені, як ми віднині житимемо.

– Я подумала про те, що вам треба запровадити певний розпорядок дня. Без порядку та системи ніде´ ані праця, ні робота не піде´.

– Де ти знайшла цей вираз?

– В одній із ваших книжок. Не піде´. Звучить гарно.

– Авжеж, та ще й із римою.

– Не збивайте мене з теми.

Протягом дня ми обоє працюватимемо над своїми рукописами. Ми разом вечерятимемо, а потім вона показуватиме мені сторінки, які напише вдень, і ми їх обговорюватимемо. Я пообіцяв бути щирим і давати їй корисні поради, а не базікати тільки для того, щоб зробити їй приємність. Неділі в нас будуть вихідними днями, і я водитиму її в кіно, театр або на прогулянку. Вона допомагатиме мені шукати необхідні матеріали в бібліотеках та архівах і дбатиме про те, щоб наші припаси провізії були розмаїтими, використовуючи свій зв’язок із батьківською крамницею. Я готуватиму сніданок, а вона – вечерю. Обід готуватиме той, хто в цей час буде вільним. Ми розділимо обов’язки з прибирання в домі, і я муситиму взяти до відома незаперечний факт, що в домі треба прибирати регулярно. Я за жодних обставин не намагатимуся знайти для неї нареченого, а вона утримуватиметься від розпитувань про те, які причини спонукають мене працювати на свого хазяїна, та висловлюватиме свої думки з цього приводу лише тоді, коли я її про це запитаю. Усі інші проблеми ми розв’язуватимемо мірою того, як вони виникатимуть.

Я підняв свою філіжанку з кавою, і ми проголосили тост за мою повну поразку й капітуляцію без жодних умов.

Через два-три дні я вже цілком пристосувався до мирного й спокійного життя в ролі васала. Ізабелла прокидалася повільно й довго, і, коли вона виходила зі своєї спальні з напівзаплющеними очима, човгаючи в моїх пантофлях, кожної з яких їй би вистачило на дві ноги, я вже встигав приготувати сніданок, зварити каву й принести ранкову газету, яка щодня була іншою.

Строгий розпорядок дня – це система ключів до натхнення. Не минуло й сорока восьми годин від початку запровадження нового режиму, як я відкрив, що повертаюся до дисципліни моїх найпродуктивніших років. Години, протягом яких я сидів, зачинившись у кабінеті, швидко кристалізувалися в сторінки й сторінки, на яких я не без певної тривоги став помічати, що моя робота виходить на той рівень досконалості, коли вона перестає бути думкою й перетворюється на реальність.

Текст витікав із-під мого пера, блискучий і наелектризований. Він уже не читався як легенда, як міфологічна сага про чудеса та випробування, населена персонажами та наповнена сценами, що виникали навколо пророцтва, яке подавало надію для людського роду. Розповідь готувала дорогу для приходу спасителя-воїна, який мав урятувати народ від страждань і кривд, щоб повернути йому славу й гордість, що їх забрали в нього лукаві вороги, які завжди й вічно змовлялися проти народу, хоч би яким він був. Мій механізм був бездоганний і годився для будь-якої віри, будь-якої раси чи племені. Прапори, боги та проповіді входили до колоди, що складалася з тих самих карт. З огляду на природу своєї праці я обрав для себе один із найскладніших і найважчих стилів, що його можна застосувати до всякого літературного тексту, – видиму відсутність будь-якого стилю. Мова була невигадливою й простою, голос – чесним і чистим голосом свідомості, яка не розповідає, а просто відкриває. Іноді я зупинявся, щоб перечитати останній текст, і мене опановувала сліпа гординя, бо я відчував, що машинерія, яку я опрацював, діяла з досконалою точністю. Я усвідомив, що вперше за багато часу міг протягом кількох годин поспіль не думати ані про Крістіну, ані про Педро Відаля. Усе йде на краще, переконував я себе. І, можливо, саме тому, що, як мені здалося, я став виборсуватися з болота, зі мною сталося те, що відбувалося щоразу, коли моє життя починало налагоджуватися: я все втратив.

Одного ранку, поснідавши, я одягнувся в один зі своїх костюмів пристойного громадянина, пішов на галерею, щоб попрощатися з Ізабеллою, і побачив, що вона сидить, нахилившись над письмовим столом, і переглядає написані вчора сторінки.

– Ви сьогодні не пишете? – запитала вона, не підіймаючи погляду.

– День роздумів.

Я звернув увагу на те, що вона користувалася комплектом пер та чорнильницею з музами, що стояла біля її зошита.

– Ти начебто назвала цю річ банальною іграшкою, – сказав я.

– Вона такою мені й здається, але мені лише сімнадцять років і я маю повне право на те, щоб мені подобалися іграшки. Це так само, як вам подобаються гаванські сигари.

Запах одеколону долинув до неї, і дівчина скинула на мене заінтригований погляд. Побачивши, що я вдягнувся для виходу, вона насупила брови.

– Ви знову хочете погратися в детектива? – запитала Ізабелла.

– Трохи.

– Допомога вам не потрібна? Від такої собі доктореси Ватсон? Людини, наділеної здоровим глуздом?

– Не намагайся шукати привід для того, щоб не писати, перш ніж навчишся писати. Це привілей професіоналів, і його треба завоювати.

– Я ваша помічниця й вважаю, що мій обов’язок – допомагати вам у всьому.

Я лагідно всміхнувся.

– Тепер, коли ти це сказала, я згадав, що й справді хотів попросити тебе про дещо. Ні, ні, не лякайся. Треба навідатися до Семпере. Я довідався, що з грішми в нього сутужно й книгарня в небезпеці.

– Не може бути.

– На жаль, так воно є, але нічого страшного не станеться, бо ми не дозволимо, щоб ситуація погіршилася ще більше.

– Але ж ви знаєте, сеньйор Семпере дуже гордий, і він не дозволить, щоб ви… Ви ж намагалися допомогти йому раніше, чи не так?

Я кивнув головою.

– Саме тому я вирішив, що нам треба бути хитрішими й удатися до єресі та недозволених засобів.

– Ваша спеціальність.

Я пустив повз вуха її осудливий тон і розвивав свою думку далі:

– Я ось що надумав: як людина, чиє терпіння луснуло, ти зайдеш до книгарні й почнеш розповідати Семпере, що я страховище, що я з тебе знущаюся…

– Це буде правда на всі сто відсотків.

– Ти мене не уривай. Розповіси йому все це, а ще скажеш, що я плачу тобі як своїй помічниці мізерію.

– Але ж ви не заплатили мені й сантима…

Я зітхнув, набираючись терпіння.

– Коли він скаже, що йому тебе шкода, ти напустиш на себе вираз панянки, що перебуває у великій небезпеці, і признаєшся йому, за можливості проливши кілька сльозинок, що твій батько позбавив тебе спадщини й хоче віддати тебе в монастир, а тому тобі спало на думку, що ти могла б попрацювати в нього по кілька годин на день задля проби за три відсотки комісії від проданих книжок, щоб у майбутньому врятуватися від монастиря як жінка анархічних поглядів, зайнята поширенням літератури.

– Три відсотки комісії? Ви хочете допомогти Семпере чи обчистити його?

– Я хотів би, щоб ти вдягла сукню, приблизно таку, яку вдягала того вечора, причепурилася, як ти вмієш, і прийшла в той час, коли його син буде в книгарні, а він там, як правило, буває пополудні.

– Ви маєте на увазі того красунчика?

– А скільки синів має сеньйор Семпере?

Ізабелла замислилась і, коли збагнула, до чого я веду, скинула на мене ядучим поглядом.

– Якби мій батько знав, який у вас спотворений розум, то купив би рушницю.

– Я тільки хочу, щоб син тебе побачив. І щоб батько побачив, якими очима подивився на тебе син.

– Ви ще гірший, аніж я раніше думала. Тепер ви присвячуєте себе торгівлі білими рабинями.

– Це вияв звичайного християнського милосердя. Окрім того, ти перша мені сказала, що син Семпере дуже гарний.

– Гарний і трохи придуркуватий.

– Не перебільшуймо. Семпере-молодший просто занадто сором’язливий у своєму ставленні до жіночого племені, що тільки робить йому честь. Він зразковий громадянин, який, знаючи про той великий ефект, який справляють його статність та врода, здійснює над собою самоконтроль і поводиться аскетично, виховуючи в собі глибоку повагу до незаплямленої чистоти барселонської жінки. Ти не станеш заперечувати, що це створює навколо нього ауру шляхетності та чарівності, яка апелює до твоїх інстинктів, і материнського, і периферійних.

– Іноді мені здається, що я ненавиджу вас, сеньйоре Мартін.

– Ти можеш плекати в собі це почуття, але ти не можеш приписати бідолашному Семпере-молодшому моїх суто людських вад, бо він у цьому плані чоловік бездоганно чистий.

– Ми, здається, домовилися, що ви не станете шукати мені нареченого.

– Але ж ніхто не казав тобі ані про нареченого, ані про заручини. Якщо ти мені дозволиш, я розповім тобі решту.

– Розповідайте, Распутін.

– Коли Семпере-батько погодиться взяти тебе на службу, я хочу, щоб ти протягом двох-трьох годин щодня працювала в нього за прилавком.

– Одягнена як? У стилі Мати Гарі?[32]

– Одягнена гарно й з добрим смаком, який тобі притаманний. Симпатична, приваблива, але без якихось претензій. Якщо буде треба, то візьмеш одну із суконь Ірен Сабіно, але одну з найскромніших.

– Там є одна або дві, які дуже мені подобаються, – сказала Ізабелла, наперед облизуючись.

– Одягнеш ту, яка тобі найбільше личить.

– Ви реакціонер. А як же бути з моєю літературною освітою?

– А ти можеш уявити собі кращу аудиторію для того, щоб її здобути, аніж книгарня «Семпере та син»? Там ти будеш оточена найвидатнішими творами світової літератури й зможеш вивчати їх, скільки тобі заманеться.

– А як я це робитиму? Глибоко дихатиму й дивитимуся, чи не приліпиться до мене щось від тієї вченості?

– Ти перебуватимеш там лише по кілька годин на день. А потім зможеш продовжувати свою працю тут і діставати мої поради, яким ціни немає і які зроблять із тебе нову Джейн Остін.

– А в чому полягатиме трюк?

– Трюк полягатиме в тому, що я щодня даватиму тобі гроші й щоразу, коли ти братимеш із клієнтів плату за куплені книжки й висовуватимеш шухляду, то непомітно кластимеш туди по кілька додаткових песет.

– Оце такий у вас план…

– Оце такий у мене план, і, як бачиш, у ньому немає нічого поганого.

Ізабелла насупила брови.

– Нічого не вийде. Сеньйор Семпере спостережливий, як ніхто інший, і він відразу здогадається: тут щось не так.

– Усе вийде. А якщо Семпере здивується, ти йому скажеш, що коли покупці бачать за прилавком таку милу й симпатичну дівчину, то вони ширше розв’язують свої гаманці й платять більше.

– Таке відбувається в тих бридких забігайлівках, куди ви полюбляєте ходити, але не в книгарнях.

– Неправда. Коли я заходжу до книгарні й зустрічаюся з продавчинею, такою чарівною, як ти, то ладен буду купити навіть книжку, яка здобула останню національну премію з літератури.

– Це тільки тому, що розум у вас брудніший, аніж сідало в курнику.

– Але я маю, чи точніше буде сказати, ми маємо борг вдячності перед Семпере.

– Це удар нижче пояса.

– Тоді не примушуй мене вдарити ще нижче.

Отже, я застосував усі можливі засоби переконування, спершу розбудивши в ній цікавість, потім почуття марнославства, а потім інстинкт доброти й нарешті докори сумління. Ізабелла опустила погляд і повільно кивнула головою.

– І коли ви хочете запустити в дію свій план із німфою, що принесе хліб під пахвою?

– Не слід відкладати на завтра те, що можна зробити сьогодні.

– Сьогодні?

– Сьогодні пополудні.

– Скажіть мені правду. Це стратегічний план для того, щоб відмити гроші, які вам платить ваш хазяїн, і очистити своє сумління, чи ваше сумління й справді перебуває там, де повинна бути?

– Ти ж знаєш, що мої мотиви завжди егоїстичні.

– А що буде, коли сеньйор Семпере скаже мені «ні»?

– Головне – переконайся, що син буде в крамниці, і прийди туди, вдягнена, як на свято, а не як на похорон.

– Це план принизливий і нахабний.

– І ти від нього в захваті.

Ізабелла нарешті всміхнулася лукавою усмішкою.

– А що, як у сина раптом пробудиться рішучість і він переступить через свою межу?

– Я тобі гарантую, що спадкоємець не посміє доторкнутися до тебе навіть пальцем, якщо поруч не буде священика і його рішучість не буде скріплена церковним посвідченням про шлюб.

– Якими різними бувають чоловіки!

– Ти це зробиш?

– Для вас?

– Для літератури.

23

Коли я вийшов на вулицю, на мене налетів холодний і кусючий вітер, що нетерпляче підмітав вулиці, і я зрозумів, що осінь навшпиньки увійшла в Барселону. На майдані Паласіо я сів на трамвай, що чекав, порожній, наче пастка на мишей, виготовлена з кутого заліза. Я сів біля вікна й заплатив кондукторові за квиток.

– Ви до Саріа? – запитав він.

– До самого майдану.

Я прихилився головою до вікна, і незабаром трамвай смикнувся й рушив. Я заплющив очі й задрімав, як тільки можна задрімати на борту одного із сучасних механічних транспортних засобів, задрімав сном людини з новітнього часу. Мені наснилося, що я їду в поїзді, виготовленому з чорних кісток і з вагонами у формі труни, який перетинає порожню Барселону, усіяну порожніми оболонками одягу, так, ніби людські тіла, які були в них, випарувалися. Справжні хащі капелюхів й одягу, костюмів і черевиків накривали вулиці, огорнуті моторошною тишею. За паровозом тягся слід червоного диму, який розсипався в небі, наче картина, що розпалася на дрібні шматочки. Хазяїн, усміхнений, сидів біля мене. Він був у білому костюмі та в рукавичках. Щось темне й густе скапувало з пучок його пальців.

– Що сталося з людьми?

– Зберігайте віру, Мартін. Зберігайте віру.

Коли я прокинувся, трамвай повільно виїжджав на майдан Саріа. Я зійшов, перш ніж він зупинився повністю, і звернув у вуличку Майор-де-Саріа, яка круто підіймалася вгору. Через п’ятнадцять хвилин я був на місці своєї мети.

Шосе Вальвідрера починалося між дерев густого парку, відразу за вимуруваним із червоної цегли замком коледжу Святого Іґнасіо. Вулиця, накрита густим листям дерев, підіймалася в гори між двома рядами окремих будинків. Низькі хмари висіли над схилом пагорба й розпадалися на клапті туману. Я йшов тротуаром із боку непарних чисел і пильно придивлявся до стін та ґратчастих огорож, шукаючи номери будинків. Далі виднілися фасади з потемнілого каменю та пересохлі фонтани між стежками, що заросли бур’яном. Я пройшов ділянку тротуару, затінену довгим рядом кипарисів, і побачив, що нумерація будинків перестрибувала від номера одинадцятого до п’ятнадцятого. Збентежений, я зупинився й рушив назад, шукаючи номер тринадцятий. Я вже почав підозрювати, що секретарка адвоката Валера виявилася більш проникливою, ніж здавалося, і дала мені неправильну адресу, коли помітив у глибині проходу, що відгалужувався від тротуару, десь на відстані півсотні метрів, чорну ґратчасту огорожу, над якою схрещувалися два списи.

Я увійшов у цей вузенький, вимощений бруківкою провулок і наблизився до огорожі. Густий і занедбаний сад тягся до протилежного боку садиби, а гілля евкаліпта вистромлялося між ґратками брами, наче руки в’язня, який вистромив їх крізь ґрати своєї камери, благаючи про щось. Я розсунув листя, яке затуляло частину стіни, і побачив літери та цифри, вирізьблені на каменях.

Дім Марласки

13

Я пішов понад ґратчастою загорожею, яка оточувала сад, намагаючись зазирнути всередину. Через двадцять метрів натрапив на металеві двері, вроблені в кам’яну стіну. Дверний молоток лежав на металевій поличці, обляпаній сльозами іржі. Двері були прочинені. Я штовхнув їх плечем і розширив отвір, щоб у нього можна було протиснутися так, аби ребра каменів, які стриміли зі стіни, не подерли мені одяг. Повітря було просякнуте гострим запахом вологої землі.

Я побачив між деревами стежку, вистелену мармуровими плитами, яка вела до галявини, вимощеної білою бруківкою. З одного боку було видно гараж із відчиненими дверима й рештки того, що колись було «мерседесом-бенцом», а тепер скидалося на катафалк, покинутий напризволяще. Будинок був споруджений у стилі модерністської конструкції, що утворювала три поверхи кривих ліній і була вивершена кількома мансардами у формі веж і арок. Вузькі й гострі, наче кинджали, вікна відчинялися на його фасаді, прикрашеному барельєфами та ґорґульями. Шибки віддзеркалювали вервечки хмар, які нечутно бігли небом. Мені привидівся профіль обличчя за шибками одного з вікон другого поверху.

Сам не знаючи навіщо, я підняв руку й подав знак привітання. Я не хотів, щоб мене прийняли за злодія. Постать залишалася там, де й була, спостерігаючи за мною, нерухома, наче павук. Я на мить опустив очі, а коли підняв їх, вона вже зникла.

– Добрий день! – гукнув я.

Я зачекав кілька секунд і, не діставши відповіді, повільно наблизився до будинку. Перед його фасадом був басейн овальної форми. З протилежного боку підіймалася вгору засклена галерея. Навколо басейну стояли крісла з розсмиканою парусиною. Обвитий плющем трамплін нависав над поверхнею темної води. Я споглядав своє віддзеркалення у водах басейну, коли помітив у себе за плечима чиюсь темну постать.

Я рвучко обернувся й побачив похмуре обличчя з гострими рисами, яке дивилося на мене з тривогою й страхом.

– Хто ви й що тут робите?

– Мене звати Давид Мартін, і мене послав до вас адвокат Валера, – зімпровізував я.

Алісія Марласка стиснула губи.

– А що сталося з тим, який приходить завжди?

Я зрозумів, що сеньйора Марласка прийняла мене за кур’єра контори Валера й думає, що я приніс папери на підпис або якесь послання від адвокатів. На мить я оцінив можливість прикинутися таким кур’єром, але щось у виразі цієї жінки підказало мені, що вона наслухалася у своєму житті надто багато брехень, щоб повірити в ще одну.

– Я не працюю в конторі, сеньйоро Марласка. Причина мого візиту має особистий характер. Я хотів би запитати вас, чи зможете ви приділити мені кілька хвилин для розмови про один із будинків вашого покійного чоловіка, дона Дієґо.

Удова зблідла й відвела погляд. Вона спиралася на ціпок, і я побачив на вході до галереї інвалідний візок, у якому вона, певно, проводила більше часу, аніж хотіла собі признатися.

– Більше не існує жодного будинку, що належав би моєму чоловікові, сеньйоре…

– Мартін.

– Усе дісталося банкам, сеньйоре Мартін. Усе, крім цього будинку, який, за порадою сеньйора Валера-батька, я записала на своє ім’я. Усе інше його майно розтягли стерв’ятники…

– Я мав на увазі будинок із вежею на вулиці Фласадерс.

Удова зітхнула. Я прикинув, що їй має бути десь шістдесят або шістдесят п’ять років. Чари від тієї, яка була жінкою незрівнянної краси, певне, розвіялися зовсім недавно.

– Забудьте про той будинок. Те місце прокляте.

– На жаль, я не можу забути про нього. Я в ньому живу.

Сеньйора Марласка насупила брови.

– Я думала, ніхто не зможе в ньому жити. Він стояв порожній багато років.

– Я винайняв його вже досить давно. Причина мого візиту полягає в тому, що, облаштовуючись, я знайшов чимало особистих речей, які, думаю, належали вашому покійному чоловікові, а можливо, і вам.

– Мого нічого немає в тому будинку. Усе, що ви знайшли, певно, належало тій жінці…

– Ірен Сабіно?

Алісія Марласка гірко посміхнулася.

– Що вам насправді хочеться знати, сеньйоре Мартін? Скажіть мені правду. Ви прийшли сюди не для того, щоб повернути мені старі речі мого покійного чоловіка.

Ми мовчки переглянулися, і я зрозумів, що не можу й не хочу брехати цій жінці. Категорично не хочу.

– Я намагаюся з’ясувати, що сталося з вашим чоловіком, сеньйоро Марласка.

– Навіщо?

– Бо зі мною, схоже, відбувається те саме.

У домі Марласки я відчув атмосферу покинутого пантеону, характерну для великих будинків, у яких панують відсутність і нестача. Далекий від днів свого багатства та своєї слави, від тих часів, коли ціле військо слуг утримувало його в бездоганній чистоті та охайності, будинок перетворився тепер на руїну. Шпалери на стінах повідклеювалися. Плити підлоги розхиталися й позсувалися. Меблі потріскалися від вогкості й холоду; від стелі повідвалювалися шматки тиньку, а великі килими порозсмикувалися й злиняли. Я допоміг удові вмоститися в кріслі на коліщатах і, керуючись її розпорядженнями, покотив його до читальної зали, у якій майже не залишилося ані книжок, ані картин.

– Я мусила продати більшу частину речей, щоб якось вижити, – пояснила вдова. – Якби не адвокат Валера, який щомісяця надсилає мені невеличку пенсію коштом його контори, я б не знала, що й робити.

– Ви живете тут сама-одна?

Удова кивнула головою.

– Це мій дім. Єдиний дім, де я була щаслива, хоча відтоді вже й минуло багато років. Я завжди жила тут і тут помру. Пробачте, що я вам нічого не запропонувала. Мене вже давно ніхто не навідує, і я вже забула, як треба приймати гостей. Ви любите каву чи чай?

– Дякую, нічого не треба.

Сеньйора Марласка всміхнулася й показала на крісло, у яке я сів.

– Це було улюблене крісло мого чоловіка. Він мав звичай сидіти в ньому до пізньої ночі біля вогню. Я іноді сідала поруч із ним і слухала його. Йому подобалося розповідати мені всілякі історії, принаймні тоді. Ми були дуже щасливі в цьому домі.

– А що сталося?

Удова стенула плечима, і її погляд загубився в попелі вогнища.

– Ви певні, що хочете почути цю історію?

– Дуже хочу.

24

– Сказати правду, я вже не пам’ятаю, коли мій чоловік Дієґо познайомився з нею. Лише пам’ятаю, що від якогось часу він почав згадувати про неї ніби мимохідь, і скоро не стало дня, щоб я не чула, як він промовляє її ім’я: Ірен Сабіно. Він мені розповів, що його познайомив із нею чоловік на ім’я Даміан Роурес, який організовував сеанси спіритизму в одному з приміщень на вулиці Елізабетс. Дієґо вивчав релігії й брав участь у деяких ритуалах і церемоніях як спостерігач. У ті дні Ірен Сабіно була однією з найпопулярніших актрис Паралело. Вона була красуня, цього я не стану заперечувати. Але в усьому іншому… Думаю, вона навряд чи вміла рахувати більш як до десяти. Розповідали, ніби вона народилася в нетрях біля пляжу Боґатель, що мати покинула її немовлям у Соморостро й вона виросла серед жебраків та людей, які там переховувалися. Вона почала танцювати в шинках та в кабаре на проспектах Раваль і Паралель у чотирнадцять років. Танцювати – це тільки так говориться. Думаю, вона стала повією ще до того, як навчилася читати, якщо взагалі коли-небудь навчилася. Протягом багатьох років вона була головною зіркою в закладі «Ла Кріолья», принаймні так розповідали. Потім перейшла до інших кабаре, вищої категорії. Гадаю, що в «Аполло» вона познайомилася з таким собі Хуаном Корбера, що його всі знали як Жако. Жако став її промоутером і, певно, коханцем. Саме Жако вигадав для неї ім’я Ірен Сабіно й легенду, ніби вона таємна дочка однієї великої паризької зірки та князя з вищого європейського світу. Я не знаю, яке було її справжнє ім’я. І чи взагалі воно в неї було. Жако став приводити її на сеанси спіритизму, певно, за підказкою Роуреса, і обидва ділили прибутки від продажу її рекламної невинності багатим і знудженим чоловікам, які ходили на ті фарси, щоб убити монотонність свого існування. Вони стверджували, що її фах – бути партнеркою в танцях.

Але Жако та його компаньйон Роурес навіть не здогадувалися, що Ірен стала одержима тими сеансами й усерйоз вірила, що на тих пантомімах можна встановити контакт зі світом духів. Вона була переконана, що мати надсилає їй повідомлення з того світу, і навіть тоді, коли здобула славу, жінка й далі приходила на ці сеанси, щоб увійти з нею в контакт. Там вона й познайомилася з моїм чоловіком Дієґо. Мабуть, саме тоді ми увійшли в тяжкий період, як то буває з усіма шлюбами. На той час Дієґо вирішив покинути адвокатську практику й цілком присвятити себе літературі. Я визнаю, що він не знайшов у мене тієї підтримки, на яку розраховував. Я думала, якщо він так зробить, то викине все своє життя за борт, хоча, мабуть, єдине, чого я боялася, – це все втратити: будинок, слуг… Я й справді все це втратила, але втратила і його. А остаточно нас розлучила смерть Ісмаеля. Ісмаель був нашим сином. Дієґо любив його безумно. Я ніколи не бачила батька, такого відданого своєму синові. Ісмаель, а не я був його життям. Ми сварилися в спальні на другому поверсі. Я вичитувала йому за те, що він віддає надто багато часу літературі, за те, що його компаньйон Валера, стомившись робити всю роботу за двох, поставив йому ультиматум і планував розірвати з ним угоду й заснувати свою власну, окрему контору. Дієґо сказав мені, що йому байдуже, що він налаштований продати свою частку в їхній спільній справі й віддатися своєму покликанню. У той вечір ми не могли знайти Ісмаеля. Його не було в домі, не було в саду. Думаю, почувши нашу сварку, він перелякався й утік із дому. То був не перший випадок, коли він утікав. Кілька місяців до того його знайшли, заплаканого, на площі Саріа. Ми вийшли шукати його вночі. Ніде не було жодного сліду від нього. Ми відвідали сусідні будинки, побували в лікарнях… Коли повернулися вранці, прошукавши його всю ніч, то знайшли його тіло в басейні. Він утопився напередодні ввечері, і ми не чули його криків про допомогу, бо саме горлали одне на одного. Йому було сім років. Дієґо ніколи мені цього не простив, не простив він і собі самому. Незабаром ми перестали зносити присутність одне одного. Щоразу, коли наші погляди зустрічалися або наші руки доторкалися, ми бачили мертве тіло нашого сина на дні того клятущого басейну. Одного ранку я прокинулася й довідалася, що Дієґо мене покинув. Він покинув адвокатську практику й оселився в домі у кварталі Рібера, який давно його причарував. Він казав мені, що пише, що дістав дуже важливе замовлення від одного паризького видавця, що я можу не турбуватися за гроші. Я знала, що він живе з Ірен, хоча він цього й не визнавав. Він був чоловік пропащий. Був переконаний, що жити йому залишилося зовсім мало. Казав, що підхопив якусь хворобу, щось подібне до паразита, який пожирає його зсередини. Він говорив тільки про смерть. Не слухав нікого. Ні мене, ні Валера… тільки Ірен та Роуреса, які отруювали йому мозок історіями про духів і виманювали в нього гроші, обіцяючи налагодити спілкування з Ісмаелем. Одного разу я пішла в будинок із вежею й просила його, щоб він відчинив мені двері. Він не дозволив мені увійти. Сказав, що дуже заклопотаний, виконує роботу, яка дозволить йому врятувати Ісмаеля. Тоді я зрозуміла, що він утрачає розум. Сказав, що, коли напише ту клятущу книжку для паризького видавця, то наш син повернеться з лабетів смерті. Думаю, Ірен, Роурес і Жако спільно спромоглися видурити в Дієґо всі ті гроші, які в нього залишалися, які в нас залишалися… Через кілька місяців, протягом яких він більше не бачився ні з ким і весь час проводив, замкнувшись у тому жахливому домі, його знайшли мертвим. Поліція заявила, що то був нещасливий випадок, але я ніколи в це не вірила. Жако зник, і не залишилося жодного сліду від грошей. Роурес стверджував, що він не знає нічого. Заявив, що протягом кількох місяців не зустрічався з Дієґо, бо той збожеволів і вселяв йому страх. Сказав, що під час своїх останніх появ на сеансах спіритизму Дієґо лякав клієнтів своїми історіями про прокляті душі, тож він не дозволив йому більше туди приходити. Дієґо нібито розповідав, що під містом існує велике озеро крові. Розповідав, що син розмовляє з ним у снах, що Ісмаеля схопила тінь у зміїній шкурі, яка перетворювалася на іншого хлопчика й гралася з ним… Ніхто не здивувався, коли його знайшли мертвим. Ірен заявила, що Дієґо пішов із життя з моєї вини, з вини своєї холодної й корисливої дружини, яка дозволила своєму синові померти, бо не хотіла відмовитися від розкішного життя, що саме я штовхнула його на смерть. Вона сказала, що тільки вона любила Дієґо по-справжньому й ніколи не взяла від нього жодного сантима. І думаю, що принаймні в цьому вона сказала правду. Думаю, Жако використав її, щоб вона звабила Дієґо й допомогла обчистити його. Потім, коли для нього настав момент істини, Жако покинув її і втік, не поділившись із нею жодним сантимом. Так вважає поліція чи принаймні дехто з них. Мені завжди здавалося, що вони не хотіли розслідувати цю справу й що версія про самогубство дуже їх улаштувала. Але я не вірю в те, що Дієґо наклав на себе руки. Не вірила тоді й не вірю тепер. Думаю, його вбили Ірен і Жако. І не тільки за гроші. Там було ще дещо. Пригадую, один із поліціантів, які здійснювали розслідування, молодий чоловік на ім’я Сальвадор, Рікардо Сальвадор, також не вірив у це. Він казав, що не всі факти вкладаються в офіційну версію й що хтось прикриває справжню причину смерті дона Дієґо. Сальвадор боровся за те, щоб прояснити факти, доти, доки його не відсторонили від справи, а з часом його взагалі вигнали з поліції. Але навіть по тому він продовжував розслідування з власної ініціативи. Приходив до мене кілька разів. Ми з ним стали добрими друзями… Я була жінка самотня, убита горем і розпачем. Валера радив мені одружитися знову. Він теж звинувачував мене за те, що сталося з моїм чоловіком, потім став натякати мені, що існує багато неодружених крамарів, яким симпатична вдова аристократичного походження могла б зігріти ложе у свої золоті роки. Згодом навіть Сальвадор перестав відвідувати мене. Я його не звинувачую. У своїй спробі допомогти мені він занапастив своє власне життя. Іноді мені здається, єдине, що я змогла зробити для інших людей на цьому світі, – це занапастити їхнє життя… Я нікому не розповідала цю історію до сьогодні, сеньйоре Мартін. Якщо хочете почути мою пораду, забудьте про той дім, про мене, про мого чоловіка й про цю історію. Утечіть якнайдалі. Це місто прокляте. Прокляте.

25

Я покинув дім Марласки з душею в п’ятах і пішов куди очі дивляться, петляючи в лабіринті безлюдних вуличок, які вели до кварталу Педральбес. Небо було вкрите павутиною сірих хмар, які ледь пропускали проміння сонця. Окремі голки світла прошивали цей саван і ковзали схилом гори. Я простежив поглядом за цими осяйними лініями й побачив, як удалині вони пестили емальований дах вілли «Геліус». Її вікна виблискували вдалині. Не слухаючи голос здорового глузду, я попрямував туди. Мірою того, як я туди наближався, небо темнішало й пориви вітру закручували переді мною спіралі сухого листя. Я зупинився, дійшовши до того місця, де починала братися вгору вулиця Панама. Вілла «Геліус» здіймалася переді мною. Я не наважився перейти через вулицю й наблизитися до муру, який оточував сад. Я стояв там Бог знає скільки часу, неспроможний ані втекти, ані підійти до дверей і подзвонити. Саме тоді я помітив, як вона підійшла до одного з вікон на третьому поверсі. Усередині в мене все похололо. Я вже зрушив із місця, щоб піти, але раптом обернувся й зупинився. Наблизився до вікна й відчув на собі її погляд. Вона підняла руку, ніби хотіла мене привітати, але її пальці залишилися нерухомими. Я не зміг витримати її погляд, обернувся й пішов униз вулицею. Руки мені тремтіли, і я запхав їх до кишень, щоб вона цього не побачила. Перш ніж завернути за ріг, я ще раз обернувся й переконався, що вона стоїть там і дивиться на мене. Я хотів би відчути ненависть до неї, але сил бракувало.

Коли я повернувся додому, мене морозило чи так принаймні мені здавалося. Увійшовши у двері, побачив, що зі скриньки в холі стримить конверт. Пергамент і сургуч. Повідомлення від хазяїна. Я відкрив його, поки йшов нагору сходами. Його каліграфічне послання призначало нашу чергову зустріч на завтра. Піднявшись на верхній сходовий майданчик, я побачив, що двері прочинені й Ізабелла чекає мене з усмішкою на вустах.

– Я була в кабінеті й побачила, що ви прийшли, – сказала вона.

Я спробував усміхнутися їй у відповідь, проте моя спроба була не вельми переконливою, бо, коли Ізабелла заглянула мені у вічі, на її обличчі з’явився стурбований вираз.

– З вами все гаразд?

– Це пусте. Гадаю, я трохи застудився.

– У мене гріється бульйон на вогні, це будуть чудодійні ліки. Проходьте.

Ізабелла взяла мене за руку й провела на галерею.

– Ізабелло, я не інвалід.

Вона відпустила мою руку й опустила очі.

– Пробачте.

Я не мав духу розмовляти ні з ким, а тим більше з моєю допитливою помічницею, тож дозволив їй довести себе до одного з крісел на галереї й впав на нього, наче мішок із кістками. Ізабелла сіла навпроти й дивилася на мене з тривогою в погляді.

– Що сталося?

Я всміхнувся заспокійливо.

– Нічого. Нічого не сталося. Ти не даси мені чашку бульйону?

– Зараз дам.

Дівчина вибігла на кухню, і я чув, як вона там вовтузиться. Глибоко вдихнув повітря й заплющив очі, поки не почув, як кроки Ізабелли наближаються.

Вона подала мені величезну чашку, огорнуту гарячою парою.

– Схожа на пісуар, – сказав я.

– Пийте й не кажіть дурниць.

Я понюхав бульйон. Запах був гарний, але не хотілося показувати себе надто слухняним.

– Пахне якось дивно, – сказав я. – Що в ньому?

– Він пахне курятиною, бо я зварила в ньому курку, додала сіль і трохи хересу. Пийте.

Я відпив ковток і повернув їй чашку. Ізабелла заперечливо похитала головою.

– Усю.

Я зітхнув і зробив іще один ковток. Він був смачний, хоча мені й не хотілося це визнавати.

– Як минув день? – запитала Ізабелла.

– Він мав свої моменти. А що там у тебе?

– Перед вами нова зірка книгарні «Семпере та син».

– Чудово.

– До п’ятої години я встигла продати два примірники «Портрета Доріана Грея» й повне зібрання творів Лампедузи вельми шляхетному кабальєро з Мадрида, який дав мені чайові. Не робіть такого обличчя, чайові я також укинула до шухляди.

– А Семпере-син, що він сказав?

– Він майже не розтуляв рота. Поводився так, наче він опудало, а не людина. Прикидався, що не дивиться на мене, але пильно стежив за кожним моїм рухом. Я не можу тепер сісти, так він натер мені гепу своїм поглядом, а він не відривав його від неї щоразу, коли я вилазила на драбину, щоб дістати книжку з полиці. Задоволені?

Я усміхнувся й кивнув головою

– Дякую, Ізабелло.

Вона пильно подивилася мені у вічі.

– Скажіть це ще раз.

– Дякую, Ізабелло. Від усього серця.

Вона почервоніла й відвела погляд. Якусь мить ми сиділи в безтурботній мовчанці, утішаючись тим відчуттям товариськості, яке іноді не потребує слів. Я випив весь бульйон, хоча не розлив жодної краплі, і показав їй порожню чашку. Вона кивнула головою.

– Ви ходили побачитися з нею, правда ж? З тією жінкою, Крістіною, – сказала Ізабелла, уникаючи мого погляду.

– Ізабелло, ти все читаєш на обличчях…

– Скажіть мені правду.

– Я бачив її лише здалеку.

Ізабелла подивилася на мене з осторогою, так, ніби сумнівалася, казати мені чи не казати щось таке, що крутилося в неї на язиці.

– Ви любите її? – запитала вона нарешті.

Ми мовчки подивилися одне на одного.

– Я не вмію любити нікого. Тобі про це вже відомо. Я егоїст і все таке. Поговорімо про щось інше.

Ізабелла кивнула головою, і її увагу привернув конверт, що стримів у мене з кишені.

– Новини від хазяїна?

– Він викликає мене на чергову зустріч. Найясніший сеньйор Андреас Кореллі буде радий бачити мене о сьомій ранку біля брами кладовища Пуебло-Нуево. Він не міг обрати іншого місця.

– І ви підете?

– А що я можу зробити?

– Ви можете сісти на поїзд сьогодні вночі й назавжди зникнути.

– Ти вже друга людина, яка сьогодні підкинула мені таку думку. Зникнути звідси.

– Отже, у цьому щось є.

– А хто тоді буде твоїм учителем і провідником у моторошних лабіринтах літератури?

– Я втечу з вами.

Я всміхнувся й узяв її за руку.

– З тобою хоч на край світу, Ізабелло.

Ізабелла відсмикнула руку й подивилася на мене ображеним поглядом.

– Ви смієтеся з мене.

– Ізабелло, якщо одного дня я зловлю себе на тому, що сміятимуся з тебе, то пущу собі кулю в лоб.

– Не кажіть цього. Мені не подобається, коли ви так говорите.

– Пробач.

Моя помічниця повернулася за свій письмовий стіл і поринула в одну зі своїх тривалих мовчанок. Я дивився, як вона переглядає сторінки, списані за сьогоднішній день, роблячи виправлення та викреслюючи цілі абзаци перами з комплекту, який я їй подарував.

– Коли ви дивитеся на мене, я не можу зосередитися.

Я підвівся й обійшов навколо її стола.

– Тоді працюй, я тебе поки що залишаю, а після вечері ти покажеш мені, що зробила.

– Воно ще не готове. Я мушу все виправити й переписати, і…

– Воно ніколи не буває готовим, Ізабелло. Звикай до цього. Ми почитаємо те, що ти написала, разом після вечері.

– Завтра.

Я капітулював.

– Ну, гаразд. Завтра.

Я погодився з нею й залишив її наодинці з її словами. Я саме зачиняв двері на галерею, коли почув її голос, що кликав мене:

– Давиде…

Я мовчки зупинився по той бік дверей.

– Це неправда. Неправда, що ви не вмієте любити нікого.

Я втік до своєї кімнати й зачинив двері. Ліг на ліжко, згорнувся калачиком і заплющив очі.

26

Я вийшов із дому відразу після світанку. Чорні хмари повзли над дахами й забарвлювали вулиці в однаковий сірий колір. Коли я переходив через парк Сьюдадела, то побачив перші краплі, що падали на листя дерев і скочувалися на дорогу, здіймаючи хмарки пилюки, ніби були кулями. По той бік парку ліс фабрик і фабричних димарів тягнувся до самого обрію, і сажа з димарів розчинялася в дощових краплях, які падали з неба, наче сльози смоли. Я звернув на непривітну алею кипарисів, яка вела до самої брами Східного кладовища, ідучи тією дорогою, якою стільки разів ходив зі своїм батьком. Хазяїн був уже там. Я побачив його здалеку. Він незворушно чекав мене, стоячи під дощем біля підніжжя одного з великих кам’яних янголів, які охороняли головний вхід до цвинтаря. Він був у всьому чорному, і єдине, що відрізняло його від сотень статуй, які стояли на території цвинтаря, були його очі. Він не ворухнув жодною вією доти, доки я не підійшов на відстань кількох метрів від нього і, не знаючи, що робити, привітав його піднятою рукою. Було холодно, і вітер пахнув вапном і сіркою.

– Випадкові гості наївно вірять, що в цьому місті завжди сонце й завжди спека, – сказав хазяїн. – Але я стверджую, що Барселона рано чи пізно покаже в небі віддзеркалення своєї давньої, каламутної й темної душі.

– Вам би видавати туристські путівники замість релігійних текстів, – промовив я.

– Це одне й те саме. Як вам велося в дні миру та спокою? Як посувається робота? Ви маєте добрі новини для мене?

Я відгорнув полу піджака й подав йому пачку сторінок. Ми увійшли на територію цвинтаря, шукаючи місце, захищене від дощу. Хазяїн обрав для схованки стару гробницю, оточену янголами з худими обличчями й дуже довгими пальцями, склепіння якої підтримували мармурові колони. Ми сіли на холодну кам’яну лаву. Хазяїн подарував мені одну зі своїх собачих посмішок і підморгнув – його жовті й блискучі зіниці зійшлися в чорні точки, у яких я міг бачити віддзеркалення свого блідого й вочевидь неспокійного обличчя.

– Розслабтеся, Мартін. Ви надаєте надто великої ваги оточенню.

Хазяїн спокійно став читати сторінки, які я йому передав.

– Я трохи прогуляюся, поки ви читаєте, – сказав я.

Кореллі кивнув головою, не відриваючи погляду від сторінок.

– Але не втікайте від мене, – промурмотів він.

Я чкурнув звідти так швидко, як тільки міг, але намагаючись не показувати, що втікаю, і швидко загубився між вуличками та пам’ятниками некрополя. Я обминав обеліски та гробниці, заглиблюючись у самий центр кладовища. Надгробна плита була на місці, позначена порожньою посудиною, у якій залишився скелет від закам’янілого букета квітів. Відаль оплатив похорон і навіть замовив скульпторові, що мав певну репутацію в цеху похоронного ремесла, статую Пієти, яка охороняла могилу, піднявши очі до неба й склавши на грудях руки жестом благання й молитви. Я опустився навколішки біля плити й обдер мох, який обліпив вирізьблені на ній літери.

Хосе Антоніо Мартін Кларес

1875–1908

Герой війни на Філіппінах

Батьківщина та друзі ніколи його не забудуть

– Добридень, батьку, – сказав я.

Я подивився, як обличчям Пієти котяться краплі чорного дощу, послухав, як вони плюскотять, падаючи на могильні плити, і всміхнувся, подумки побажавши здоров’я тим друзям, яких він ніколи не мав, і тій батьківщині, яка послала його на смерть, щоб зробити ще багатшими кількох багатіїв, які навіть не знали, що він існує на світі. Я сів на могильну плиту й поклав руку на мармур.

– Чи міг би ти за свого життя сподіватися на такий похорон?

Мій батько, чиє життя минало в крайній убогості, тепер вічно спочивав у могилі буржуа. У дитинстві я ніколи не міг зрозуміти, чому газета вирішила поховати його як годиться, з добрим священиком і голосільницями, з квітами та в могилі, не гіршій, аніж та, у якій ховають торговця цукром. Ніхто мені тоді не сказав, що то Відаль оплатив усі витрати на похорон чоловіка, який помер замість нього, хоч я завжди про це здогадувався, проте пояснював його вчинок тією добротою й нескінченною великодушністю, якою небо благословило мого вчителя й ідола, великого дона Педро Відаля.

– Я повинен попросити в тебе прощення, батьку. Протягом років я тебе ненавидів за те, що ти покинув мене на цьому світі самого-одного. Я казав собі, що ти умисне шукав собі такої смерті. Тому я ніколи не приходив побачитися з тобою. Прости мене.

Моєму батькові не подобалися сльози. Він уважав, що чоловік ніколи не оплакує інших, а тільки себе самого. І якщо він так робить, то він боягуз і не заслуговує на жалість. Тож я не хотів плакати над ним і зрадити його ще раз.

– Мені хотілося б, щоб ти побачив моє ім’я на книжці, хоч ти й не зміг би її прочитати. Мені хотілося б, щоб ти був тут, зі мною, і побачив, що твій син спромігся пробити собі дорогу й досягти того, чого тобі ніколи не дозволяли досягти. Мені хотілося б познайомитися з тобою, батьку, і щоб ти познайомився зі мною. Я перетворив тебе на чужого, щоб тебе забути, а тепер чужий – це я.

Я не почув, як він наближається, але, підвівши голову, побачив, що хазяїн мовчки спостерігає за мною з відстані кількох метрів. Я підхопився на ноги й підійшов до нього, як добре навчений пес. Я запитав себе, а чи не знає він, що тут похований мій батько, і чи не покликав він мене сюди саме з цієї причини. Мабуть, на моєму обличчі все читалося, як у розгорнутій книзі, бо хазяїн заперечливо похитав головою й поклав руку мені на плече.

– Я не знав, Мартін. Співчуваю вам.

Я не мав наміру заходити з ним у приятельські взаємини. Відвернувся, щоб скинути його руку, і заплющив очі, щоб не дозволити пролитися сльозам розпачу й люті. Я рушив у напрямку до виходу з кладовища, не чекаючи його. Хазяїн зачекав кілька секунд, а потім вирішив іти за мною. Він мовчки йшов поруч, поки ми не дійшли до головної брами. Тут я зупинився й нетерепляче подивився на нього.

– Ну, то як? Маєте якісь зауваження?

Хазяїн пустив повз вуха мій відверто ворожий тон і терпляче всміхнувся.

– Я в захваті від вашої роботи.

– Але ж…

– Якщо хочете почути від мене якийсь коментар, то скажу, що, на мою думку, ви зробили надзвичайно вдалий хід, побудувавши всю історію з погляду свідка подій, який почувається жертвою й промовляє від імені народу, що чекає спасителя-воїна. Я хочу, щоб ви й далі йшли цією дорогою.

– А вам це не здається силуваним, штучним?..

– Навпаки. Ніщо не примушує нас вірити більше, аніж страх, відчуття реальної загрози. Коли ми почуваємося жертвами, усі наші дії та вірування стають законними, хоч би якими сумнівними вони були. Наші опоненти або просто наші сусіди не перебувають більше на нашому рівні й перетворюються на наших ворогів. А ми вже не нападаємо, ми захищаємося. Заздрість, жадібність або роздратування, які нами рухають, освячуються, бо ми доходимо висновку, що діємо в інтересах власного захисту. Зло, загроза завжди перебувають в іншому. Перший крок до палкої віри – це страх. Страх утратити свою ідентичність, своє життя, своє становище або свої вірування. Страх – це порох, а ненависть – гніт. Догма, по суті, не що інше, як підпалений фосфор. Саме тут, думаю, у вашому сюжеті можна знайти кілька дірок.

– Поясніть мені одну річ. Вам потрібна віра чи догма?

– Ми не можемо задовольнятися тим, у що вірять люди. Вони повинні вірити в те, у що ми хочемо щоб вони вірили. І вони не повинні ані ставити свою віру під знак запитання, ані слухати чий завгодно голос, що ставить її під знак запитання. Догма мусить становити частину власної ідентичності. Кожен, хто ставить її під сумнів, – наш ворог. Він зло. І наше право та наш обов’язок – напасти на нього й знищити. Це єдиний шлях до спасіння. Вірити, щоб вижити.

Я зітхнув і відвів погляд, мимохіть погоджуючись.

– Я не бачу, що переконав вас, Мартін. Скажіть мені вашу думку. Ви гадаєте, я помиляюся?

– Не знаю. Я думаю, ви небезпечно спрощуєте речі. Уся ваша промова нагадує мені простий механізм для породження ненависті й керування нею.

– Ви користувалися не прикметником «небезпечний», а прикметником «суперечний», але я не зважив на цю різницю.

– Чому ми повинні зводити віру до акту відкидання й сліпої покори? Хіба неможливо будувати віру на цінностях прийняття, згоди?

Хазяїн поблажливо посміхнувся.

– Вірити можна в що завгодно, Мартін, наприклад, у вільний ринок або в гру в схованки. Або вірити в те, що ми ні в що не віримо, як робите ви, а це найбільша зневіра. Я маю слушність?

– Клієнт завжди має слушність. Яку дірку ви побачили в моїй історії?

– Я не бачу у вас негідника. Більшість із нас – усвідомлюємо ми це чи ні – визначає себе через опозицію до чогось або до когось. Набагато легше протидіяти, аніж діяти, якщо можна так висловитися. Ніщо так не розбуджує віру та ревність догми, як добрий антагоніст. І чим непримиреннішим він буде, тим ліпше.

– Я подумав, що ця роль функціонуватиме ліпше, якщо вона буде абстрактною. Антагоніст – це той, хто не вірує, чужий, той, хто перебуває поза групою.

– Це так, але мені хотілося б, щоб ви більше конкретизували його. Важко ненавидіти ідею. Таке почуття вимагає певної інтелектуальної дисципліни та одержимого й хворобливого духу, а вони трапляються нечасто. Набагато легше ненавидіти когось такого, хто має пізнаване обличчя й кого ми можемо звинуватити в усьому тому, що нам не подобається. Це не обов’язково має бути індивід. Це може бути цілий народ, раса або група… що завгодно.

Я не знав, що протиставити цьому спокійному й добре обміркованому цинізму свого хазяїна, і лише глибоко зітхнув.

– Мені не потрібен зразковий громадянин, Мартін. Вам також, тому приготуйте мерзотника для нашого водевілю. Ви краще, аніж будь-хто, знаєте, що немає драми без конфлікту.

– Мерзотника якого типу вам хотілося б мати? Тирана й загарбника? Облудного пророка? Грабіжника?

– Залишаю вибір за вами. Будь-який із традиційних негативних персонажів може згодитися. Однією з функцій нашого мерзотника має бути можливість узяти на себе роль жертви й проголосити свою моральну перевагу. Ми передамо йому все те, чого неспроможні визнати в собі й що ми демонізуємо, виходячи зі своїх конкретних інтересів. Це фундаментальна арифметика фарисейства. Я вже казав, вам треба прочитати Біблію. Ви знайдете там усі відповіді, які шукаєте.

– Я вже її читаю.

– Досить переконати святенника, що він вільний від будь-якого гріха, як він із радісним ентузіазмом почне кидатися камінням або й бомбами. І для цього не потрібні великі зусилля, лише мінімум переконливості й надійне алібі. Не знаю, чи чітко я висловився.

– Ще й як чітко. Ваші аргументи витончені й гладенькі, як стінки металургійного котла.

– Я не певен, що мені до вподоби ваш поблажливий тон, Мартін. Можливо, вам здається, що мої міркування не перебувають на висоті вашої моральної або інтелектуальної чистоти?

– Зовсім ні, – боягузливо промурмотів я.

– Що ж тоді лоскоче ваше сумління, друже мій?

– Те, що й завжди. Я не переконаний у тому, що я такий нігіліст, який вам потрібен.

– Нігілістів не існує зовсім. Нігілізм – поза, а не доктрина. Поставте свічку під яйця нігілістові – і ви переконаєтеся, що він відразу побачить світло існування. Вас зовсім інше турбує.

Я підняв погляд і прибрав найбільш викличного тону, на який був здатний віч-на-віч із хазяїном.

– У ліпшому випадку мене турбує те, що я можу зрозуміти те, що ви кажете, але не можу його відчути.

– Я плачу вам за те, щоб ви відчували?

– Іноді відчувати й думати – те саме. Це ваша думка, а не моя.

Хазяїн посміхнувся, зробивши одну зі своїх найдраматичніших пауз, ніби маестро фехтування, який готує вирішальний удар, щоб покарати свого недолугого й неслухняного учня.

– А що ви відчуваєте, Мартін?

Іронія та зневага, що пролунали в його голосі, додали мені сміливості й відкрутили кран для приниження, яке накопичувалося протягом місяців під час зустрічей із ним. Гнів і сором від того, що я завжди відчував страх у його присутності й погоджувався вислуховувати його отруйні міркування. Гнів і сором від того, що хоч я й переконував себе, що моєю поведінкою керував розпач, але моя душа виявилася такою самою нікчемною й жалюгідною, як і його гуманізм, пропущений крізь каналізаційну трубу. Гнів і сором відчувати, знати, що він завжди має рацію, а надто тоді, коли я відчував найбільший біль від необхідності погоджуватися з ним.

– Я поставив вам запитання, Мартін. Що ви відчуваєте?

– Я відчуваю, що найліпше було б залишити все таким, яким воно є, і повернути вам ваші гроші. Відчуваю, що, хоч би яку мету ви ставили перед собою, затіявши цю абсурдну справу, я волів би не брати участі в ній. І головне, я відчуваю, що колись вас знав.

Хазяїн опустив вії й поринув у тривалу мовчанку. Він обернувся й ступив кілька кроків у напрямку брами некрополя. Я дивився на його темний силует, що вирізнявся на тлі лісу з мармурових надгробків, і на його тінь, нерухому під дощем. Я відчув страх, каламутний страх, що народився десь у моїх нутрощах і навіяв мені дитяче бажання попросити прощення й прийняти будь-яке покарання, яке він накладе на мене, аби тільки не терпіти цієї мовчанки. І мене занудило. Від його присутності, а надто від моєї власної.

Хазяїн обернувся й підійшов знову. Він зупинився на відстані кількох сантиметрів від мене й нахилив своє обличчя над моїм. Я відчув його холодне дихання й потонув у його чорних бездонних очах. Цього разу його голос і його тон були крижаними, позбавленими тієї практичної та награної людяності, яка досі забарвлювала його розмову та його дії.

– Я скажу вам лише раз, а ви собі затямте. Ви виконаєте свої зобов’язання, а я – свої. Це єдине, що ви можете й повинні відчувати.

Я навіть не помітив, що знову й знову киваю йому головою, аж поки хазяїн не дістав жмут сторінок із кишені й не подав їх мені. Він випустив їх із руки, перш ніж я встиг їх узяти. Вітер закрутив їх у вихорі, і я побачив, як вони розсипалися аж до входу на кладовище. Я став поквапно збирати їх, щоб урятувати від дощу, але деякі з них потрапили в калюжі, тож чорнило розчинилося у воді й слова почали стікати з паперу тоненькими чорними цівками. Нарешті я зібрав жмут мокрого паперу й затиснув його в жмені. Коли підвів погляд і розглянувся навкруги, хазяїн уже пішов.

27

Якщо колись мені й було потрібне дружнє обличчя, дивлячись на яке, я міг би трохи заспокоїтися, то саме тоді. Стара будівля «Голосу індустрії» стояла за мурами кладовища. Я рушив туди в надії зустрітися з моїм давнім учителем доном Басиліо, однією з рідкісних душ, не заражених дурістю світу, чоловіком, що був завжди спроможний дати добру пораду. Увійшовши до редакції, я відкрив, що ще можу впізнати більшість персоналу. Я спізнав таке відчуття, що не минуло й хвилини, відтоді як пішов звідти багато років тому. Ті, котрі впізнали мене, дивилися з осторогою й відводили очі, щоб уникнути потреби привітатися. Я увійшов до редакційної зали й попрямував до кабінету дона Басиліо, який був у глибині. Кабінет був порожній.

– Кого ви шукаєте?

Я обернувся й побачив Росела, одного з редакторів, які здавалися мені старими вже тоді, коли я працював там хлопчиком на побігеньках. Саме він підписався під отруйною рецензією на «Кроки в небо», опублікованою в газеті, де мене було названо «редактором газетних оголошень».

– Сеньйоре Росел, я Мартін. Давид Мартін. Ви мене не пам’ятаєте?

Росел пильно роздивлявся мене протягом кількох секунд, удаючи, ніби ніяк не може мене впізнати, і нарешті кивнув головою.

– А дон Басиліо де?

– Він пішов звідси два місяці тому. Ви знайдете його в редакції «Ванґардії». Якщо зустрінетеся з ним, то перекажіть йому привіт.

– Гаразд, передам.

– Співчуваю вам через вашу книжку, – сказав Росел із поблажливою посмішкою.

Я пройшов через залу редакції, петляючи між ухильними поглядами, кривими посмішками й злісними перешіптуваннями. «Час лікує все, – подумав я, – усе, крім правди».

Через півгодини таксі доставило мене до дверей редакції «Ванґардії» на вулиці Пелайо. На відміну від зловісної дряхлості моєї колишньої газети тут усе дихало аристократичністю й достатком. Я назвав себе перед прилавком консьєржа, і досить приємний хлопець, який нагадав мені мене самого в мої роки цвіркуна Джиміні[33], був посланий повідомити дона Басиліо, що до нього прийшов відвідувач. Лев’яча зовнішність мого старого вчителя не зазнала помітних змін із плином років. У своєму новому одязі, який більше відповідав його новим декораціям, дон Басиліо мав не менш грізний вигляд, аніж у часи перебування в редакції «Голосу індустрії». У нього радісно засяяли очі, коли він мене побачив, і, всупереч своєму залізному протоколу, він схопив мене в обійми, у яких легко міг би зламати мені два чи три ребра, якби поруч не було інших людей, і хотів він чи не хотів, а донові Басиліо доводилося дотримуватися певних правил формальної поведінки й берегти свою репутацію.

– Ми наближаємося до буржуазного добробуту, доне Басиліо, чи не так?

Мій колишній шеф стенув плечима, жестом показавши, що не надає ані найменшої ваги новим декораціям, які оточували його.

– Це все одна видимість.

– Не скромничайте, доне Басиліо, ви тут, певно, стали справжнім діамантом у короні. Уже закрутили гайки?

Дон Басиліо дістав свій одвічний червоний олівець і показав мені його, підморгнувши оком.

– Я переглядаю чотири номери на тиждень.

– На два менше, ніж у «Голосі».

– Дайте-но мені лише час, коли я набуду тут такого впливу, що під дулом рушниці примушуватиму всіх правильно ставити коми та скорочувати свої занадто довгі статті.

Попри його балаканину, було очевидно, що дон Басиліо щиро втішається своїм новим місцем, і навіть вигляд у нього був більш здоровий.

– Тільки не кажіть мені, що прийшли до мене просити роботу, бо я спроможний вам її дати, – пригрозив він.

– Дякую вам, доне Басиліо, але ви ж самі колись мені сказали, що газетярство не мій фах.

– Тоді, можливо, скажете мені, чим вам може допомогти цей старий буркотун?

– Для книжки, над якою я тепер працюю, мені потрібна інформація про одну давню подію, про смерть відомого адвоката на прізвище Марласка, Дієґо Марласка.

– Коли це сталося?

– У тисяча дев’ятсот четвертому році.

Дон Басиліо зітхнув.

– Надто давно. Багато води спливло відтоді.

– Але не так багато, щоб змити всі сліди, – зазначив я.

Дон Басиліо поклав мені на плече руку й знаком показав, щоб я пішов за ним углиб редакції.

– Не турбуйтеся, ви прийшли туди, куди треба. Ці добрі люди мають архів, якому позаздрив би й святий Ватикан. Якщо про ту подію писали в пресі, то тут ми все знайдемо. А крім того, начальник архіву – мій добрий друг. Але остерігаю вас: поруч із ним я здамся вам Білосніжкою. Не зважайте на його вигляд, що вселяє страх. Десь у глибині душі, на самому її дні, він добрий чоловік.

Я пішов за доном Басиліо через просторий вестибюль, заставлений шикарними меблями. По один його бік були відчинені двері до круглої зали з великим круглим столом і низкою портретів, з яких на нас дивилася плеяда аристократів із суворими обличчями.

– Це зала шабашів, – пояснив мені дон Басиліо. – Тут щодня о сьомій вечора збираються головний редактор, заступник головного редактора та директор видавництва, як колись збиралися за круглим столом добрі лицарі короля Артура.

– Вражає.

– Ви ще нічого не бачили, – сказав дон Басиліо, підморгуючи мені. – Ось погляньте.

Дон Басиліо засунув руку під один із величних портретів і відсунув дерев’яну панель, яка затуляла стіну. Панель заскрипіла й піддалася його зусиллям, відкривши вхід до таємного коридору.

– Ну, що скажете, Мартін? І це лише один із багатьох секретів цього будинку. Навіть Борджіа не мали у своїх оселях таких лабіринтів.

Я увійшов слідом за доном Басиліо в той прохід, і ми прийшли до великої читальної зали, оточеної заскленими вітринами, у яких зберігалася таємна бібліотека «Ванґардії». У глибині зали, під світлом лампи із зеленавого скла, виднілася постать чоловіка середнього віку, що сидів за столом, вивчаючи з лупою якийсь документ. Побачивши, як ми увійшли, він підняв голову й подарував нам погляд, який перетворив би на камінь будь-яку людину молодшого віку або надміру вразливу.

– Дозволь відрекомендувати тобі дона Жозе Марію Бротонса, володаря потойбічного світу й начальника катакомб цього святого храму, – сказав дон Басиліо.

Бротонс, не поклавши лупи, подивився на мене тими своїми очима, які пропікали без контакту. Він підійшов, і я подав йому руку.

– Це мій давній учень Давид Мартін.

Бротонс якось дуже неохоче потиснув мені руку й подивився на дона Басиліо.

– Письменник?

– Він самий.

Бротонс кивнув головою.

– А він чоловік мужній, бо наважується виходити на вулицю після тієї лупцьовки, яку йому дали. А що він робить тут?

– Він шукає вашої допомоги, благословення й поради в справі археологічних пошуків якогось документа, – пояснив дон Басиліо.

– А де кривава пожертва? – запитав Бротонс.

Я проковтнув слину.

– Кривава пожертва? – запитав я.

Бротонс подивився на мене такими очима, якими дивляться на ідіота.

– Козенятко, ягня, кастрований півень абощо…

Мабуть, я роззявив рота від подиву. Бротонс дивився на мене, жодного разу не моргнувши, протягом кількох нескінченно довгих хвилин. Нарешті, коли я відчув уже піт на спині, начальник архіву та дон Басиліо дружно зареготали. Я дозволив їм нареготатися донесхочу моїм коштом, аж поки їм забракло дихання й вони стали втирати сльози. Дон Басиліо вочевидь зустрів споріднену душу у своєму новому колезі.

– Ходімо, хлопче, – сказав Бротонс, прибравши лютий вираз зі свого обличчя. – Пошукаємо твого документа.

28

Архіви газети були розташовані в одному з підвалів будинку, під приміщенням, у якому стояла велика ротаційна машинерія, породження поствікторіанської технології, що здавалася схрещенням страхітливого парового локомотива та машини для виробництва блискавок.

– Дозвольте відрекомендувати вам ротаційну машину, більше відому під назвою «Левіафан». Будьте обережні, бо розповідають, ніби вона проковтнула вже не одного необачного, – сказав дон Басиліо. – Це історія, подібна до історії Йони та кита, але ця машина спершу пережовує, а потім ковтає.

– Так, певно, легше.

– Треба буде днями вкинути в пащу цьому страховиську того новачка, що називає себе племінником Масії[34] й вважає себе казна-яким мудрим, – запропонував Бротонс.

– Назви тільки дату, і ми організуємо врочисту церемонію, – погодився дон Басиліо.

Вони зареготали, як двоє школярів. «Один одного вартий», – подумав я.

Зала архіву була розташована посеред лабіринту коридорів, утворених із полиць у три метри заввишки. Дві бліді істоти, що мали такий вигляд, ніби не виходили з того підвалу років п’ятнадцять, виконували обов’язки помічників Бротонса. Побачивши свого шефа, вони підбігли до нього, як вірні собаки, чекаючи розпоряджень. Бротонс скинув на мене запитливим поглядом.

– То що ми шукаємо?

– Тисяча дев’ятсот четвертий рік. Смерть адвоката на ім’я Дієґо Марласка. Він був помітною постаттю у світському товаристві Барселони, одним із компаньйонів, що заснували адвокатську контору «Валера, Марласка та Сентіс».

– Місяць?

– Листопад.

За знаком Бротонса двоє помічників вирушили на пошуки газетних публікацій, датованих листопадом 1904 року. У ті часи смерть була таким звичним явищем, що перші сторінки більшості газет починалися з великих некрологів. Були всі підстави припускати, що персонажеві масштабу Марласки міська преса присвятила не одну статтю похоронного змісту й що повідомлення про його смерть публікували на першій сторінці. Помічники повернулися з кількома томами й поклали їх на великий письмовий стіл. Ми розділили обов’язки й зусиллями п’ятьох людей знайшли некролог на смерть Дієґо Марласки там, де й припускали, – на першій сторінці. То була газета за 23 листопада 1904 року.

– Habemus[35] труп, – оголосив Бротонс, який і зробив це відкриття.

Там були надруковані чотири некрологи на смерть Марласки. Один – від його родини, другий – від адвокатської контори, третій – від товариства літераторів Барселони, а останній – від культурної барселонської асоціації «Атенео».

– Певно, він був багатий. Лише багаті люди помирають п’ять або шість разів, – зазначив дон Басиліо.

Самі по собі некрологи не становили великого інтересу. Молитви за безсмертя душі небіжчика, повідомлення про те, що на похороні будуть присутні лише родичі та найближчі друзі, пишні славослів’я на честь видатного громадянина, ерудита та незамінного члена найдобірнішого барселонського товариства тощо.

– Те, що вас може зацікавити, треба шукати в газетах, які вийшли за день-два до або через день-два після його смерті, – підказав мені Бротонс.

Ми переглянули газети, які друкували протягом того тижня, коли помер адвокат, і знайшли там цілу низку публікацій, які мали стосунок до Марласки. Перша з них повідомляла, що відомий літератор загинув унаслідок нещасливого випадку. Дон Басиліо зачитав це повідомлення вголос.

– Цю статтю, я думаю, редагував орангутанг, – заявив він. – Три абзаци, у яких не говориться ні про що, і лише в кінці останнього повідомлено, що смерть настала внаслідок нещасливого випадку, а що то був за випадок – про це ні слова.

– Ось тут маємо дещо цікавіше, – сказав Бротонс.

У статті, опублікованій наступного дня, розповідалося, що поліція вивчає обставини нещасливого випадку з метою точно з’ясувати, що ж насправді сталося. Найцікавішим там було повідомлення про те, що тіло обстежили експерти судової медицини, дійшовши висновку, що небіжчик утопився.

– Утопився? – урвав його дон Басиліо. – Як? І де?

– Про це нічого не сказано. Певно, це повідомлення довелося скоротити, щоб поставити в номер невідкладну й розлогу апологію сардани, яка займає цілі три шпальти під заголовком «Під звуки тенори[36]: дух і храм», – припустив Бротонс.

– А там говориться, хто керував розслідуванням? – запитав я.

– Згадано про якогось Сальвадора. Рікардо Сальвадора, – сказав Бротонс.

Ми переглянули решту повідомлень, пов’язаних зі смертю Марласки, але більше нічого цікавого не знайшли. Тексти переливалися один в один, повторюючи ту саму пісню, схожу на офіційну версію, якої дотримувалася адвокатська контора «Валера та компанія».

– Усе це вельми пахне свідомим замовчуванням справжніх причин, – сказав Бротонс.

Я зітхнув, розчарований. Я сподівався знайти тут щось більше, аніж пишні медоточиві некрологи та пустопорожні повідомлення, у яких не було ані краплини істотної інформації.

– Ви ж, здається, маєте доброго знайомого в поліції? – сказав дон Басиліо. – Як пак його звуть?

– Віктор Ґрандес, – відповів Бротонс.

– Може, він допоміг би знайти того Сальвадора?

Я збентежено відкашлявся, і двоє чоловіків поглянули на мене з насупленими бровами.

– З деяких причин, що не мають стосунку до справи або мають до неї надто великий стосунок, я не хотів би вплутувати інспектора Ґрандеса в цю історію, – сказав я.

Бротонс і дон Басиліо обмінялися поглядами.

– Он як. Ви ще когось хотіли б викреслити зі списку?

– Маркоса й Кастело.

– Бачу, ви не втратили таланту заводити друзів повсюди, куди приходите, – оцінив мої здібності дон Басиліо.

Бротонс погладив свою борідку.

– Не панікуймо. Думаю, я знайду інший спосіб проникнути в те середовище, який не викличе підозр.

– Якщо ви допоможете мені знайти Сальвадора, я принесу вам яку завгодно жертву, навіть цілу свиню.

– Подагра примусила мене відмовитися від споживання свинячого сала, але від доброї гаванської сигари я не відмовився б, – зауважив Бротонс.

– Нехай будуть дві, – докинув дон Басиліо.

Поки я збігав до крамниці, що на вулиці Тальєрс, і купив там дві найдорожчі та найдобірніші гаванські сигари, Бротонс зробив кілька обережних дзвінків у поліцію й довідався, що Сальвадор покинув службу, імовірно, не з власної волі, і тепер він чи то працює в службі приватної охорони якогось великого промисловця, чи то здійснює детективні розслідування для різних адвокатських контор міста. Коли я повернувся до редакції, щоб подарувати своїм добродійникам дві велетенські сигари, начальник архіву подав мені аркуш паперу, на якому я прочитав адресу:

Рікардо Сальвадор

вулиця Льєона, 21. Мансарда.

– Бог вам віддячить, – сказав я.

– І ви теж, як бачу.

29

Вулиця Льєона, більше відома серед жителів того кварталу як вулиця Трьох Ліжок – такою назвою її нагородили на честь знаменитого борделя, розташованого на ній, – була такою самою вузькою та темною, як і її репутація. Вона починалася від арок площі Реаль і перетворювалася на вологу й позбавлену будь-якого світла тіснину між старими будівлями, що наповзали одна на одну, зшиті докупи безперервною павутиною мотуззя з розвішаною на ньому білизною. Шматки тиньку кольору вохри відпадали з її напівоблуплених фасадів, а кам’яні плити, якими була вимощена вулиця, регулярно омивалися кров’ю в роки розквіту бандитизму. Я не раз використовував цю вулицю як сцену подій, що розгорталися в моїх історіях «Міста проклятих», і навіть тепер, безлюдна й усіма забута, вона пахла для мене інтригами й порохом. Коли я побачив ці похмурі декорації, то відразу зрозумів, що вимушена відставка комісара Сальвадора з поліції не дала йому нічого доброго.

Номер двадцять перший був скромним будинком, затуленим іншими будівлями, що ніби затиснули його в обценьках. Під’їзд був незамкнений і скидався на темний колодязь, із дна якого підіймалися вгору по спіралі вузькі та круті сходи. На бруківці стояли калюжі, і темна густа рідина витікала зі щілин між плитами. Я піднявся сходами, дотримуючись щонайбільшої обережності: тримаючись за поручні, але не довіряючи їм. На майданчику я побачив лише одні двері, і зовнішній вигляд цієї будівлі давав мені підстави думати, що на кожному з поверхів було не більш як сорок метрів квадратних корисної площі. Крихітне слухове віконце висіло вгорі над сходами й відкидало слабеньке світло на вищі поверхи. Двері до мансарди були в кінці невеличкого коридору. Я з подивом побачив, що вони відчинені. Постукав у них суглобами пальців, але відповіді не почув. За дверима була невеличка зала, у якій я побачив крісло, стіл та полиці з книжками й бляшаними коробками. У сусідній кімнаті я уздрів щось подібне до кухні. Єдине, що здалося мені приємним у тій келії, була тераса, яка виходила на асотею. Двері на терасу теж були відчинені, і крізь них до приміщення залітав свіжий вітерець, з яким долинали запахи їжі та розпечених на сонці дахів старого міста.

– Хтось є вдома? – знову гукнув я.

Не почувши відповіді, я підійшов до дверей на терасу й вийшов на плаский дах. Джунглі з дахів, башточок, резервуарів із водою, громовідводів та димарів тяглися в усіх напрямках. Я не ступив і кроку по асотеї, коли відчув, як мені в потилицю вперся холодний метал, і почулося клацання револьвера, приведеного в бойову готовність. Єдине, що мені спало на думку, – це підняти руки й не ворушити навіть бровою.

– Мене звати Давид Мартін. У поліції мені дали вашу адресу. Я хотів поговорити з вами про одну справу, яку ви розслідували, коли ще були на службі.

– А ви завжди заходите до людей, не постукавши у двері, Давиде Мартін?

– Двері були відчинені. Я постукав, але ви, певно, мене не почули. Я можу опустити руки?

– А я й не казав, щоб ви їх підіймали. Про яку справу ви хочете поговорити?

– Про смерть Дієґо Марласки. Я тепер живу в тому домі, у якому він прожив свої останні роки. У будинку з вежею на вулиці Фласадерс.

Мій співрозмовник мовчав. Тиск револьверного дула на мою потилицю не послаблювався.

– Сеньйоре Сальвадор, ви мене чуєте? – поцікавився я.

– Я думаю, а чи не ліпше буде пустити вам кулю в потилицю зараз же?

– Ви не хочете спочатку вислухати мою розповідь?

Сальвадор послабив тиск револьверного дула. Я почув, як він поставив зброю на запобіжник, і повільно обернувся. Обличчя в Рікардо Сальвадора було суворе й темне, волосся – сиве, а сині очі – гострі, наче голки. Я прикинув, що йому років п’ятдесят, але, либонь, було б нелегко зустріти чоловіка, навіть удвічі за нього молодшого, який би посмів стати йому поперек дороги. Я проковтнув слину. Сальвадор опустив револьвер, обернувся до мене спиною й повернувся вглиб приміщення.

– Пробачте за такий прийом, – пробурмотів він.

Я пішов за ним до крихітної кухні й зупинився на порозі. Сальвадор поклав револьвер на зливальницю й підпалив картон та папір у грубці. Дістав банку з кавою й подивився на мене із запитанням в очах.

– Ні, дякую.

– У мене більше нічого доброго немає, – остеріг мене він.

– Тоді я складу вам компанію, – сказав я.

Сальвадор укинув до кавоварки дві щедрі ложки змеленої кави, наповнив її водою з глека й поставив на вогонь.

– Хто розповів вам про мене?

– Кілька днів тому я навідував удову Марласки. Вона й розповіла мені про вас. Сказала, що лише ви прагнули з’ясувати істину й що це коштувало вам посади.

– У певному розумінні можна сказати, що так, – підтвердив він.

Я помітив, що нагадування про вдову стурбувало його, і я запитав себе, що могло відбуватися між ними в ті дні нещастя.

– Як вона там? – запитав він. – Сеньйора Марласка?

– Думаю, їй бракує вашого товариства, – наважився сказати я.

Сальвадор кивнув головою, лютий вираз повністю зійшов із його обличчя.

– Я вже давно її не навідував.

– Вона думає, ви звинувачуєте її в тому, що сталося з вами. Гадаю, вона була б рада знову побачити вас, хоч і минуло багато часу.

– Може, ви й маєте рацію. Може, я й справді повинен навідати її.

– Ви розповісте мені про те, що сталося?

Сальвадор знову спохмурнів і кивнув головою.

– Що ви хочете знати?

– Удова Марласки сказала мені, що ви ніколи не погоджувалися з гіпотезою про самогубство її чоловіка й підозрювали зовсім інше.

– Більше, аніж підозрював. Чи розповідав вам хто-небудь про те, як помер Марласка?

– Мені розповідали тільки про те, що він наклав на себе руки.

– Марласка втопився. Принаймні поліція дійшла такого остаточного висновку.

– Як саме втопився?

– Існує лише один спосіб, яким можна втопитися, але до цього я повернуся згодом. Найцікавіше, де він утопився.

– У морі?

Сальвадор посміхнувся. Його посмішка була чорна та гірка, як та кава, що стала переливатися через вінця. Сальвадор понюхав її.

– Ви певні, що хочете почути цю історію?

– Я ще ні в чому не був такий певний протягом свого життя.

Він подав мені чашку й подивився згори вниз, ніби оцінюючи мене.

– Я припускаю, що ви вже були в того сучого сина Валера.

– Якщо ви маєте на увазі компаньйона Марласки, то він помер. Але я розмовляв із його сином.

– Цей також сучий син, можливо, тільки трохи менш нахабний. Не знаю, що він вам розповів, але певен, він не розказував, як вони удвох змовилися домогтися, щоб мене вигнали з поліції й щоб я перетворився на жебрака, якому ніхто не подасть милостиню.

– Боюся, він і справді забувся згадати цей факт у своїй версії подій, – підтвердив я.

– І не дивно.

– Розкажіть мені, як утопився Марласка.

– О, це й справді дуже цікаво, – сказав Сальвадор. – Чи було вам відомо, що сеньйор Марласка, адвокат із ласки Божої, ерудит і письменник, був у роки своєї молодості двічі чемпіоном різдвяного запливу, який організовує в порту Барселонський клуб плавання?

– І як же примудрився втопитися чемпіон із плавання? – запитав я.

– Не менш цікаво, де він утопився. Труп сеньйора Марласки знайшли в ставку на асотеї Водного резервуару в парку Сьюдадела. Ви знаєте те місце?

Я проковтнув слину й кивнув головою. То було саме те місце, де я вперше зустрівся з Кореллі.

– Якщо ви його знаєте, то також повинні знати, що це такий собі ставок, глибина якого не перевищує один метр тоді, коли він повний по вінця. У той день, коли там знайшли мертвого адвоката, ставок був наполовину порожній і його глибина була не більшою за сімдесят сантиметрів.

– Чемпіон із плавання не може втопитися на сімдесятисантиметровій глибині за будь-яких обставин, – погодився я.

– Так само думав і я.

– Були й інші думки?

Сальвадор посміхнувся гіркою посмішкою.

– Почнімо з того, що він навряд чи втопився. Лікар судової медицини, який робив розтин трупа, знайшов у його легенях трохи води, але зробив висновок, що смерть настала внаслідок зупинки серця.

– Не розумію.

– Коли Марласка впав у ставок чи коли хтось його туди штовхнув, його тіло було охоплене полум’ям. На ньому були опіки третього ступеня – на грудях, руках та обличчі. Судовий лікар дійшов висновку, що тіло горіло не менш як хвилину перед тим, як увійшло в контакт із водою. Рештки, знайдені в одежі адвоката, указували на присутність якогось розчинника в тканині. Марласку спалили живцем.

Мені знадобилося кілька секунд, щоб усе це усвідомити.

– Навіщо це хтось зробив?

– З ним за щось поквиталися? Проста жорстокість? Самі обирайте. Як на мене, то хтось хотів затримати процес упізнавання тіла Марласки, щоб вигадати час і збити зі сліду поліцію.

– Хто?

– Жако Корбера.

– Імпресаріо Ірен Сабіно.

– Який зник у той самий день, коли помер Марласка, з усіма тими грішми, які адвокат мав на своєму рахунку в Іспанському колоніальному банку й про які його дружина нічого не знала.

– Сто тисяч французьких франків, – уточнив я.

Сальвадор подивився на мене, заінтригований.

– А звідки ви знаєте?

– Не має значення. Але що робив Марласка на асотеї біля Водного резервуару? То не те місце, де людина може опинитися випадково.

– Це ще одне питання, яке залишилося нез’ясованим. Ми знайшли аркуш паперу в кабінеті Марласки, на якому він записав, що о п’ятій пополудні в нього призначена зустріч. Чи принаймні так можна було зрозуміти. На клаптику паперу були записані година, місце й ініціал. Велика літера «К». Яка, мабуть, означала «Корбера».

– І що, ви думаєте, сталося? – запитав я.

– Я думаю, і про це свідчать зібрані факти, що Жако обманом домігся від Ірен Сабіно, щоб вона заморочила Марласці голову. Відомо, що адвокат був одержимий усіма цими шахрайськими сесіями спіритизму та іншими нісенітницями, а надто після того, як помер його син. У Жако був компаньйон Даміан Роурес, що мав стосунки з тими колами. Несосвітенний лицемір і святенник. Удвох і з допомогою Ірен Сабіно вони переконали Марласку, що він зможе увійти в контакт зі своїм сином у світі духів. Марласка був чоловік відчайдушний і схильний повірити в що завгодно. Ота трійця тварюк досить успішно здійснювала свої шахрайські оборудки, але в кінцевому підсумку жадібність Жако вийшла за всякі межі. Існувала також думка, що Сабіно була щиро закохана в Марласку, вона не зичила йому зла й вірила в усе так само, як і він. Я не дуже вірю в таку можливість, але вона фактично не має стосунку до того, що сталося. Жако знав, що Марласка мав ті гроші в банку, і вирішив зникнути разом із ними, старанно заплутавши за собою сліди. Зустріч, запис про яку було знайдено на клаптику паперу, могла бути одним із таких фальшивих слідів, які залишили за собою Сабіно або Жако. Немає жодного доказу, що той запис справді зробив Марласка.

– А звідки взялися ті сто тисяч франків, що їх Марласка тримав в Іспанському колоніальному банку?

– Сам же таки Марласка перевів їх на метал за рік до своєї смерті. Я не маю найменшого уявлення про те, звідки він узяв таку суму. Відомо лише, що все, що від них залишилося в металі, зникло в той самий день, коли помер Марласка. Адвокати потім запевняли, що гроші нікуди не зникли, що Марласка просто вирішив реорганізувати свої фінанси й поклав їх на якийсь опікунський рахунок. Мені важко уявити собі, що людина реорганізовує свої фінанси й кладе до банку майже сто тисяч франків уранці, а пополудні її знаходять спаленою живцем. Я не вірю, що ці гроші він перевів до якогось таємничого фонду. На сьогодні немає жодного доказу, який міг би переконати мене, що гроші не потрапили до рук Жако Корбери та Ірен Сабіно. Принаймні на початку, бо я не вірю, що потім вона бачила бодай один сантим із тих грошей. Жако зник разом із ними. І зник назавжди.

– А що сталося з нею потім?

– Це ще одне, що примушує мене думати, що Жако одурив Роуреса та Ірен Сабіно. Незабаром по смерті Марласки Роурес продав свою похоронну контору й відкрив крамницю речей, які мали стосунок до магії, на вулиці Принцеси. Наскільки мені відомо, він досі торгує там. Ірен Сабіно ще років зо два виступала в різних кабаре та забігайлівках, щоразу нижчого рангу. Останні відомості, які я мав про неї, свідчили про те, що вона займалася проституцією у кварталі Раваль і жила у вбогості. Вочевидь від тих франків їй жодного не дісталося. І Роуресу також.

– А що Жако?

– Найімовірніше, він покинув країну під фальшивим прізвищем і живе десь у повному достатку на ренту.

Лихо було в тому, що ця розповідь не тільки нічого мені не прояснила, а й поставила переді мною ще більше запитань. Сальвадор, безперечно, помітив розчарування в моєму погляді й подарував мені співчутливу усмішку.

– Валера та його друзі в мерії домовилися, що преса обмежиться історією про нещасливий випадок. Вони вирішили організувати для небіжчика пишний похорон, щоб зберегти високу репутацію своєї адвокатської фірми, справи якої були також справами мерії та депутатського корпусу, і стали всіляко наголошувати на дивній поведінці сеньйора Марласки в останні дванадцять місяців його життя, відтоді як він покинув свою родину та своїх компаньйонів і вирішив придбати собі напівзруйнований дім у тому кварталі міста, у який раніше не ступав і ногою, щоб присвятити себе, як розповідав його колишній компаньйон, літературній діяльності.

– А Валера не розповідав про те, яку саме книжку хотів написати Марласка?

– Книжку віршів чи щось таке.

– І ви йому повірили?

– Мені доводилося у своїй роботі мати справу з дуже дивними подіями, друже, але багаті адвокати, які кидають свою роботу, щоб написати книжку сонетів, мені ніколи не траплялися.

– Отже?

– Отже, для мене було б найрозумнішим забути про ту історію й робити те, що мені казали.

– Але так не сталося?

– Ні. І не тому, що я герой чи божевільний. Я не покинув цю справу лише тому, що щоразу, коли зустрічався з тією бідолашною жінкою, удовою Марласки, у мене все переверталося всередині, і я не зміг би дивитися в дзеркало, якби не робив того, що мав за обов’язок робити, аби виправдати ті гроші, які держава платила за мою службу в поліції.

Він показав на вбоге й холодне помешкання, яке правило йому за домашнє вогнище, і засміявся.

– Повірте, якби я знав, що так станеться, то радше повівся б як боягуз і не став би надто захоплюватися самодіяльністю. Адже я не можу сказати, що в поліції мене не остерігали. Мені не раз натякали, що, після того як адвоката поховають, нам треба буде перегорнути сторінку й присвятити свої зусилля переслідуванню анархістів, які помирають від голоду, та шкільних учителів із сумнівними поглядами на нашу політичну реальність.

– До речі, про поховання… Де саме поховали Дієґо Марласку?

– Думаю, що в родинній усипальниці на кладовищі Сан-Жервазіо, неподалік від того будинку, у якому живе вдова. Ви дозволите мені запитати, звідки у вас такий інтерес до цієї історії? І не розказуйте, що ваша цікавість пробудилася лише з тієї причини, що ви оселилися в будинку з вежею.

– Це не так легко пояснити.

– Якщо хочете дружньої поради, то подивіться на мене й зробіть відповідні висновки. Не пливіть проти течії.

– Я хотів би. Але проблема в тому, що течія може підхопити й мене.

Сальвадор подивився на мене тривалим поглядом і кивнув головою. Він узяв клаптик паперу й написав на ньому кілька цифр.

– Ось номер телефону моїх сусідів із нижчого поверху. Вони добрі люди і єдині в цьому домі, які мають телефон. Ви можете застати мене в них або залишити повідомлення для мене. Скажіть, що вам потрібен Еміліо. Якщо вам знадобиться допомога, не вагайтеся – звертайтеся до мене. І будьте обережні. Жако зник із нашого поля зору багато років тому, але досі є люди, не зацікавлені в тому, щоб повернутися до тих подій. Сто тисяч франків – великі гроші.

Я взяв номер телефону й подивився на нього.

– Дякую вам.

– Немає за що. Я можу ще чимось вам допомогти?

– У вас випадково немає фотографії Дієґо Марласки? Я не знайшов жодної в усьому домі.

– Не знаю… Десь, може, і збереглася якась. Стривайте, я пошукаю.

Сальвадор попрямував до письмового стола в кутку зали й узяв там бляшану коробку, напхану паперами.

– Я досі зберігаю матеріали тієї справи… Навіть довгі роки поневірянь не навчили мене розуму. Ось, погляньте. Це те фото, яке дала мені вдова.

Він подав мені стару світлину, зняту у фотостудії, на якій я побачив високого чоловіка, досить вродливого, років сорока з лишком, що всміхався в камеру, стоячи на оксамитовому тлі. Я поринув у той чистий погляд, запитуючи себе, як було можливо, що за ним ховався темний світ, із яким я зустрівся на сторінках «Lux аeterna».

– Я можу залишити її в себе?

Сальвадор завагався.

– Думаю, що так. Але збережіть її.

– Обіцяю повернути її вам.

– Пообіцяйте ліпше пильнувати, і мені тоді буде спокійніше. І якщо, попри всі заходи обережності, ви все ж таки потрапите в халепу, зателефонуйте мені.

Він подав мені руку, і я потиснув її.

– Обіцяю.

30

Сонце вже заходило, коли я покинув Рікардо Сальвадора на його холодній асотеї й повернувся на майдан Реаль, омитий запилюженим світлом, яке забарвило в червоний колір силуети перехожих. Я вийшов із будинку, і ноги самі понесли мене до того єдиного місця в усьому місті, де мені завжди були раді й де я почувався в цілковитій безпеці. Коли я дійшов до вулиці Святої Анни, книгарню «Семпере та син» вже збиралися зачиняти. Сутінки розповзалися містом, а в небі утворилася розколина, забарвлена в синій і пурпуровий кольори. Я зупинився перед вітриною й побачив, що Семпере-син проводить до дверей покупця, який уже попрощався. Побачивши мене, Семпере-молодший усміхнувся й привітався з тією своєю сором’язливістю, що була не чим іншим, як бездоганною делікатністю.

– А я саме про вас думав, Мартін. Усе гаразд?

– Ліпше й бути не може.

– Це видно з виразу вашого обличчя. Заходьте, приготуємо каву.

Він відчинив двері крамниці й пропустив мене вперед. Я увійшов до книгарні й вдихнув ті пахощі паперу та магії, які в незбагненний спосіб досі тут витали, як і в далекі дні мого дитинства. Семпере-син знаком показав, щоб я пішов за ним до задньої кімнати, де він заходився готувати каву.

– А де ваш батько? З ним усе гаразд? Він здався мені дещо кволим, коли я приходив до вас минулого разу.

Семпере-молодший кивнув головою так, ніби був радий, що я поставив йому це запитання. Я зрозумів, що йому не було з ким обговорити цю тему.

– Здоров’я в нього вже не те, яким було колись, це правда. Лікар остерігає його, щоб він берігся, пам’ятаючи про свою грудну жабу, але він працює більше, аніж будь-коли. Іноді мені доводиться сваритися з ним, але він, схоже, думає, що коли залишить книгарню в моїх руках, то все відразу розвалиться. Сьогодні вранці, підвівшись із постелі, я сказав йому, щоб він залишався в ліжку й не спускався до крамниці протягом усього дня. Але чи повірите, що вже через три хвилини я зустрів його в їдальні, де він узував черевики?

– Він чоловік упертий, – промовив я.

– Він упертий, як мул, – відповів мені Семпере-син. – На щастя, ми маємо тепер помічницю, бо інакше б…

Я зобразив на своєму обличчі вираз радісного здивування, невимушений і цілком природний.

– Я говорю про дівчину, – сказав Семпере-син. – Про Ізабеллу, вашу помічницю. Тому я й думав про вас. Сподіваюся, ви не проти, щоб вона по кілька годин на день працювала тут. Справи в нас такі, що ми можемо тільки бути вдячні їй за допомогу, але якщо вам це незручно…

Я ледве стримався від усмішки – з такою старанністю він проказав ім’я Ізабелли, намагаючись чітко вимовити обидва «л».

– Гаразд, я не проти, якщо це буде щось тимчасове. Мушу вам сказати, що Ізабелла – чудова дівчина. Розумна й працьовита, – сказав я. – Їй можна повністю довіряти. Ми з нею досконало порозумілися.

– Але вона каже, що ви деспот.

– Вона справді так каже?

– Вона навіть має для вас окреме ім’я – містер Гайд.

– От капосне дівчисько. Не звертайте уваги. Ви ж знаєте, які ці жінки.

– Авжеж, знаю, – сказав Семпере-молодший тоном, який не залишав сумніву в тому, що він справді багато про що знає, але про жінок – анічогісінько.

– Ізабелла говорить вам так про мене, але ви не думайте, що вона нічого не каже мені про вас, – наважився закинути вудочку я.

Я побачив, як щось змінилося в його обличчі. Я дозволив, щоб мої слова, наче краплі кислоти, проникли крізь його обладунок. Він подав мені каву зі стурбованою усмішкою й підхопив тему розмови з такою вправністю, яка здалася б незграбною навіть у контексті найпримітивнішої з оперет.

– Що ж вона могла сказати вам про мене? – спитав він таким тоном, ніби це анітрохи його не цікавило.

Я залишив його на кілька секунд у стані непевності.

– А ви справді хочете це знати? – запитав я недбало, ховаючи усмішку за філіжанкою.

Семпере-син знизав плечима.

– Вона каже, що ви чоловік добрий і великодушний, що люди не розуміють вас, бо ви трохи сором’язливий і не заходите далі, – тут я цитую її буквально, – аніж галантний кавалер із кінофільмів і глибоко порядний чоловік.

Семпере-молодший проковтнув слину й подивився на мене з подивом.

– Я не стану брехати вам, друже Семпере. Я дуже радий, що ви самі порушили цю тему, бо вже давно хотів обговорити це з вами, та не знав як.

– Обговорити що?

Я стишив голос і подивився йому прямо у вічі.

– Між нами кажучи, Ізабеллі подобається тут працювати, бо вона від вас у захваті, і боюся навіть, що вона таємно у вас закохана.

Семпере дивився на мене таким поглядом, ніби його ось-ось ударить правець.

– Але це кохання цілком чисте. Ви це відчуваєте? Духовне. Вона закохана у вас, як героїня Діккенса, щоб вам було більш зрозуміло. Але й без грайливості, без дитячих витівок. Ізабелла, хоч і юна, але вже цілком сформована як жінка. Та ви й самі, я певен, помітили…

– Лише тепер, коли ви про це сказали.

– І я говорю не тільки, якщо ви дозволите мені таку вільність, про її надзвичайно привабливі форми, а й про те поєднання доброти та внутрішньої краси, яке вона в собі носить і яке чекає лише слушної нагоди, щоб вийти назовні й зробити якогось везунчика найщасливішим чоловіком у світі.

Семпере не знав куди подітися.

– А крім того, у неї стільки прихованих талантів. Вона знає мови. Грає на фортепіано, наче янгол. Розуміється на числах ліпше за якого-небудь Ісаака Ньютона. А які страви вона готує! Подивіться на мене. Я погладшав на кілька кілограмів, відтоді як вона стала працювати на мене. Таких делікатесів ви не знайдете в жодному ресторані… І не кажіть мені, що ви нічого про це не знали.

– Вона нічого не казала про те, що вміє куховарити…

– Я говорю про кохання, а не куховарство.

– Але ж…

– Ви розумієте, що відбувається? Дівчина, хоч і має вигляд звірючки, яку годі приборкати, у глибині душі лагідна й сором’язлива до патологічних меж. У цьому винні черниці, які забивають дівчатам голову розповідями про пекло й доводять їх до розпачу своїми нудними уроками шиття. Нехай живе школа вільного навчання!

– Але я ладен заприсягтися, що вона дивиться на мене, майже як на ідіота, – запевнив мене Семпере.

– Та це ж і справді незаперечний доказ. Друже Семпере, коли жінка дивиться на вас, як на ідіота, то це означає, що в ній швидко зростає кількість статевих гормонів.

– Ви в цьому певні?

– Я в цьому певен більше, аніж у платоспроможності Банку Іспанії. Повірте, я трохи в цьому тямлю.

– Батько каже мені те саме. Що я маю робити?

– Це, знаєте, залежить від обставин. Вам подобається дівчина?

– Подобається? Не знаю. Як людина може знати, чи…

– А дуже просто. Подивіться на неї скоса – чи при цьому ви відчуєте бажання вкусити її?

– Укусити?

– Укусити її, скажімо, за гепу.

– Сеньйоре Мартін…

– Не соромтеся мене, адже ми обидва чоловіки, а відомо, що чоловіки – це втрачена ланка між піратом і свинею. Вона подобається вам чи ні?

– Звичайно, що Ізабелла – дівчина дуже мила.

– А ще?

– Розумна. Симпатична. Працьовита.

– Продовжуйте.

– І добра християнка, думаю. Я не так часто ходжу до церкви, але…

– Нехай це вас не турбує. Черниці не могли вселити Ізабеллі велику любов до церкви.

– Але бажання вкусити її в мене не виникало.

– Воно не виникало у вас доти, доки я не підкинув вам цю думку.

– Мушу вам сказати, що мені здається нешанобливим так говорити про неї чи нехай там про кого, і вам має бути соромно… – запротестував Семпере-син.

– Mea culpa[37], – сказав я, піднявши руки, як людина, котра здається. – Але це, власне, не має значення, бо кожен висловлює свій захват по-своєму. Я створіння легковажне й поверхове, тому висловлюю свої емоції брутально й грубо, а ви зі своєю aurea gravitas[38] є чоловіком світогляду глибокого й містичного. Суть у тому, що дівчина вас обожнює й що це почуття взаємне.

– Знаєте…

– Не знаю й не хочу знати. Справи стоять саме так, Семпере. А ви чоловік шанований і відповідальний. Якби йшлося про мене, то що з мене візьмеш, але ви той чоловік, який не стане гратися зі шляхетними почуттями жінки, що перебуває в розквіті віку. Я помиляюся?

– Думаю, що ні.

– Отже, час.

– Про що ви?

– Хіба вам не зрозуміло?

– Ні.

– Час упадати.

– Пробачте, не зрозумів.

– Час почати залицятися або, як то кажуть, женихатися. Розумієте, Семпере, з якоїсь дивної причини сотні років життя в умовах так званої цивілізації привели нас до такого стану речей, коли чоловік не може собі дозволити затиснути жінку десь у кутку або запропонувати їй шлюб просто так. Спочатку він повинен протягом певного часу упадати за нею.

– Запропонувати їй шлюб? Та ви збожеволіли!

– Я хочу сказати вам лише те, що було б найліпше, – і це, власне, ваша думка, хоча ви й не усвідомили її поки що, – якби сьогодні, завтра чи в будь-який день, коли у вас не тремтітимуть руки й вам не здаватиметься, що у вас падає слина, по закінченні роботи Ізабелли в книгарні ви запросили її повечеряти до якогось приємного закладу, і тоді вам обом відразу стало б очевидно, що ви створені одне для одного. Я радив би вам обрати таверну «Четверо котів», бо власники там скупі, а тому освітлення в них дуже тьмяне, адже вони заощаджують на електриці, і це завжди допомагає в таких випадках. Замовте для дівчини сир із доброю ложкою меду, бо така страва розбуджує апетит, потім, ніби цілком машинально, зробіть так, щоб вона випила бодай два келишки мускатного вина, яке відразу стріляє в голову, і в ту мить, коли ви покладете долоню їй на коліно, оглушіть її тією балаканиною, яку завжди так глибоко приховуєте в собі, хитрий чоловіче.

– Але ж я нічого не знаю про неї, не знаю, що її цікавить, не знаю…

– Її цікавить те саме, що й вас. Її цікавлять книжки, література, запах тих скарбів, які ви тут маєте, і та романтика й ті пригоди, про які можна прочитати в книжках, що продаються за одну песету. Вона зацікавлена в тому, щоб прогнати самотність і не марнувати час на намагання зрозуміти, що в цьому паскудному світі ніщо не варте й сантима, якщо ми не знайдемо людину, з якою зможемо його розділити. Отже, ви знаєте найістотніше. Усе інше прийде до вас у процесі саме собою.

Семпере сидів замислений, то втупивши погляд у філіжанку з кавою, до якої він досі не доторкнувся, то напускаючи на себе вираз службовця, який торгує цінними паперами на біржі.

– Я не знаю, чи подякувати вам, чи написати на вас донос у поліцію, – сказав він нарешті.

Саме тоді в книгарні загупали важкі кроки Семпере-батька. Через кілька секунд його обличчя з’явилося в проймі дверей, які вели до заднього приміщення, – він дивився на нас, насупивши брови.

– Що це? У крамниці нікого немає, а ви тут базікаєте так, ніби сьогодні маємо якесь велике свято. А якщо прийде покупець? Або злодій, який захоче щось поцупити?

Семпере-син зітхнув, закотивши очі.

– Не бійтеся, сеньйоре Семпере, адже книжки – єдиний товар у світі, який ніколи ніхто не краде, – сказав я, підморгуючи йому.

Змовницька усмішка з’явилася на його обличчі. Семпере-син скористався з нагоди, щоб вирватися з моїх пазурів і втекти до книгарні.

Його батько сів поруч зі мною й понюхав філіжанку з кавою, яку його син навіть не пригубив.

– Що вам каже лікар про вплив кофеїну на серце? – запитав я.

– Мій лікар неспроможний визначити, де в людини зад, навіть за допомогою анатомічного атласу. Що він може знати про серце?

– Він знає про нього більше, аніж ви, я певен, – сказав я, забравши філіжанку в нього.

– Я здоровий, як бик, Давиде.

– Ви впертий, як мул. Поверніться, будь ласка, у дім і ляжте в постіль.

– У ліжку варто лежати лише тоді, коли ти молодий і маєш добру компанію.

– Якщо ви хочете компанію, я вам її пошукаю, але не певен, що вона буде корисною для вашого серця.

– У моєму віці, Давиде, еротика зводиться до смакування десерту та милування шиями вдів. Зараз мене турбує лише проблема спадкоємця. Ти досяг якогось поступу на цьому терені?

– Поки що ми перебуваємо на стадії засівання ґрунту. Якщо погода буде сприятлива, то є певні підстави сподіватися на врожай. Через два або три дні я зможу дати вам прогноз з імовірністю шістдесяти або сімдесяти відсотків на успіх.

Семпере всміхнувся, трохи заспокоєний.

– Ти, звичайно, завдав майстерного удару, пославши Ізабеллу мені в помічниці, – сказав він. – Але ти не думаєш, що вона надто юна для мого сина?

– Якщо хтось із них і надто зелений, то це, боюся, він, якщо хочете знати правду. Ізабелла спроможна проковтнути його свіженьким за п’ять хвилин. Богу дякувати, вона добра душа, бо інакше б…

– Як я зможу тобі віддячити?

– Тим, що ви зараз повернетеся в дім і ляжете в ліжко. Якщо вам потрібна пікантна компанія, то візьміть туди «Фортунату й Хасінту».

– Ти маєш рацію. Дон Беніто ніколи не завдасть мені шкоди.

– Безперечно. Ходіть до ліжка.

Семпере підвівся. Пересуватися йому було важко, він дихав із таким хрипінням, від якого в мене волосся ставало сторч. Я взяв його за руку, щоб допомогти йому, і відчув, що шкіра в нього холодна.

– Не лякайся, Давиде. Це все мій метаболізм, він у мене трохи вповільнений.

– Ви сьогодні схожі на одного з персонажів «Війни й миру».

– Посплю трохи й буду як новенький.

Я вирішив провести його на поверх, де над самою книгарнею мешкали батько й син, і переконатися в тому, що він заховається під ковдрами. Нам знадобилася майже чверть години, щоб піднятися сходами. Дорогою ми зустрілися з одним із сусідів – приємним університетським професором доном Анаклето, який викладав мову й літературу в колегіумі єзуїтів і тепер повертався додому.

– Як вам живеться сьогодні, друже Семпере?

– Не так уже й погано, доне Анаклето.

З допомогою професора я нарешті спромігся доставити на другий поверх Семпере, який, по суті, повис у мене на шиї.

– З вашого дозволу я піду відпочити після тривалої боротьби зі зграєю приматів, яких маю за учнів, – сказав професор. – Повірте мені, ця країна розпадеться протягом життя одного покоління. Мов пацюки, вони пожеруть одне одного.

Семпере зробив рух, яким дав мені зрозуміти, щоб я не надто зважав на дона Анаклето.

– Добрий чоловік, – промурмотів він, – але ладний утопитися в склянці води.

Коли я увійшов до їхнього помешкання, мене охопили спогади про той далекий ранок, коли я прийшов до книгарні, закривавлений, із примірником «Великих сподівань», і Семпере приніс мене сюди на руках і дав мені гарячого шоколаду в чашці, який я випив, поки ми чекали лікаря, а він тим часом шепотів мені заспокійливі слова й обтирав від крові моє тіло теплим рушником із такою лагідністю, з якою раніше ніхто до мене не ставився. Тоді Семпере був чоловіком дужим, він здавався мені велетнем у всіх розуміннях, і якби не він, то мені навряд чи пощастило б вижити в ті роки моєї гіркої недолі. Мало або й нічого не залишилося від тієї сили тепер, коли я тримав його у своїх руках, щоб допомогти йому лягти, а потім накрив його двома ковдрами. Я сів біля нього й узяв за руку, не знаючи, що сказати.

– Послухай-но, якщо ми зараз почнемо плакати, як дві Марії Магдалини, то краще йди геть, – сказав він.

– Будьте обережні зі своїм здоров’ям, гаразд?

– Тут добрі подушки, не бійся.

Я кивнув головою й рушив до виходу.

– Давиде!

Я обернувся у дверях. Семпере дивився на мене з тією самою стурбованістю, з якою дивився на мене того ранку, коли я втратив кілька зубів і добру частину своєї невинності. Я втік, перш ніж він запитав би, що зі мною сталося.

31

Одна з тих вимог, яких повинен дотримуватися письменник-професіонал і якої Ізабелла насамперед навчилася від мене, – уміння налагодити правильну послідовність у своїй праці. Кожен ветеран нашої професії знає, що будь-яка практична процедура – від підстругування олівця до занотовування своїх марень або фантазій – має пріоритет перед актом сідання за стіл і намаганнями вичавити зі свого мозку якийсь результат. Ізабелла всмоктала до мозку кісток цю фундаментальну науку, і коли я прийшов додому, то знайшов її не в кабінеті, а на кухні, де вона додавала останні мазки до вечері, яка пахла й сяяла так, ніби її приготування забрало в неї кілька годин.

– Ми щось святкуємо? – запитав я.

– З такою фізіономією, з якою ви прийшли, навряд.

– А що це буде?

– Качка, начинена грушами та стушкована в печі, з шоколадним соусом. Я знайшла рецепт в одній із ваших кухонних книг.

– У мене немає кухонних книг.

Ізабелла підвелася й принесла том, оправлений у шкіру, який вона поклала на стіл. «101 найкращий рецепт французької кухні», автор – Мішель Араґон.

– Це тільки вам так здається. У другому ряді на полицях книжкової шафи я знайшла все, включно з підручником шлюбної гігієни лікаря Переса Аґвадо з надзвичайно переконливими ілюстраціями та фразами на зразок «жінка, згідно з божественним задумом, не знає плотського бажання, і її духовна та чуттєва реалізація відбувається через природну практику материнства та роботу з облаштування домашнього вогнища». Ви тут маєте справжні копальні царя Соломона.

– А можна мені знати, що ти там шукала, у другому ряді книжок на полиці?

– Натхнення. Саме те, що я там знайшла.

– Але то було натхнення кулінарного зразка. Схоже, ми з тобою домовилися, що ти писатимеш щодня незалежно від того, яке натхнення тебе опанує, – натхнення творчості чи натхнення гріха.

– Я зайшла в глухий кут. Але це ваша провина, бо ви накинули на мене кілька додаткових обов’язків і вплутали в інтриги з непорочним сином Семпере.

– Схоже, ти глузуєш із чоловіка, який безумно закохався в тебе.

– Що ви сказали?

– Те, що ти чула. Семпере-син признався мені, що ти приходиш у його сни. І не даєш йому спати. У самому буквальному розумінні. Він не спить, не їсть, не п’є й навіть утратив здатність мочитися, бідолаха, так багато він думає про тебе протягом дня.

– Ви марите.

– Не я марю, а бідолашний Семпере. Ти придивилася б до нього пильніше. Я мало не вирішив пристрелити його, щоб звільнити від болю й туги, які опанували його.

– Але ж він не звертає найменшої уваги на мене, – сказала Ізабелла.

– Бо не знає, як йому відкрити своє серце, і не знаходить слів, щоб висловити свої почуття. Такими ми, чоловіки, і є. Ми грубі й примітивні.

– Але ж він знайшов слова для того, щоб вичитати мені за те, що я неправильно впорядкувала томи «Епізодів із національної історії»[39]. І зробив це досить красномовно.

– Це не те саме. Одне діло – адміністративні формальності, а зовсім інше – мова пристрасті.

– Дурниці.

– У коханні немає нічого дурного, моя шановна асистентко. А щоб змінити тему, я хотів би тебе запитати, ми будемо вечеряти чи ні?

Ізабелла заввиграшки накрила на стіл, поставивши розкішну вечерю, яку сама зготувала. Вона виставила цілий арсенал тарілок, келихів і виклала ложки, ножі та виделки, яких я ніколи не бачив.

– Не знаю чому, маючи такі розкішні столові прибори, ви ніколи не користувалися ними. Я знайшла їх у ящиках у кімнаті, суміжній із пральнею, – сказала Ізабелла. – Чоловік – він і залишається чоловіком.

Я підняв ніж і подивився на нього при світлі свічок, які поставила Ізабелла. Я зрозумів, що весь цей посуд належав Дієґо Марласці, і відчув, що апетит у мене геть пропав.

– Що з вами? – запитала Ізабелла.

– Нічого, – відповів я.

Моя помічниця наклала страву на дві тарілки й подивилася на мене очікувальним поглядом. Я взяв першу ложку й усміхнувся, киваючи головою.

– Дуже смачно, – сказав я.

– М’ясо вийшло дещо жорстке, думаю. У рецепті говорилося, що треба смажити його на повільному вогні невідомо скільки часу, але в такій кухні, як у вас, вогонь або зовсім не горить, або горить дуже сильно, тому розпалити тут повільний вогонь неможливо.

– Дуже смачно, – повторив я, наминаючи вечерю без найменшого апетиту.

Ізабелла дивилася на мене скоса. Ми вечеряли мовчки, подзенькування тарілок, ложок та виделок було нашою єдиною компанією.

– Ви це говорили серйозно, про сина Семпере?

Я кивнув головою, не відриваючи погляду від тарілки.

– І що він іще сказав про мене?

– Сказав, що ти наділена класичною красою, що ти розумна, глибоко жіночна, тоді як він почувається таким банальним, але при тому знає, що між вами існує глибокий духовний зв’язок.

Ізабелла подивилася на мене вбивчим поглядом.

– Заприсягніться, що ви все це не вигадали, – сказала вона.

Я поклав праву руку на книгу кулінарних рецептів і підняв ліву.

– Присягаю на «Сто одному найкращому рецепті французької кухні», – врочисто проказав я.

– Люди присягаються іншою рукою.

Я поміняв руку й урочисто повторив свою присягу. Ізабелла пирхнула.

– І що ж мені робити? – запитала вона.

– Я не знаю. Що роблять закохані? Вони йдуть удвох на прогулянку, на танці…

– Але я не закохана в того сеньйора.

Я й далі жував качку, начинену грушами, не помічаючи її настирливого погляду. Через мить Ізабелла стукнула кулаком по столу.

– Зробіть ласку й подивіться мені у вічі. Усе це ваша провина.

Я обережно відклав ножа й виделку, витер губи серветкою й подивився на неї.

– Що мені робити? – знову запитала вона.

– Це залежить від того, подобається тобі Семпере чи ні.

Тінь сумніву з’явилася в неї на обличчі.

– Я не знаю. Для початку він дещо старший за мене.

– Він практично того самого віку, що й я. Може, на рік або два старший. А може, на три.

– Або на чотири-п’ять.

Я зітхнув.

– Він у самому розквіті життя. Ти ж начебто казала, що тобі подобаються чоловіки зрілого віку.

– Не смійтеся.

– Ізабелло, я не та людина, яка має наказувати тобі, що ти повинна робити.

– Та невже?

– Дай-но мені закінчити. Я хочу тільки сказати, що між сином Семпере й тобою щось є. Якщо ти запитуєш моєї поради, то я тобі скажу, що ти маєш дати йому нагоду. Більше нічого. Якщо в один із цих днів він захоче зробити перший крок і запросить тебе, скажімо, обідати, прийми його запрошення. Може, між вами виникне розмова, ви ліпше пізнаєте одне одного й станете добрими друзями, а може, і ні. Але я переконаний у тому, що Семпере дуже порядний чоловік, що його інтерес до тебе цілком щирий, і я наважуся припустити, що якби ти трохи подумала, то зрозуміла б, що в глибині душі ти також щось відчуваєш щодо нього.

– У вас надто багато фантазій.

– Щодо Семпере – зовсім ні. І я вважаю, що не шанувати почуття приязні та щирого захвату, яке він плекає до тебе, було б ницістю. А ти людина не ница.

– Це сентиментальний шантаж.

– Ні, це життя.

Ізабелла пропалила мене поглядом, я всміхнувся їй у відповідь.

– Принаймні закінчуй вечеряти, – промовив я тоном наказу.

Я з’їв усе, що було в мене на тарілці, витер її хлібом і зітхнув із полегкістю.

– Що там у тебе на десерт?

Після вечері я покинув Ізабеллу міркувати над своїми сумнівами й тривогами в залі для читання й піднявся до свого кабінету у вежі. Дістав фотографію Дієґо Марласки, яку позичив мені Сальвадор, і поклав її під настільною лампою. Потім окинув поглядом стосик блокнотів та окремих аркушів із записами, що їх я збирав для свого хазяїна. Досі відчуваючи на своїх руках холод від ножів і виделок Дієґо Марласки, я без жодних труднощів уявив собі, як він сидить тут, дивлячись, як і я, понад дахами кварталу Рібера. Я взяв навмання одну зі своїх сторінок і почав читати. Слова й фрази були мені знайомі, адже я сам їх придумав і написав, проте тривожний і темний дух, який їх живив, здався мені більш чужим, аніж будь-коли. Я впустив аркуш на підлогу й підвів погляд, щоб побачити своє віддзеркалення в шибці вікна – незнайомця на тлі синього мороку, який огорнув місто. Я знав, що не зможу працювати в цю ніч, що буду неспроможний стулити бодай один абзац для свого хазяїна. Я погасив світло в кабінеті й залишився сидіти в темряві, слухаючи, як вітер шарпає віконниці, і уявляючи собі охопленого полум’ям Дієґо Марласку, що падає у води ставка, тоді як останні бульбашки повітря підіймаються з його рота, а холодна рідина наповнює йому легені.

Я прокинувся вдосвіта з болем у тілі, утиснутому в крісло в кабінеті за письмовим столом. Я підвівся, дослухаючись, як тріщать два або три зчеплення мого анатомічного механізму. Я доплентав до вікна й розчинив його навстіж. Пласкі дахи старого міста блищали від паморозі, і пурпурове небо нависало над Барселоною. Під бамкіт дзвонів церкви Санта-Марія-дель-Мар хмара з чорних крил піднялася в небо з одного голубника. Холодний і різкий вітер приніс запах молу та вугільного попелу, який викидали димарі навколишнього кварталу.

Я спустився на поверх і пішов на кухню, щоб зварити каву. Скинув поглядом на буфет і знову не зміг не відчути подиву. Після того як Ізабелла оселилася в моєму домі, мій запас продуктів став схожий на вітрину розкішної продуктової крамниці на бульварі Рамбла. Посеред усіляких екзотичних наїдків, доставлених сюди з крамниці Ізабеллиного батька, я знайшов бляшану коробку з англійським печивом у шоколаді й вирішив скуштувати його. Через півгодини, коли в моїх жилах почала пульсувати суміш цукру та кофеїну, мій мозок активно запрацював, і мені спала на думку геніальна ідея спробувати сьогодні ще більше ускладнити своє існування, якщо це мені вдасться. Як тільки відчиняться торговельні заклади міста, я навідаюся до крамниці на вулиці Принцеси, де продають товари для магів та ілюзіоністів.

– Чого це ви прокинулися о такій ранній годині?

Голос моєї совісті Ізабелла дивилася на мене з пройми дверей.

– Щоб поїсти печива.

Ізабелла сіла за стіл і налила собі у філіжанку кави. У неї був такий вигляд, ніби вона не стулила очей.

– Мій батько каже, що це улюблена марка королеви-матері.

– Печиво й справді чудове.

Ізабелла взяла одне печиво й неуважно надкусила його.

– Ти вже обміркувала, що робитимеш? Щодо Семпере, я хотів сказати…

Ізабелла скинула на мене сердитим поглядом.

– А що ви збираєтеся робити сьогодні? Нічого доброго, я певна.

– Та є в мене кілька справ.

– Авжеж.

– До чого тут «авжеж»? Ти застосувала це слово як ствердження?

Ізабелла поставила філіжанку на стіл і подивилася на мене поглядом, який був суцільним запитанням.

– Чому ви ніколи не розповідаєте мені про свої справи з тим підозрілим суб’єктом, вашим хазяїном?

– Зокрема, задля твого ж таки добра.

– Задля мого добра. Зрозуміло. Я ж бо така дурна. До речі, я забула вам сказати, що вчора сюди заходив ваш друг інспектор.

– Ґрандес? Він приходив сам-один?

– Ні. Його супроводжували двоє бевзів, кожен завбільшки з шафу і з мордою такси.

На думку про Маркоса й Кастело біля своїх дверей я відчув спазми в шлунку.

– І чого хотів Ґрандес?

– Він мені не сказав.

– А що він сказав потім?

– Він запитав, хто я така.

– І що ти йому сказала?

– Що я ваша коханка.

– Дуже добре.

– Бо одному з тих здоровил я, схоже, вельми сподобалася.

Ізабелла схопила ще одне печиво й строщила його за два укуси. Вона помітила, що я дивлюся на неї скоса, і перестала жувати.

– Що такого я сказала? – запитала вона, здмухнувши з губ цілу хмару подрібненого на порох печива.

32

Смуга насиченого парою світла пробилася крізь запону хмар і забарвила в червоний колір фасад крамниці на вулиці Принцеси, у якій продавалися знадоби для магії. Крамниця ховалася за навісом із різьбленого дерева. За шибками засклених дверей туманно вимальовувалися обриси темного інтер’єру: завіси з чорного оксамиту, підняті над вітринами, у яких можна було бачити маски та механізми з вікторіанським присмаком, колоди карт та кинджали, книжки з магії й пляшечки з чистого, відполірованого скла, де зберігалися райдужні рідини, позначені латинськими етикетками, які, певне, були наповнені в Альбасете. Дзвінок на вході повідомив про мій прихід. У глибині приміщення я побачив прилавок, але за ним нікого не було. Я зачекав кілька секунд, розглядаючи колекцію дивовиж, що їх тут продавали. Я саме шукав своє обличчя в дзеркалі, у якому була віддзеркалена вся крамниця, крім мене, коли помітив кутиком ока невеличку постать, яка вийшла із-за завіси, що затуляла задню кімнату.

– Цікавий трюк, чи не правда? – запитав чоловічок із сивою головою й проникливим поглядом.

Я кивнув.

– А як воно працює?

– Я ще й сам не знаю. Його доставили мені з фабрики трюкових дзеркал у Стамбулі. Винахідник називає це явище рефракційною інверсією.

– Воно нагадує про те, що ніщо не є таким, яким воно здається, – зауважив я.

– Крім магії. Чим я можу допомогти вам, кабальєро?

– Я розмовляю із сеньйором Даміаном Роуресом?

Чоловічок повільно кивнув головою, не ворухнувши віями. Я звернув увагу на те, що губи в нього були стулені в сміхотливу гримасу, що, як і його дзеркало, не була такою, якою вона здавалася. Його погляд був холодний і насторожений.

– Мені рекомендували ваш заклад.

– Можна запитати, хто виявив мені таку люб’язність?

– Рікардо Сальвадор.

Спроба приязної усмішки зникла з його обличчя.

– Я й гадки не мав, що він досі живий. Я не бачив його двадцять п’ять років.

– А Ірен Сабіно?

Роурес зітхнув, майже непомітно похитавши головою. Він обійшов навколо прилавка й наблизився до дверей. Роурес повісив на двері оголошення «зачинено» й обернув у замку ключ.

– Хто ви?

– Моє прізвище Мартін. Я намагаюся прояснити обставини смерті сеньйора Дієґо Марласки, що його, як мені відомо, ви знали.

– Наскільки мені відомо, ці обставини прояснені вже багато років тому. Сеньйор Марласка наклав на себе руки.

– А я чув, що все було інакше.

– Я не знаю, що вам розповів цей поліціант. Роздратування впливає на пам’ять, сеньйоре… Мартін. Сальвадор уже намагався колись розкрити змову, щодо існування якої він не мав жодного доказу. Усі ми знали, що він грів ліжко для сеньйори Марласки й намагався виставити себе героєм ситуації. Як і слід було сподіватися, його зверхники добре вичитали йому й він мусив піти з поліції.

– Він вважає, що було зроблено спробу приховати істину.

Роурес засміявся.

– Істину… Не смішіть мене. Насправді вони прагнули приховати скандал, а не істину. Адвокатська контора Валера й Марласки запихала пальці майже в кожну кашу, що готується в цьому місті. Нікому не було цікаво розголошувати таку історію.

Марласка відмовився від свого становища, своєї роботи та свого шлюбу, щоб замкнутися в тому домі й робити там казна-що. Кожен, кому не бракує клепки, міг здогадатися, що це добром не закінчиться.

– Це, проте, не завадило вам та вашому компаньйонові Жако отримати вигоду з божевілля Марласки, пообіцявши сконтактувати його з потойбічним світом через сеанси спіритизму…

– Я ніколи йому нічого не обіцяв. Ті сеанси були просто розвагою. Усі це знали. Не намагайтеся накинути мені мерця, бо я лише чесно заробляв собі на хліб.

– А ваш компаньйон Жако?

– Я відповідаю за себе самого. Те, що робив Жако, мене не стосується.

– Отже, він таки щось робив?

– Чого ви від мене хочете? Щоб я сказав, що він украв ті гроші, які, за словами Сальвадора, нібито лежали на якомусь таємному рахунку? Що він убив Марласку, а нас усіх ошукав?

– А що, це неправда?

Роурес подивився на мене тривалим поглядом.

– Я не знаю. Я не бачив його після того дня, коли помер Марласка. Я вже розповів Сальвадорові та іншим поліціантам усе, що знав. Я не збрехав жодного разу. Я ніколи не брехав. Якщо Жако щось учворив, то я про це нічого не знаю й ніякої участі в цьому не брав.

– А що ви скажете мені про Ірен Сабіно?

– Ірен кохала Марласку. Вона ніколи б не завдала йому шкоди.

– Ви знаєте, що з нею сталося? Вона ще жива?

– Думаю, що так. Мені казали, ніби вона працює в пральні у кварталі Раваль. Ірен була хорошою жінкою. Занадто хорошою. Тому й закінчила так погано. Вона вірила в ці речі. Вірила в серце.

– А Марласка? Чого він прагнув у цьому світі?

– Марласка встряг у якусь історію, не запитуйте мене в яку. Щось таке, до чого не мали стосунку ані Жако, ні я. Я знаю тільки те, що якось почув від Ірен. Схоже, Марласка зустрівся з кимось, із кимось, кого я не знав, а повірте мені, я знаю всіх у світі своєї професії; отож він із кимось зустрівся, і той йому пообіцяв, що коли Марласка щось зробить, – не знаю, що саме, – то він поверне йому його сина Ісмаеля з мертвих.

– А Ірен не сказала, хто то був?

– Вона ніколи його не бачила. Марласка не дозволяв їй із ним побачитися. Але вона знала, що він боявся.

– Чого боявся?

Роурес клацнув язиком.

– Марласка вважав, що його проклято.

– Поясніть.

– Я вже про це казав. Він був хворий. Він був переконаний, що хтось оселився в нього всередині.

– Хтось?

– Якийсь дух. Паразит. Не знаю. Знаєте, у цій комерції ми часто зустрічаємося з людьми, у яких не все гаразд із головою. З ними відбувається трагедія особистого характеру: вони втрачають кохану людину або маєтність і падають у прірву. Мозок – це найуразливіший орган у тілі. Сеньйор Марласка не був при здоровому розумі, і це було очевидно для кожного, хто розмовляв із ним протягом п’яти хвилин. Тому він прийшов до мене.

– І ви сказали йому те, що він хотів почути.

– Ні. Я сказав йому правду.

– Свою правду?

– Єдину, яку я знаю. Мені здалося, що розум у цього чоловіка серйозно розхитаний, і я не захотів скористатися з його послуг. Такі речі ніколи не закінчуються добре. У цій комерції є межа, яку не можна перетинати, коли ти знаєш, що й до чого. Того, хто приходить шукати розваги, або трохи емоцій, або якоїсь поради з потойбічного світу, ми приймаємо й беремо з нього плату за надані послуги. Але того, хто приходить на грані втрати розуму, ми відсилаємо додому. Це лише спектакль, як і будь-який інший. Тут потрібні глядачі, а не ілюмінати.

– Досконала етика. І що ж ви сказали Марласці?

– Я сказав йому, що все це шахрайство, вигадки. Я сказав йому, що я комедіант, що я заробляю собі на життя, організовуючи сеанси спіритизму для нещасливців, які втратили дорогý людину і яким хочеться вірити, що кохані, батьки та друзі чекають їх на тому світі. Я сказав йому, що на тому світі немає нічого, лише одна велика порожнеча, що лише цей світ ми маємо. Я сказав йому, щоб він забув про духів і повернувся до своєї родини.

– І він вам повірив?

– Думаю, що ні. Він перестав приходити на наші сеанси й став шукати допомоги в іншому місці.

– Де?

– Ірен виросла десь у нетрях пляжу Боґатель і хоч здобула славу, танцюючи та граючи в театрах Паралело, а проте й далі навідувалася до того місця. Вона розповіла мені, що водила Марласку до однієї жінки, яку називали відьмою із Соморостро, щоб попросити в неї захисту від чоловіка, перед яким Марласка був у боргу.

– А Ірен не казала, як звали того чоловіка?

– Якщо й назвала, то я не пам’ятаю. Я вже сказав вам, що вони перестали приходити на сеанси.

– Андреас Кореллі?

– Ніколи не чув цього імені.

– Де я зможу знайти Ірен Сабіно?

– Я вже сказав вам усе, що знаю, – промовив Роурес із нетерпінням у голосі.

– Ще одне запитання, і я піду.

– Сподіваюся, так воно й буде.

– Ви ніколи не чули, щоб Марласка промовляв слова «Lux aeterna»?

Роурес насупив брови й похитав головою.

– Дякую за вашу допомогу.

– Нема за що. І якщо це можливо, то більше сюди не приходьте.

Я кивнув головою й попрямував до виходу. Роурес проводжав мене сторожким поглядом.

– Стривайте, – покликав він, перш ніж я встиг переступити поріг.

Я обернувся. Чоловічок дивився на мене із сумнівом в очах.

– Здається, я пригадую, що «Lux aeterna» було назвою чогось подібного до релігійного памфлета, який ми іноді застосовували на сеансах на вулиці Елізабетс. Він належав до колекції брошур, либонь, узятих із бібліотеки всіляких вигадок товариства «Прийдешнє». Не знаю, чи це те, про що ви запитуєте.

– А ви не пригадуєте змісту тієї брошури?

– Про її зміст набагато краще знав мій компаньйон Жако, який керував сеансами. Та якщо не помиляюся, то «Lux aeterna» була поемою про смерть та сім імен Сина Світанку, Носія Світла.

– Носія Світла?

Роурес посміхнувся.

– Люцифера.

33

Вийшовши на вулицю, я рушив у напрямку свого дому, запитуючи себе, що робитиму далі. Я вже наготувався звернути у вулицю Монкада, коли побачив його. Інспектор Віктор Ґрандес стояв, опершись плечем об мур, курив сигару й усміхався мені. Він привітав мене помахом руки, і я перетнув вулицю, щоб підійти до нього.

– А я й не знав, що ви цікавитеся магією, Мартін.

– А я не знав, що ви переслідуєте мене, інспекторе.

– Я вас не переслідую. Але ви людина, місце перебування якої дуже нелегко визначити, тож я вирішив, що якщо гора не йде до мене, то я піду до гори. Чи маєте п’ять хвилин, аби щось випити? Коштом Головного управління поліції.

– У такому разі… А ви сьогодні без супроводу?

– Маркос і Кастело залишилися в управлінні, їм треба переглянути якісь папери, хоча, якби я їм сказав, що йду зустрітися з вами, вони, безперечно, склали б мені компанію.

Ми проминули кілька старовинних середньовічних палаців і зайшли до ресторану «Ксампанієт», знайшовши собі стіл у глибині зали. Офіціант із серветкою в руках, яка пахла лугом, подивився в наш бік, і Ґрандес замовив два пива й скибку ламанчського сиру. Коли нам принесли пиво й закуску, інспектор підсунув мені тарілку, але я заперечливо похитав головою.

– Справді не хочете? А я о цій годині помираю з голоду.

– Смачного.

Ґрандес надкусив сир і став жувати його із заплющеними очима.

– Вам не казали, що я вчора заходив до вас додому?

– Сказали, але досить пізно.

– Зрозуміло.

– Ну й кривляка та ваша дівчина. Як її звати?

– Ізабелла.

– Декотрі з них не знають сорому. Проте я вам заздрю. Скільки років тій цукерочці?

Я відповів йому лютим поглядом. Інспектор поблажливо посміхнувся.

– Один суб’єкт сказав мені недавно, що ви зайнялися детективним розслідуванням. Ви хочете залишити без роботи нас, професіоналів?

– Як звати вашого суб’єкта?

– То не просто собі суб’єкт. Один із моїх начальників приятелює з адвокатом Валера.

– А ви теж із ним приятелюєте?

– Поки що ні, друже мій. Ви ж мене знаєте. Я належу до старої школи. Де важила честь та подібне лайно.

– Я вам співчуваю.

– До речі, як там поживає бідолашний Рікардо Сальвадор? Ви знаєте, що понад двадцять років ніхто про нього не чув. Усі думали, що він помер.

– Рано його поховали.

– І як він там почувається?

– Самотнім, зрадженим і забутим.

Інспектор замислено кивнув головою.

– Його доля примушує подумати про майбутнє, яке може підготувати нам наша професія, чи не так?

– Але ваша доля складається зовсім інакше, і до найвищих посад вам, думаю, залишилося добиратися років два, не більше. Я бачу вас головним начальником поліції у віці не більш як сорок п’ять років, що цілує руки єпископам та високим воєначальникам під час параду на свято Тіла Господнього.

Ґрандес холодно кивнув головою, пустивши повз вуха мій саркастичний тон.

– До речі, про цілування рук. Ви вже чули, що сталося з вашим другом Відалем?

Ґрандес ніколи не починав розмову, не заховавши туза в рукаві. Він подивився на мене усміхненим поглядом, смакуючи мою тривогу.

– А що таке? – промурмотів я.

– Кажуть, уночі його дружина намагалася накласти на себе руки.

– Крістіна?

– А й справді, ви ж її знаєте…

Я навіть не помітив, що підхопився на ноги й руки мені тремтять.

– Заспокойтеся. Із сеньйорою Відаль усе гаразд. Схоже, вона хотіла випити велику дозу опію, але рука її зрадила… Сядьте, будь ласка, Мартін. Прошу вас, сядьте.

Я сів. У шлунку в мене було таке відчуття, ніби туди встромили з десяток цвяхів.

– Коли це сталося?

– Два чи три дні тому.

Мені згадався силует Крістіни у вікні вілли «Геліус» кілька днів тому, згадалося, як вона привітала мене помахом руки, а я повернувся до неї спиною.

– Мартін! – погукав мене інспектор, провівши долонею в мене перед очима, ніби перевіряв, чи зі мною нічого не сталося.

– Що?

Інспектор подивився на мене поглядом, у якому я помітив справжню стурбованість.

– Ви не хочете мені чогось розповісти? Я знаю, ви мені не вірите, але я хотів би допомогти вам.

– Ви досі вважаєте, що це я вбив Баридо та його компаньйона?

Ґрандес заперечливо похитав головою.

– Я ніколи в це не вірив, але декому хотілося в це повірити.

– Тоді навіщо ви за мною стежите?

– Заспокойтеся. Я не стежу за вами, Мартін. Якби я за вами стежив, ви це відразу помітили б. Поки що я тільки спостерігаю за вами. Бо ви подобаєтеся мені, і мене турбує, що ви можете вплутатися у велику халепу. Чому ви не хочете довіритися мені й розповісти про все, що відбувається?

Наші погляди зустрілися, і на якусь мить я відчув спокусу розповісти йому про все. Я б це зробив, якби знав, із чого почати.

– Нічого не відбувається, інспекторе.

Ґрандес кивнув головою й подивився на мене з жалістю, чи то було лише розчарування. Він допив своє пиво й залишив на столі кілька монет, потім плеснув мене долонею по плечу й підвівся.

– Будьте обережні, Мартін. І пильно придивляйтеся, куди ставити ногу. Не всі спроможні зрозуміти вас так, як я.

– Я візьму до уваги ваші слова.

Був уже майже полудень, коли я повернувся додому, не в змозі забути про те, що мені розповів інспектор. Підійшовши до будинку з вежею, я повільно піднявся сходами з таким відчуттям, ніби моя душа теж стала важкою. Я відчинив двері на поверх, боячись зустрітися з Ізабеллою, якій захочеться поговорити. У будинку панувала тиша. Я пройшов коридором до самої галереї й там побачив її: вона спала на дивані з розгорнутою книжкою на грудях, одним із моїх давніх романів. Я не міг не всміхнутися. Температура всередині будинку значно знизилася протягом цих осінніх днів, і я боявся, щоб Ізабелла не застудилася. Іноді я бачив, як вона розгулює по дому, накинувши на плечі вовняне манто. Я вирішив на мить увійти до її кімнати, щоб знайти те манто й обережно її накрити. Її двері були прочинені, і хоча вона тепер жила в моєму власному домі, проте я не дозволяв собі заходити до тієї спальні, відколи Ізабелла там оселилася, і відчув певне вагання, перш ніж зробити це тепер. Я побачив манто, згорнуте на кріслі, й увійшов, щоб узяти його. Кімната пахла солодким лимонним ароматом Ізабелли. Ліжко було ще не прибране, і я нахилився над ним, щоб розправити простирадла та ковдри, бо вже давно помітив, що коли брався за якусь домашню роботу, то мимоволі наслідував звички своєї помічниці.

Саме тоді я побачив, що між матрацом пружинним і матрацом пуховим щось заховане. З-під двох простирадл визирав ріжок паперу. Коли я за нього потяг, то побачив, що то якийсь паперовий пакет. Я витяг його цілком, і в моїх руках опинилося десь двадцять конвертів із синього паперу, перев’язаних стрічкою. Я відчув, як усередині в мене все похололо, проте ще не хотів вірити своєму передчуттю. Я розв’язав стрічку й узяв один із конвертів. На ньому було моє прізвище й адреса. Замість зворотної адреси було написано просто «Крістіна».

Я сів на ліжко спиною до дверей і переглянув дати на зворотніх адресах. Перший лист надійшов три тижні тому, останній – три дні. Усі конверти були відкриті. Я заплющив очі й відчув, що листи випадають у мене з рук. Я почув, як вона дихає за моєю спиною, стоячи у дверях.

– Пробачте мені, – прошепотіла Ізабелла.

Вона повільно підійшла, опустилася навколішки й стала підбирати з підлоги листи один за одним. Коли вона поклала їх усі в один конверт, то подала їх мені з поглядом, схожим на погляд пораненої тварини.

– Я це зробила, щоб захистити вас, – сказала вона.

Очі їй наповнилися слізьми, і вона поклала долоню мені на плече.

– Іди геть, – сказав я.

Я відштовхнув її від себе й звівся на ноги. Ізабелла впала на підлогу, стогнучи так, наче щось пекло її всередині.

– Іди геть із цього дому.

Я покинув кімнату, не зачинивши двері в себе за спиною. Вийшов на вулицю й опинився віч-на-віч зі світом фасадів та чужих і далеких облич. Я пішов куди очі дивляться, не зважаючи на холод та вітер із дощем, який почав шмагати місто подихом прокляття.

34

Трамвай зупинився перед брамою башти Бельєсґард, де місто вмирало біля підніжжя пагорба. Я дійшов пішки до брами кладовища Сан-Жервазіо, орієнтуючись по смужці жовтого світла, яку фари трамвая посилали в далечінь крізь завісу дощу. Мури кладовища височіли за півсотні метрів, схожі на мармурову фортецю, а за ними виднівся густий ліс надгробків і статуй, колір яких зливався з кольором грози. На вході до обгородженої території я побачив будку, де сторож, загорнутий у теплу ковдру, грів руки біля розпаленого вогню. Побачивши мене крізь дощ, він підхопився на ноги. Він роздивлявся мене кілька секунд, перш ніж відчинити хвіртку.

– Я шукаю усипальницю родини Марласок.

– Через півгодини споночіє. Ліпше приходьте іншого дня.

– Чим швидше ви скажете мені, де вона є, тим швидше я піду.

Сторож проглянув список і пальцем показав мені розташування усипальниці на мапі кладовища, яка висіла на стіні. Я пішов, не подякувавши йому.

Без особливих труднощів я знайшов усипальницю посеред гробниць і мавзолеїв, що тіснилися на обгородженій муром території кладовища. Уся ця структура була побудована на мармуровому п’єдесталі. Споруджений у модерністському стилі пантеон утворював щось подібне до арки зі сходів, які у вигляді амфітеатру підіймалися до галереї, підтримуваної колонами, у якій перед очима поставав атріум із могильними плитами обабіч. Галерея була накрита куполом, на вершині якого височіла статуя з почорнілого мармуру з обличчям, затуленим вуаллю, та коли хтось наближався до пантеону, то мав таке враження, ніби той вартовий усипальниці обертав голову, щоб стежити за ним очима. Я піднявся сходами й, дійшовши до входу в галерею, зупинився й подивився назад. Далекі вогні міста було видно звідси крізь завісу дощу.

Я заглибився в галерею. У її центрі височіла скульптура жіночої постаті, що обіймала розп’яття в позі благання. Її обличчя було понівечене ударами, і хтось замалював чорною фарбою її очі та губи, надавши схожості з мордою вовка. То був не єдиний знак осквернення усипальниці. Могильні плити були подзьобані або подряпані якимись металевими гостряками, а деякі з них були розмальовані непристойними малюнками й обписані словами, які годі було прочитати в сутінках. Могила Дієґо Марласки була вглибині. Я підійшов до неї й поклав долоню на могильну плиту. Дістав фотографію Марласки, яку дав мені Сальвадор, і став уважно її роздивлятися.

Саме тоді я почув кроки, що підіймалися сходами пантеону. Я поклав фотографію в кишеню пальта й рушив до входу в галерею. Кроки зупинилися, і було чутно лише, як краплі дощу падають на мармур. Я підійшов до самого входу й визирнув назовні. Спиною до мене на сходах бовванів силует людини, що дивилася на далеке місто. То була жінка в білому, її голова була накрита хусткою. Вона повільно обернулася й подивилася на мене. Усміхнулася. Попри те, що минуло багато років, я відразу її впізнав. Ірен Сабіно. Я ступив крок до неї й лише тоді зрозумів, що за спиною в мене є хтось іще. Від удару в потилицю в мене в очах спалахнуло сліпуче світло. Я відчув, що впав навколішки. Через секунду я вже лежав на мокрому мармурі. Темний силует вирізнявся на тлі дощу. Ірен опустилася навколішки біля мене. Я відчув, як її рука просунулася мені під голову й обмацала те місце, у яке я дістав удар. Я побачив її пальці, вимазані кров’ю. Вона лагідно доторкнулася ними до мого обличчя. Останнє, що я побачив, перш ніж знепритомніти, це як Ірен Сабіно дістала небезпечну бритву й повільно її розкрила; сріблясті краплі дощу скапували з леза, тоді як вона наближала його до мене.

Я розплющив очі на сліпуче світло гасового ліхтаря. Обличчя сторожа дивилося на мене без будь-якого виразу. Я спробував закліпати віями, але тут мене шпигнуло гострим болем у потилицю.

– Живий? – запитав сторож, не уточнивши, чи то його запитання звернене до мене, чи має суто риторичний характер.

– Так, – простогнав я. – Не здумайте вкинути мене в яму.

Сторож допоміг мені підвестися. Кожен порух відбивався гострим болем мені в голові.

– Що сталося?

– Вам видніше. Уже годину тому я мав замкнути кладовище, та, оскільки ви не повернулися, я підійшов сюди, щоб подивитися, у чому річ, і побачив, що ви тут спите, мабуть, хильнули забагато.

– А жінка?

– Яка жінка?

– Їх тут було двоє.

– Двоє жінок?

Я зітхнув і похитав головою.

З допомогою сторожа я нарешті зіп’явся на ноги. Лише тоді відчув пекучий біль і побачив, що сорочка в мене розстебнута. Кілька мілких порізів змережали мені груди.

– Знаєте, я не сказав би, що це гарний малюнок…

Я застебнув пальто й помацав внутрішню кишеню. Фотографія Марласки зникла.

– Ви маєте телефон у будці?

– Ми його маємо в залі турецьких лазень.

– Ви можете принаймні допомогти мені дійти до башти Бельєсґард, я замовлю машину звідти.

Сторож вилаявся й узяв мене під лікті.

– Я ж вам радив прийти іншого дня, – промовив він голосом людини, що змирилася з долею.

35

Лише за кілька хвилин до півночі я нарешті добувся до будинку з вежею. Щойно я відчинив двері, як зрозумів, що Ізабелла пішла. Мої кроки в коридорі відлунювали інакше. Я не став завдавати собі клопоту й вмикати світло. У темряві пройшов до кімнати, що належала їй. Ізабелла ретельно прибрала тут, перш ніж пішла. Простирадла й ковдри акуратно складені на кріслі, матрац голий. Її запах ще витав у повітрі. Я вийшов у галерею й сів за письмовий стіл, яким користувалася моя помічниця. Ізабелла підстругала всі олівці й акуратно поставила їх у чашу. Білий папір був складений акуратним стосиком на таці. Комплект пер, який я їй подарував, стояв на краю стола. Мій дім ніколи не здавався таким порожнім.

Я роздягся у ванній, скинувши із себе обляпаний багнюкою одяг, і приклав до потилиці компрес зі спиртом. Біль затих, аж поки не перетворився на глухе пульсування та загальне відчуття, яке не дуже відрізнялося від глибокого похмілля. Подряпини на грудях здалися мені в дзеркалі лініями, накресленими пером. То були чисті поверхові порізи, проте пекли вони мені добре. Я обтер їх спиртом і поклав свої надії на те, що інфекції не буде.

Я ліг у ліжко й накрився по шию двома чи трьома ковдрами. Єдиними частинами тіла, які мені не боліли, були ті, які втратили будь-яку чутливість від холоду та дощу. Я чекав, коли зігріюся, дослухаючись до холодної тиші, тиші відсутності й порожнечі, яка душила дім. Перед тим як піти, Ізабелла залишила стос конвертів із листами від Крістіни на моєму нічному столику. Я простяг руку й дістав один навмання, запечатаний два тижні тому.

Любий Давиде!

Минають дні, а я все пишу тобі листи, на які, ти, певно, не станеш відповідати, навіть якщо захочеш їх розпечатати. Я вже стала думати, що пишу їх тільки для себе, щоб приглушити тугу й на мить уявити собі, що ти поруч. Щодня я запитую себе, де ти є й що робиш.

Іноді я думаю, що ти покинув Барселону, щоб ніколи сюди не повернутися, і уявляю тебе в якомусь місті, де в оточенні чужинців ти починаєш нове життя, якого я ніколи не знатиму. Іноді думаю, що ти досі мене ненавидиш, що рвеш ці листи й думаєш, як було б добре, якби ти ніколи мене не знав. Я тебе не звинувачую. Можна тільки дивом дивуватися, як легко сказати в самотині перед аркушем паперу те, чого ти ніколи не наважилася б сказати людині в обличчя.

Життя моє нелегке. Педро не міг би виявляти більше доброти й розуміння до мене, аж іноді мене дратують його терплячість і бажання зробити мене щасливою, які роблять мене ще більш нещасною. Педро каже, що серце в мене пусте, що я не заслуговую, аби хтось мене любив. Він перебуває біля мене майже весь день. Він не хоче залишати мене саму.

Я щодня всміхаюся й розділяю з ним ліжко. Коли він мене запитує, чи я кохаю його, кажу, що так, а коли бачу віддзеркалену в його очах істину, мені хочеться вмерти. Він ніколи не каже мені цього в обличчя. Він багато говорить про тебе. Йому тебе бракує. Іноді мені навіть здається, що ти та людина, яку він любить найбільше у світі. Я бачу, як він стає ніби кращим і серйознішим у найгіршому з усіх товаристві – у моєму. Я не сподіваюся здобути твоє прощення, але якщо я чогось і бажаю в цьому світі, то тільки щоб ти простив йому. Я не варта того, щоб через мене ти відмовив йому у своїй дружбі та спілкуванні з ним.

Учора я закінчила читати одну з твоїх книжок. Педро має їх усі, і я їх читаю, бо то єдиний спосіб, у який я можу відчути себе з тобою. Це сумна й дивна історія про дві ляльки з мандрівного цирку, зламані й покинуті, що ожили на одну ніч, знаючи, що вранці вони помруть. Я читала цю книжку й мала таке відчуття, що ти написав її про нас із тобою.

Кілька тижнів тому мені приснилося, що я тебе бачила: ми зустрілися на вулиці, і ти мене не впізнав. Ти всміхнувся й запитав, як мене звати. Ти нічого про мене не знав. Не ненавидів мене. Щоночі, коли Педро спить поруч зі мною, я заплющую очі й благаю небо або пекло, щоб мені знову наснилося те саме.

Завтра або, може, учора я знову тобі писатиму, щоб сказати, що кохаю тебе, хоча це нічого й не означає для тебе.

Крістіна

Я впустив листа на підлогу, неспроможний читати далі. «Завтра буде інший день, – сказав я собі. – Навряд чи гірший за сьогодні». Я собі й на думці не покладав, що пригоди, які спіткали мене в цей день, лише починаються. Мені вдалося, думаю, поспати щонайбільше години зо дві, коли я раптом прокинувся десь удосвіта. Хтось гатив кулаками в мої двері. Протягом кількох секунд я лежав, оглушений, у темряві, намацуючи вимикач. Знову удари у двері. Я увімкнув світло, вистрибнув із ліжка й підійшов до дверей. Виглянув у вічко. У сутіні майданчика я побачив три обличчя. Інспектор Ґрандес, а за ним Маркос і Кастело. Усі троє прикипіли поглядами до вічка. Я двічі глибоко відітхнув, перш ніж відчинити двері.

– Доброї ночі, Мартін. Пробачте, що ми так рано.

– А котра година, як ви думаєте? – запитав я.

– Та година, коли тобі слід ворушити задом, скурвий ти сину, – процідив крізь зуби Маркос, примусивши Кастело подарувати мені таку посмішку, якою він міг би мене поголити.

Ґрандес скинув на них докірливим поглядом і зітхнув.

– Третя ранку з хвостиком, – сказав він. – Можна мені увійти?

Я зітхнув роздратовано, проте кивнув головою й дав йому пройти. Інспектор зробив знак своїм підлеглим, щоб вони зачекали на сходовому майданчику. Маркос і Кастело підкорилися, заскреготівши зубами й подивившись на мене очима розлючених змій. Я зачинив двері перед самісіньким їхнім носом.

– Вам треба бути обережнішим із цими двома, – сказав Ґрандес, заглиблюючись у коридор.

– Будь ласка, почувайтеся тут як удома… – сказав я.

Я повернувся до спальні й похапцем одягнувся, схопивши той одяг, який втрапив мені під руку, – той самий брудний одяг, який склав учора на стілець. Коли я вийшов у коридор, то Ґрандеса не побачив.

Я пройшов коридором до галереї й знайшов його там; він дивився у вікно на низькі хмари, що повзли над дахами.

– А де цукерочка? – запитав він.

– У себе вдома.

Ґрандес подивився на мене з усмішкою.

– Чоловік розважливий не бере таких дівчат на повне утримання, – сказав він, показуючи мені на крісло. – Сідайте.

Я опустився в крісло. Ґрандес залишився стояти, дивлячись на мене невідривним поглядом.

– У чому річ? – запитав я нарешті.

– У вас поганий вигляд, Мартін. Ви встрягли в якусь бійку?

– Я впав.

– Он як. Мені стало відомо, що вчора ви відвідали крамницю магічних знадоб сеньйора Даміана Роуреса на вулиці Принцеси.

– Ви самі бачили, як я виходив із тієї крамниці ополудні. До чого тут крамниця Роуреса?

Ґрандес зміряв мене холодним поглядом.

– Одягніть пальто, шарф чи вдягніться, як вам до вподоби. Надворі холодно. Ми їдемо до комісаріату.

– Куди, куди?

– Робіть те, що я вам сказав.

Поліційний автомобіль чекав нас на бульварі Борна. Маркос і Кастело всадили мене в салон без зайвих церемоній і посідали обабіч, затиснувши мене посередині.

– Вам зручно, сеньйоре? – запитав Кастело, тицьнувши мене кулаком у бік.

Інспектор сів попереду, поруч із водієм. Ніхто з них не розтулив рота протягом п’яти хвилин, поки ми їхали безлюдною вулицею Лаєтана, зануреною в туман кольору вохри. Маркос і Кастело взяли мене попідруч із таким заповзяттям, ніби хотіли переламати мені кістки, і потягли лабіринтом сходів, коридорів і кімнат, аж поки завели до якоїсь камери без вікон, що смерділа потом і сечею. Посередині стояли стіл зі сточеного шашелем дерева й два старі стільці. У камері стояв лютий холод. Перш ніж я встиг прийти до тями, двері з виляском зачинилися в мене за спиною. Я почув, як віддаляються кроки тих, котрі мене сюди привели. Я обкрутився разів дванадцять у цій буцегарні й зрештою опустився на один зі стільців, який мало не розвалився піді мною. Протягом наступної години, крім свого дихання, скрипіння стільця та відлуння від крапель, що падали невідомо де, я не чув жодного звуку.

Минула вічність, поки я нарешті почув, як до моєї камери наближаються кроки, і через мить двері відчинилися. На порозі стояв Маркос із посмішкою на губах. Він притримав двері й пропустив Ґрандеса, який увійшов, не дивлячись на мене, і сів на стілець на протилежному боці стола. Він кивнув Маркосу, і той зачинив двері, спершу пославши мені повітряний поцілунок і підморгнувши. Інспектор чекав добрих тридцять секунд, перш ніж визнав за потрібне подивитися на мене.

– Якщо ви хотіли справити на мене сильне враження, то вже цього досягли, інспекторе.

Ґрандес пустив повз вуха мою іронію й подивився на мене таким поглядом, ніби бачив мене вперше в житті.

– Що вам відомо про Даміана Роуреса? – запитав він.

Я стенув плечима.

– Небагато. Що він має у своїй власності крамницю магічних знадоб… До речі, я нічого про нього не знав іще кілька днів тому, до розмови з Рікардо Сальвадором. Сьогодні чи вчора, бо я тут не маю найменшого уявлення про те, котра зараз година, я заходив до нього в пошуках інформації про колишнього мешканця будинку, у якому тепер живу. Сальвадор розповів мені, що Роурес і колишній мешканець…

– Марласка.

– Атож, Дієґо Марласка. Тож Сальвадор розповів мені, що Роурес із ним приятелював багато років тому. Я поставив йому кілька запитань, і він відповів мені на них, як міг або як знав. І не більше.

Ґрандес кілька разів кивав головою.

– Отака ваша історія?

– Певно, що така. А яка ваша? Ми порівняємо їх і, може, я нарешті зрозумію, на кий біс ви закинули мене посеред ночі до холодного підвалу, який смердить лайном.

– Не підвищуйте на мене голос, Мартін.

– Пробачте, інспекторе, але вважаю, що принаймні ви повинні були б пояснити мені, що я тут роблю.

– Я скажу вам, що ви тут робите. Три години тому чоловік, який живе поруч із крамницею сеньйора Роуреса, повертався пізно додому, коли побачив, що двері до крамниці відчинені й світло там досі горить. Здивувавшись, він увійшов туди і, не побачивши крамаря, який не відповів на його оклики, пішов до задньої кімнати, де побачив того з прикрученими дротом руками й ногами на стільці над калюжею крові.

Ґрандес зробив довгу паузу, протягом якої просвердлював мене очима. Я відчув, що він ще не все сказав. Ґрандес завжди залишав найефектніший удар для фіналу.

– Він був мертвий? – запитав я.

Ґрандес кивнув головою.

– Ще б пак не мертвий. Хтось задля розваги видовбав йому очі й відтяв ножицями язик. Судовий лікар припускає, що він помер через півгодини, захлинувшись власною кров’ю.

Я відчув, що повітря мені бракує. Ґрандес ходив навколо мене. Він зупинився в мене за спиною, і я відчув, що він закурив сигарету.

– Звідки у вас ця рана на потилиці? Вона зовсім недавня.

– Я послизнувся під дощем і впав навзнак.

– Не вважайте мене ідіотом, Мартін. Вам це не личить. Ви хочете, щоб я залишив вас на певний час із Маркосом та Кастело й щоб вони навчили вас добрих манер?

– Ну, гаразд. Мене вдарили.

– Хто?

– Я не знаю.

– Ця розмова починає надокучати мені, Мартін.

– Мені теж.

Ґрандес знову сів переді мною й подивився на мене з примирливою усмішкою.

– Невже ви справді думаєте, що я маю якийсь стосунок до смерті того чоловіка?

– Ні, Мартін. Я так не думаю. Я тільки думаю, що ви не розповідаєте мені всю правду й що так чи інак смерть того нещасного чоловіка якось пов’язана з вашим візитом. Як і у випадку Баридо та Есковільяса.

– А чому ви так думаєте?

– Назвіть це передчуттям.

– Я вам уже сказав усе, що знаю.

– Я вас уже попередив, щоб ви не вважали мене за ідіота, Мартін. Маркос і Кастело стоять за дверима й лише чекають нагоди поговорити з вами віч-на-віч. Вам цього хочеться?

– Ні.

– Тоді допоможіть мені розплутати цю ситуацію й дозволити вам повернутися додому, перш ніж вистигне ваша постіль.

– Що ви хочете від мене почути?

– Ну, наприклад, правду.

Я відсунув стільця назад і підхопився на ноги, втративши терпець. Холод проник мені до кісток, і я мав таке відчуття, що голова мені зараз вибухне. Я став описувати кола навкруг стола, випльовуючи слова на інспектора так, наче жбурляв у нього каменюками:

– Правду? Я скажу вам правду! Правда полягає в тому, що я не знаю, де вона, правда. І не знаю, що вам розповісти. Я не знаю, чому я ходив до Роуреса й чому ходив до Сальвадора. Я не знаю, що я шукаю й що зі мною відбувається. Ось вона, моя правда.

Ґрандес дивився на мене стоїчним поглядом.

– Припиніть крутитися й сядьте. У мене від вас голова йде обертом.

– Мені не хочеться сидіти.

– Мартін, те, що ви мені зараз кажете, – це ніщо. Я прошу тільки, щоб ви допомогли мені, і тоді я зміг би допомогти вам.

– Ви не змогли б допомогти мені, навіть якби хотіли.

– А хто зміг би?

Я впав на стілець.

– Я не знаю… – прошепотів.

Мені привидівся вираз жалості, а може, то була тільки втома, в очах інспектора.

– Ну ж бо, Мартін. Повернімося до початку. Хай буде по-вашому. Але розкажіть мені вашу історію. Від самого початку.

Я дивився на нього мовчки.

– Мартін, не думайте, що через ваше небажання співпрацювати я перестану робити свою роботу.

– Робіть те, що ви повинні робити. Покличте Ганселя й Ґретеля, якщо вам так хочеться.

У цю мить я помітив ознаки тривоги на його обличчі. Коридором наближалися кроки, і щось підказало мені, що інспектор того не чекав. Почулися якісь слова, і Ґрандес, знервований, підійшов до дверей. Він тричі постукав суглобами пальців, і Маркос, що стояв на варті за дверима, відчинив їх. Чоловік у пальті з верблюжої шкіри й у фраку увійшов до камери, озирнувся навколо з виразом огиди, а тоді подарував мені надзвичайно приязну усмішку, водночас обережно стягнувши з пальців рукавички. Я подивився на нього, здивований, упізнавши адвоката Валера.

– З вами все гаразд, сеньйоре Мартін? – запитав він.

Я кивнув головою. Адвокат відвів інспектора в куток. Я почув, як вони шепочуться. Ґрандес жестикулював, ледве стримуючи гнів. Валера дивився на нього холодним поглядом і заперечливо хитав головою. Розмова тривала майже хвилину. Нарешті Ґрандес зітхнув і опустив руки.

– Заберіть свій шарф, сеньйоре Мартін, ми йдемо звідси, – сказав Валера. – В інспектора більше немає до вас запитань.

За його спиною Ґрандес кусав собі губи й спопеляв поглядом Маркоса, який стенув плечима. Валера, зберігаючи свою приязну фахову усмішку, узяв мене за руку й вивів із тієї хурдиґи.

– Сподіваюся, що ставлення до вас із боку цих агентів було коректним, сеньйор Мартін.

– Так, – пробелькотів я.

– Одну хвилину… – гукнув Ґрандес за нашими спинами.

Валера зупинився й обернувся, знаком показавши мені, щоб я мовчав.

– Будь-яке запитання, що виникне у вас до сеньйора Мартіна, ви можете направити до нашої контори, де ми завжди готові прийняти вас із великою втіхою. А зараз, якщо тільки у вас немає поважної причини затримувати сеньйора Мартіна в цьому непривабливому місці, ми йдемо звідси, сказавши вам «на добраніч» і подякувавши за вашу люб’язність, про яку я неодмінно розповім вашим начальникам, а передусім головному інспекторові Сальґадо, що є, як вам відомо, моїм великим другом.

Сержант Маркос зробив такий рух, ніби хотів підійти до нас, але інспектор його зупинив. Я востаннє зустрівся з ним поглядом, перед тим як Валера знову схопив мене за руку й потягнув до себе.

– Не затримуйтеся, – промурмотів він.

Ми пройшли довгим, тьмяно освітленим коридором до сходів, які вивели нас у ще один довгий коридор, у кінці якого були невеличкі двері, крізь які ми вийшли до вестибюля на нижньому поверсі, а звідти – на вулицю, де нас чекав «мерседес-бенц» із незаглушеним мотором і водій, який, побачивши Валера, відразу відчинив нам дверцята автомобіля. Я сів у машину. Автомобіль мав систему обігрівання, тож шкіряні сидіння були теплі. Валера сів поруч зі мною і, стукнувши пальцями по склу, яке відокремлювало кабіну водія від салону, наказав рушати. Коли автомобіль виїхав на центральну смугу Віа-Лаєтана, Валера усміхнувся мені, як ні в чому не бувало, і показав на туман, що розходився перед машиною, наче густа трава.

– Неспокійна для вас видалася ніч, чи не так? – запитав він ніби мимохідь.

– Куди ми їдемо?

– До вас додому, либонь. Чи, може, ви хотіли б заночувати в готелі абощо?..

– Ні. Ліпше додому.

Автомобіль повільно спускався по Віа-Лаєтана. Валера дивився на безлюдні вулиці без будь-якої цікавості.

– Що ви тут робите? – запитав я нарешті.

– Як то що я роблю? Представляю й захищаю ваші інтереси.

– Скажіть водієві, щоб зупинив машину, – промовив я.

Водій став шукати погляд Валера в дзеркальці заднього виду. Валера похитав головою й знаком показав йому, щоб їхав далі.

– Не кажіть дурниці, сеньйоре Мартін. Зараз ніч, холодно, і я довезу вас додому.

– Я ліпше піду пішки.

– Будьте розважливим.

– Хто вас послав?

Валера зітхнув і потер собі очі.

– Ви маєте добрих друзів, Мартін. У житті дуже важливо мати добрих друзів, а головне – уміти їх зберегти, – сказав він. – Так само важливо, як отямитися вчасно, коли ти пішов хибною дорогою.

– Чи ця дорога не проходить через дім Марласки, що під тринадцятим номером на шосе Вальвідрера?

Валера терпляче всміхнувся з таким виразом, ніби вичитував неслухняній дитині.

– Сеньйоре Мартін, ви повинні вірити мені, коли я вам кажу, що, чим далі ви будете від цього будинку та цих подій, тим ліпше для вас. Прийміть мої послуги принаймні в тому, що стосується цієї поради.

Водій виїхав із бульвару Колумба й поїхав вулицею Комерсіо, шукаючи початок бульвару Борна. Вози з м’ясом і рибою, льодом і спеціями вже збиралися перед загорожею великого ринку. Коли ми там проїздили, четверо хлопців саме вивантажували з воза обдерту тушу великої телиці, за якою тягся кривавий слід і струмінь гострих пахощів.

– У вашому кварталі, сеньйоре Мартін, можна побачити багато цікавих і мальовничих сцен.

Шофер зупинився на в’їзді до вулиці Фласадерс і вийшов із машини, щоб відчинити нам дверцята. Адвокат вийшов зі мною.

– Я проведу вас до дверей, – сказав він.

– Ще подумають, що ми близькі друзі.

Ми увійшли в темний тунель провулка, який вів до мого дому. Коли ми підійшли до дверей, адвокат подав мені руку з притаманною його професії чемністю.

– Дякую, що витягли мене з тієї буцегарні.

– Дякуйте не мені, – відповів Валера, дістаючи конверт із внутрішньої кишені свого пальта.

Я впізнав печать янгола на сургучі навіть у тому тьмяному світлі, яке падало від ліхтаря, що висів на стіні над нашими головами. Валера подав мені конверт і, востаннє кивнувши головою, обернувся й пішов до автомобіля, який на нього чекав.

Я відчинив двері й піднявся сходами на поверх. Увійшовши, попрямував відразу до кабінету й поклав конверт на письмовий стіл. Відкрив його й дістав згорнутий аркуш, списаний каліграфічним почерком хазяїна.

Друже Мартін!

Я маю надію, що ця цидулка застане вас при доброму здоров’ї й у доброму гуморі. Обставини привели мене до цього міста, і мені буде надзвичайно приємно зустрітися з вами в цю п’ятницю о сьомій годині вечора в більярдній залі Кінного цирку, де ми зможемо обговорити, як просувається наш проект.

З великим привітом і щирою симпатією ваш друг

Андреас Кореллі

Я згорнув аркуш і акуратно вклав його назад у конверт. Запалив сірника і, тримаючи конверт за ріжок, підніс його до вогню. Я дивився, як він горить, доти, доки розтоплений сургуч скапав червоними слізьми на мій письмовий стіл і мої пальці присипало гарячим попелом.

– Провалися ти в пекло, – прошепотів я, дивлячись, як ніч за шибками вікон стає непроникно чорною.

36

Я чекав світанку, що не приходив, сидячи в кріслі в кабінеті, аж поки лють примусила мене підвестися на ноги, і я вийшов на вулицю, сповнений рішучості знехтувати застереження адвоката Валера. Коли я переходив через бульвар Борна, мені вчулися кроки за спиною. Я рвучко обернувся, але не побачив нікого, крім працівників ринку, які розвантажували вози, і пішов далі. На майдані Паласіо я побачив світло першого трамвая, що чекав у тумані, який наповзав від портових вод. Змії синього світла сичали під його дротами. Я зайшов у трамвай і сів попереду. Той самий кондуктор, що й першого разу, продав мені квиток. Поступово по одному підійшло ще з дванадцять пасажирів. Через кілька хвилин трамвай зрушив із місця, і ми поїхали, а в небі почала утворюватися мережа червоних капілярів між темними хмарами. Не треба було бути ані поетом, ані вченим, аби зрозуміти, що день обіцяв бути поганим.

Коли ми доїхали до Саріа, день розвиднявся сірим і бляклим світлом, яке заважало оцінити кольори. Я став підійматися вузькими провулками кварталу до схилу гори. Вряди-годи зупинявся й оглядався, бо мені вчувалися позаду кроки, але жодного разу не побачив нікого в себе за спиною. Зрештою я наблизився до входу в провулок, який вів до дому Марласки, і пішов, ступаючи по килиму з опалого листя, яке шаруділо в мене під ногами. Я дуже повільно перетнув патіо й піднявся сходами до головних дверей, придивляючись до вікон на фасаді дому. Смикнув тричі за шворку дверного молотка й відступив на кілька кроків. Зачекав хвилину й, не діставши ніякої відповіді, подзвонив знову. Я почув, як відлуння ударів затихло всередині дому.

– Добрий день! – гукнув я.

Дерева, які оточували дім, здавалося, проковтнули відлуння мого голосу. Я обійшов навколо будинку до павільйону над басейном і наблизився до заскленої галереї. Вікна були зачинені дерев’яними віконницями, що не давали зазирнути всередину. Одне з вікон поблизу від засклених дверей на галерею було прочинене. Засув, на який зачинялися двері, можна було бачити крізь шибки. Я застромив руку в прочинене вікно й відсунув засув. Двері подалися з металевим скреготом. Я ще раз оглянувся, чи в мене немає нікого за спиною, й увійшов у дім.

Мірою того як мої очі звикали до сутіні, я почав угадувати обриси зали. Підійшов до вікон і розхилив віконниці, щоб пропустити в дім трохи світла. Пучок променів пронизав темряву й освітив контури приміщення.

– Тут хтось є? – гукнув я.

Я почув, як звук мого голосу провалився в нутрощі будинку: так падає монета, кинута в бездонний колодязь. Я пішов у самий кінець зали, де під аркою з різьбленого дерева починався вхід до темного коридору, обабіч якого висіли картини, майже невидимі на тлі оксамиту. На протилежному боці коридору перед очима поставав великий напівкруглий салон із мозаїчною підлогою й настінною картиною з глазурованого скла, на якій був зображений білий янгол із простягнутою рукою й вогненними пальцями. Великі кам’яні сходи піймалися вгору спіраллю, яка охоплювала залу. Я зупинився біля підніжжя сходів і знову покликав:

– Добрий день! Сеньйоро Марласка!

Дім був занурений в абсолютну тишу, і мертве відлуння супроводжувало мої слова. Я піднявся сходами на другий поверх і зупинився на майданчику, з якої можна було оглянути салон і настінну мозаїку. Я побачив звідти також слід, що його мої кроки залишили на шарі пороху, який накривав підлогу. Окрім слідів від моїх підошов, я розгледів іще один знак від якогось пересування, щось подібне до вузького коридору, прокресленого в пилюці двома нерозривними паралельними лініями на відстані у дві або три п’яді, а між тими лініями сліди від ніг. Сліди великі. Я дивився на ті знаки, геть розгублений, поки до мене не дійшло, що я бачу. То був слід від крісла на коліщатах і ніг людини, яка штовхала його.

Мені почувся якийсь звук за спиною, і я обернувся. Двері, прочинені в кінці вузенького коридору, злегка гойдалися. Потік свіжого повітря дійшов до мене звідти. Я повільно наблизився до тих дверей. Підходячи до них, я скинув поглядом на кімнати, що були по обидва боки коридору. То були спальні з меблями, обтягнутими матерією. Зачинені вікна й густа темрява давали на здогад, що ними не користувалися протягом багатьох років, крім однієї з кімнат, більшої за інші. То була шлюбна спальня. Я увійшов до тієї кімнати й переконався, що вона пахла тією рідкісною сумішшю різних ароматів і хвороб, які властиві старим людям. Я припустив, що саме тут спала вдова Марласки, проте від неї не було жодного сліду.

Ліжко було акуратно заправлене. Біля ліжка стояв комод, на ньому – кілька фотографій у рамках. На всіх без винятку я побачив хлопчика зі світлим волоссям і сміхотливим обличчям. Ісмаель Марласка. На деяких світлинах він позував разом зі своєю матір’ю або з іншими дітьми. На жодній із тих фотографій я не побачив Дієґо Марласки.

Рипіння дверей у коридорі знову примусило мене стрепенутися, і я вийшов зі спальні, залишивши фотографії там, де вони були. Двері до приміщення в кінці коридору досі гойдалися. Я попрямував туди й на мить зупинився, перш ніж увійти. Набрав повні груди повітря й відчинив двері.

Там усе було біле. Стіни й стеля були пофарбовані в бездоганно білий колір. Штори з білого шовку. Невелике ліжко, накрите білими простирадлами. Білий килим. Білі шафи й білі полиці. Після сутіні, що панувала в домі, цей контраст осліпив мене на кілька секунд. Біла кімната здавалася вихопленою з якогось сновидіння, з казки про фей. На полицях стояли іграшки та книжки казок. Порцеляновий арлекін натуральних розмірів сидів за круглим столиком і дивився в дзеркало. Якийсь апарат із білими крильми звисав зі стелі. На перший погляд мені здалося, що я потрапив у кімнату розпещеної дитини, Ісмаеля Марласки, але тут панувала гнітюча атмосфера моргу.

Я сів на ліжко й зітхнув. І лише тоді помітив, що якась річ була тут не на місці. Насамперед я звернув увагу на запах. Солодкавий сморід витав у повітрі. Я підвівся й розглянувся навколо. На одній зі скринь я побачив порцеляновий таріль зі свічкою чорного кольору, що запливла темними слізьми розплавленого воску. Я обернувся. Запах, здавалося, долинав від узголів’я ліжка. Я висунув шухляду нічного столика й побачив там розп’яття, розламане на три частини. Мені здалося, що запах став ближчим. Я двічі обійшов кімнату, але не знайшов джерело того запаху. І ось тоді я нарешті його побачив. Під ліжком щось було. Я опустився навколішки й зазирнув туди. Там лежала бляшана коробка, у яких хлопчики зазвичай зберігають скарби свого дитинства. Я дістав коробку й поставив її на ліжко. Запах тепер став набагато різкішим, він забивав дух. Я подолав напад нудоти й відкрив коробку. Усередині побачив білу голубку, її серце було проколене голкою. Я відступив на крок назад, затикаючи собі рот і ніздрі, потім відійшов до самого коридору. Очі арлекіна з його посмішкою шакала стежили за мною з дзеркала. Я побіг до сходів і швидко спустився ними вниз, шукаючи коридор, який виводив у залу для читання, де були двері, що відчинялися в сад. На якусь мить мене опанувало було відчуття, що я заблукав і що дім, наче жива істота, спроможна за власним бажанням переставляти свої салони та коридори, не хотів мене випускати. Нарешті я побачив засклену галерею й побіг до дверей. І лише тоді, коли вовтузився із засувом, почув той зловісний сміх у себе за спиною й зрозумів, що я був у домі не сам-один. Я на мить обернувся й помітив чорний силует, який стежив за мною з глибини коридору, тримаючи в руках якийсь блискучий предмет. Ніж.

Засув піддався моїм рукам, і я одним поштовхом відчинив двері. Інерція примусила мене впасти долілиць на мармурові плити, які оточували басейн. Моє обличчя зупинилося лише на одну долоню від поверхні плити, і я відчув сморід застояної води. Протягом якоїсь миті я намагався роздивитися щось темне на дні басейну. Хмари в небі на хвилину розійшлися, і кілька сонячних променів ковзнули по воді, утворивши на дні якусь дивну мозаїку. Це видіння не тривало й хвилину. Я побачив на дні басейну крісло на коліщатах, нахилене вперед. Світло ковзнуло до найглибшої частини басейну, і там я побачив її. Я побачив тіло жінки в пошарпаній білій сукні, що прихилилося спиною до стіни. Я спершу подумав був, що то лялька – яскраво-червоні губи, роз’їдені водою, і блискучі, наче сапфіри, очі. Руде волосся повільно коливалося в гнилій воді, шкіра здавалася синьою. То була вдова Марласки. Через секунду прогалина в хмарах зникла й вода знову перетворилася на чорне дзеркало, у якому я бачив лише своє власне обличчя та силует, що матеріалізувався на вході до галереї з ножем у руці. Я швидко підхопився на ноги й побіг до саду, пірнувши в хащі дерев, дряпаючи собі обличчя та руки кущами, щоб якомога швидше добігти до металевої брами й вибігти в провулок. Я біг щодуху, не зупиняючись, поки не вискочив на шосе Вальвідрера. Лише опинившись там, геть засапаний, я обернувся й побачив, що дім Марласки знову заховався за провулком, невидимий для світу.

37

Я повернувся додому тим самим трамваєм, проїхавши через усе місто, яке темнішало з кожною хвилиною під морозним вітром, що підмітав листя на вулицях. Коли вийшов на майдані Паласіо, я підслухав розмову двох моряків, що йшли від молу й говорили про бурю, яка наближається від моря й налетить на місто десь увечері. Я підвів погляд і побачив, як небо накриває плащ із червоних хмар, що розтягувалися над морем, наче розлита кров. На вулицях, прилеглих до бульвару Борна, люди поспішали позачиняти всі двері й вікна, крамарі зачиняли свої крамниці раніше від призначеного часу, а діти вибігали на вулиці гратися: вони ставали проти вітру, схрестивши руки на грудях, і сміялися, слухаючи, як гуркотить у далечині грім. Ліхтарі блимали, а спалахи далеких блискавок затуляли біле світло фасадів. Я поквапився до порталу будинку з вежею й дуже швидко піднявся сходами. Я чув за стінами гуркіт бурі, що наближалася.

У домі було так холодно, що, увійшовши до коридору, я міг бачити пару – сліди свого дихання. Я відразу пішов до кімнати, де була стара піч, яка топилася вугіллям і яку я розпалював не більш як чотири або п’ять разів, відколи тут оселився; ось і сьогодні я розпалив у ній вогонь, використавши для цього стос старих сухих газет. Я розтопив також камін на галереї й сів на підлогу перед вогнем. Мені тремтіли руки, і я не знав, чи вони тремтять від холоду, чи від страху. Я чекав, коли прийде тепло, дивлячись на мереживо білого світла, яке залишали по собі в небі спалахи блискавок.

Дощу не було до вечора, і коли нарешті він почав падати, рясна злива ошалілих крапель непроникною завісою затулила ніч і дахи та провулки зникли, накриті чорним плащем, який люто шмагав будинки по стінах і шибках. Помалу піч, яка топилася вугіллям, і камін на галереї нагрівали дім, але мені досі було холодно. Я звівся на ноги й пішов до спальні пошукати там ковдру, якою міг би накритися. Відчинив шафу й став нишпорити у двох великих ящиках, що в її нижній частині.

Футляр був там, на самому дні. Я дістав його й поклав на ліжко. Відчинив його й подивився на старий револьвер свого батька – єдину спадщину, яка дісталася мені від нього. Я підняв його зброю, поклавши вказівний палець на спусковий гачок. Відкинув барабан і поклав туди шість куль із коробки з набоями, що була схована між подвійним дном футляра. Я залишив коробку на нічному столику, а револьвер і ковдру поніс на галерею. Там я впав на диван, загорнувшись у ковдру, сховавши револьвер у себе на грудях, і втупив погляд у бурю за вікнами. Я чув, як цокає годинник на поличці над піччю. Але й не дивлячись на нього, я знав, що залишилося менш як півгодини до зустрічі з хазяїном у більярдній залі Кінного цирку.

Я заплющив очі й уявив собі, як він їде вулицями міста, безлюдними й залитими водою. Я уявив собі, як він сидить на задньому сидінні свого автомобіля, за спиною в шофера, і його золотаві очі блищать у темряві, а срібний янгол на носі в «роллс-ройса» відкриває шлях машині крізь бурю. Я уявив його нерухомим, як статуя, без дихання й без усмішки, без будь-якого виразу, а потім, слухаючи, як потріскують у каміні дрова й лопотять краплі дощу по вікнах, я заснув із револьвером у руках і з переконаністю, що на побачення він не прийде.

Незабаром після півночі я розплющив очі. Вогонь у каміні майже погас, і галерея була занурена у хвилясту сутінь, яку відкидали сині вогники, що стрибали над останніми жаринами. Дощ не вщухав. Теплий револьвер досі був затиснутий у моїх пальцях. Я завмер на кілька секунд, не наважуючись навіть кліпнути віями. Відчув, що хтось стоїть за дверима, іще до того, як почув стукіт.

Я розгорнув ковдру й напружив слух. Знову почув ті звуки. Хтось стукав у двері суглобами пальців. Я підвівся з револьвером у руці й вийшов у коридор. Знову стукіт у двері. Я ступив кілька кроків у тому напрямку й зупинився. Уявив собі, як він стоїть і всміхається на сходовому майданчику, а янгол на лацкані блищить у темряві. Я міцніше стиснув у руках револьвер. Знову чиясь рука постукала у двері. Я хотів визирнути у вічко, але не наважувався. Стояв там нерухомо, майже не дихаючи, спрямувавши дуло револьвера на двері.

– Забирайтеся геть! – закричав я, але сили в моєму голосі не було.

І тоді я почув, як хтось плаче по той бік дверей, і опустив зброю. Відчинив у темряві двері й побачив її. Одяг на ній був геть мокрий, і вона тремтіла. Шкіра в неї була холодна, як лід. Побачивши мене, вона впала мені в обійми. Я підтримав її і, не знаходячи слів, лише обняв з усієї сили. Вона слабко мені всміхнулася, і, коли я підняв долоню до її щоки, поцілувала її, заплющивши очі.

– Пробач мені, – прошепотіла Крістіна.

Вона розплющила очі й подарувала мені той поранений і розпачливий погляд, який переслідуватиме мене до самого пекла. Я всміхнувся їй.

– З поверненням додому.

38

Я роздягнув її при світлі свічки. Зняв їй черевики, у яких було повно води, стягнув із неї мокру сукню та смугасті панчохи. Обтер їй тіло та волосся чистим рушником. Вона ще тремтіла від холоду, коли я вклав її в ліжко й ліг поруч, обнявши її, щоб зігріти. Ми лежали так досить довго мовчки, дослухаючись до дощу. Потім я став відчувати, як її тіло повільно зігрівається під моїми руками й дихання її стає глибоким. Я думав, що вона заснула, коли почув її голос у темряві:

– Твоя подруга приходила до мене.

– Ізабелла.

– Вона розповіла мені, що ховала від тебе мої листи. Сказала, що її наміри були добрими. Вона вважала, що так буде краще для тебе, і, мабуть, мала рацію.

Я нахилився над нею й став шукати її очі. Погладив їй губи, і вона вперше всміхнулася.

– Я думала, що ти забув про мене, – сказала вона.

– Я намагався.

На її обличчі був вираз глибокої втоми. За ті місяці, що я не бачив її, у неї на шкірі з’явилися зморшки, а в погляді – зневіра й порожнеча.

– Ми вже не молоді, – сказала вона, прочитавши мою думку.

– А коли ми були молодими, ти і я?

Я відгорнув ковдру й подивився на її голе тіло на білому простирадлі. Я став пестити їй шию й груди, ледь доторкаючись до її шкіри пучками пальців. Накреслював кола на животі й обводив обриси кісток, що випинали під клубами. Дозволив своїм пальцям погратися з ріденьким пушком між її стегнами.

Крістіна мовчки дивилася на мене зі своєю розпачливою усмішкою та напіврозплющеними очима.

– Що будемо робити? – запитала вона.

Я нахилився над нею й поцілував її в губи. Вона обняла мене, і ми так лежали у світлі свічки, яка повільно догорала.

– Щось та буде, – прошепотів я.

Десь після світанку я прокинувся й побачив, що лежу сам-один у ліжку. Я вмить підхопився на ноги, зі страхом подумавши, що Крістіна знову пішла від мене посеред ночі. Але побачив, що її одяг та черевики лежать на кріслі, і зітхнув із полегкістю. Я побачив її на галереї, де вона сиділа перед каміном, загорнувшись у ковдру, а товсте поліно, що перетворилося на жар, дихало синім полум’ям. Я сів поруч і поцілував її в шию.

– Я не могла заснути, – сказала вона, не відриваючи погляду від вогню.

– Розбудила б мене.

– Я не посміла. У тебе було таке обличчя, ніби ти заснув уперше за багато місяців. Я вирішила ліпше оглянути твій дім.

– І що?

– Цей дім просякнутий смутком, – сказала вона. – Чому ти його не спалиш?

– А де ми будемо жити?

– У множині?

– Чом би й ні?

– Я думала, ти вже перестав писати казки.

– Це як їздити на велосипеді. Варто лише навчитися…

Крістіна подивилася на мене довгим поглядом.

– Що то за кімната в кінці коридору?

– Нічого особливого. Комора, у якій складено старі речі.

– Вона замкнена на ключ.

– Хочеш її подивитися?

Вона похитала головою.

– Це лише дім, Крістіно. Купа каміння та спогадів. Більше нічого.

– Чому б нам не поїхати? – сказала вона.

– Куди?

– Далеко.

Я не міг не всміхнутися, але вона мене не підтримала.

– І як далеко? – запитав я.

– Так далеко, що там ніхто не знатиме, хто ми такі, і їм буде байдуже.

– То ти цього хочеш? – запитав я.

– А ти ні?

Я замислився на мить.

– А Педро? – запитав, мало не подавившись цими словами.

Вона опустила ковдру, яка затуляла їй плечі, і подивилася на мене з викликом.

– Тобі потрібен його дозвіл на те, щоб спати зі мною? – Я вкусив себе за язик. Крістіна дивилася на мене зі слізьми в очах. – Пробач, – промурмотіла вона. – Я не мала права це казати.

Я підняв ковдру з підлоги й хотів накрити її, але вона відсунулася вбік і відхилила мій жест.

– Педро мене покинув, – сказала вона надломленим голосом. – Він поїхав учора в «Ріц» і чекає, що я приєднаюся там до нього. Я сказала: він знає, що я його не кохаю, що вийшла за нього з почуття вдячності або жалості. Він сказав, що йому не потрібне моє співчуття, що кожного дня, протягом якого перебуваю поруч із ним, удаючи, ніби кохаю його, я завдаю йому великої образи. Він сказав мені, що, хоч би що я робила й хоч би як ставилася до нього, він кохатиме мене завжди, і тому більше ніколи не повернеться до мене. – Руки в неї тремтіли. – Він кохав мене від усієї душі, і лише я могла зробити його нещасним, – прошепотіла вона.

Вона заплющила очі, і її обличчя перетворилося на маску болю. Через мить у неї вихопився глибокий стогін, і вона почала бити себе кулаками по обличчю та тілу. Я кинувся до неї, схопив в обійми й знерухомив. Крістіна пручалася й кричала. Я притиснув її до підлоги й схопив за руки. Вона піддалася дуже повільно, виснажена, обличчя їй заливали сльози та слина, очі почервоніли. Ми лежали так десь протягом півгодини, аж поки я відчув, що її тіло обм’якло й вона надовго затихла.

Я накрив її ковдрою й обхопив руками ззаду, ховаючи від неї власні сльози.

– Ми поїдемо далеко, – прошепотів я їй на вухо, не знаючи, чи вона мене чує, чи розуміє. – Ми поїдемо далеко, де ніхто нас не знатиме, і всім буде байдуже, хто ми такі. Обіцяю тобі.

Крістіна схилила голову набік і подивилася на мене. Вираз її обличчя був такий, ніби їй розплющили душу ударами молота. Я міцно її обняв і поцілував у чоло. Дощ і далі торохтів по шибках, і, перебуваючи в полоні сірого та блідого світла, яким огорнув нас мертвий світанок, я вперше подумав, що ми йдемо на дно.

39

Я припинив свою роботу на хазяїна цього ж таки ранку. Поки Крістіна спала, я піднявся в кабінет і склав усі аркуші, нотатки та примітки проекту в папку, а папку вкинув у стару скриню, яка стояла під стіною. Моїм першим поривом було спалити всі ці папери, але я не зміг набратися духу. Мене постійно супроводжувало відчуття, що сторінки, які я залишаю позад себе, – це частина мого життя. Нормальні люди народжують на світ дітей; ми, письменники, народжуємо книжки. Ми приречені віддавати їм частину свого життя, хоча вони майже ніколи не дякують нам за це. Ми приречені помирати на їхніх сторінках, а іноді навіть дозволяти, щоб саме вони відбирали в нас життя. З усіх дивовижних створінь із чорнила й паперу, які я привів у цей жалюгідний світ, ця гендлярська праця, яку я робив, щоб виконати замовлення хазяїна, була, безперечно, найгротескнішою. На тих сторінках не було нічого такого, що заслуговувало б на щось більше, аніж вогонь, а проте воно все одно було частинкою моєї крові, і я не знайшов у собі мужності знищити його. Я поклав його на дно скрині й вийшов із кабінету, засмучений, майже засоромлений своїм боягузтвом і з туманним відчуттям батьківського ставлення до того пекельного рукопису. Мабуть, хазяїн подивився б з іронією на цю ситуацію; що ж до мене, то вона вселяла мені почуття огиди.

Крістіна спала до полудня. Я скористався цим, щоб піти до молочарні неподалік від ринку й купити молока, хліба й сиру. Дощ нарешті вщух, але на вулицях іще стояли калюжі, і вологість у повітрі можна було відчути навпомацки, ніби вона була холодною пилюкою, що осідала на одяг та проникала в кістки. Поки стояв у черзі в молочарні, я мав таке відчуття, ніби хтось спостерігає за мною. Знову вийшовши на вулицю й переходячи через бульвар Борна, я обернувся й помітив, що хлопчик віком не більш як п’ять років іде за мною. Я зупинився й подивився на нього. Хлопчик став і витримав мій погляд.

– Не бійся, – сказав я. – Підійди.

Хлопчик ступив кілька кроків і зупинився за два метри від мене. Він мав бліду, майже синю шкіру, наче ніколи не бачив світла сонця. Він був у всьому чорному й у нових і лискучих лакованих черевичках. Очі мав темні, а зіниці – такі великі, що білки було майже не видно.

– Як тебе звати? – запитав я.

Хлопчик усміхнувся й пригрозив мені пальчиком. Я хотів ступити крок до нього, проте він зірвався з місця, і я побачив, як він зник у натовпі на бульварі Борна.

Підійшовши до свого порталу, я побачив конверт, що стримів між одвірком і дверима. Печатка з червоного сургучу з янголом була ще тепла. Я подивився в обидва боки вулиці, але не побачив нікого. Увійшов до будинку й замкнув за собою двері, двічі обернувши ключ у замку. Зупинився під самими сходами й розкрив конверт.

Любий друже!

Мені дуже прикро, що ви не змогли прийти на нашу зустріч учора ввечері. Я сподіваюся, з вами все гаразд і ваша відсутність не пояснюється якимись непередбаченими або надзвичайними обставинами. Я щиро жалкую, що не мав приємності натішитися вашим товариством за цієї нагоди, але сподіваюся, що незалежно від причин, які перешкодили вам прийти на зустріч зі мною, ця проблема знайде швидке й сприятливе розв’язання й наступного разу ніщо не зможе завадити нашій зустрічі. Я мушу покинути місто на кілька днів, але повідомлю вас відразу, щойно повернуся. У сподіванні незабаром довідатися, як вам ведеться і з яким успіхом просувається робота над нашим спільним проектом, вас, як завжди, щиро й приязно вітає ваш друг

Андреас Кореллі

Я зіжмакав листа в кулаці й засунув його до кишені. Увійшов на поверх із великою обережністю й притримав двері, щоб не зарипіли. Зазирнув до спальні й переконався, що Крістіна досі спить. Пішов на кухню й став готувати каву та нехитрий сніданок. Через кілька хвилин почув кроки Крістіни в себе за спиною. Вона спостерігала за мною, стоячи у дверях, накинувши на себе мого старого светра, який сягав їй до стегон. Волосся в неї було скуйовджене, а очі розпухли. У неї були помітні синці від ударів на губах і скронях, так, ніби вона лупцювала себе ще й по обличчю. Вона уникала мого погляду.

– Пробач, – промурмотіла вона.

– Їсти хочеш? – запитав я.

Вона заперечливо похитала головою, але я знехтував її жест і показав, щоб вона сіла за стіл. Налив їй чашку кави з молоком і цукром і подав скибку хліба, щойно витягнутого з печі, із сиром та шинкою. Вона навіть не доторкнулася до їжі.

– Випий бодай ковточок, – сказав я.

Вона без апетиту надкусила сир і слабко мені всміхнулася.

– Смачний, – сказала вона.

– Коли розкуштуєш, він здасться тобі ще смачнішим.

Ми їли мовчки. Крістіна, на мій подив, очистила половину своєї тарілки. Потім заховалася за чашкою з кавою й стала скоса спостерігати за мною.

– Якщо хочеш, я сьогодні піду, – сказала вона нарешті. – Не турбуйся. Педро залишив мені гроші й…

– Я не хочу, щоб ти кудись пішла. Хочу, щоб ти більше ніколи нікуди не йшла. Ти мене чуєш?

– З мене не дуже добра компанія, Давиде.

– Ми будемо вдвох.

– Ти сказав правду? Що ми поїдемо кудись далеко?

Я кивнув головою.

– Мій батько мав звичай казати, що життя другої нагоди не дає.

– Воно дає її лише тим, кому ніколи не давало першої. Ця друга нагода, власне, це нагода другого ґатунку, якою хтось не зміг скористатися, але краще така нагода, аніж ніякої.

Вона кволо всміхнулася.

– Ходімо прогуляймося, – сказала вона несподівано.

– А куди ти хочеш піти?

– Хочу попрощатися з Барселоною.

40

Опівдні сонце пробилося крізь щільну завісу хмар, яку залишила по собі буря. Блискучі від дощу вулиці перетворилися на дзеркала, по яких ішли перехожі й де відображався бурштин неба. Я пам’ятаю, як ми дійшли до початку Рамбли, де в тумані височіла статуя Колумба. Ішли мовчки, дивлячись на фасади будинків та на людей так, ніби це були лише віддзеркалення, так, ніби місто було вже покинуте й забуте. Барселона ніколи не здавалася мені такою гарною й такою сумною, як у той день. Коли почало сутеніти, ми наблизилися до книгарні «Семпере та син» і сховалися в під’їзді одного з будинків, де нас ніхто не міг бачити. Вітрина старої книгарні відкидала пучок світла на вологу та блискучу кам’яну бруківку. Усередині можна було побачити Ізабеллу, яка стояла на драбині, переставляючи книжки на найвищій полиці, тоді як син Семпере, схоже, переглядав бухгалтерську книгу за прилавком і скоса позирав на її литки. Сидячи в кутку, старий і стомлений, Семпере-батько спостерігав за обома із сумною усмішкою.

– Ось те місце, де я знаходив усе добре, що було в моєму житті, – сказав я, не думаючи. – Я не хочу прощатися з ним.

Коли ми повернулися в будинок із вежею, уже споночіло. Ми увійшли, і нас зустріло жарке тепло від вогню, який ми розпалили перед тим, як пішли. Крістіна випередила мене в коридорі й, не сказавши ні слова, стала роздягатися, залишаючи за собою слід з одягу. Коли я підійшов, вона вже лежала в ліжку й чекала. Я ліг поруч із нею й дозволив, щоб вона керувала моїми руками. Голублячи її, я бачив, як напружуються м’язи під її шкірою. У її очах не було ніжності, а лише палка жага й невтримне жадання. Я занурився в її тіло з якоюсь шаленою люттю, відчуваючи, як її нігті вгороджуються мені під шкіру. Я чув, як вона стогне від болю й від життя так, ніби їй бракувало повітря. Зрештою ми випросталися, виснажені й укриті потом, одне поруч одного. Крістіна обперла голову мені на плече й стала шукати мій погляд.

– Твоя подруга сказала мені, що ти потрапив у халепу.

– Ізабелла?

– Вона дуже стурбована через тебе.

– Ізабелла схильна уявляти себе моєю матір’ю.

– Не думаю, що саме такі її наміри.

Я уникнув її погляду.

– Вона розповіла мені, що ти працюєш над новою книжкою, яку тобі доручив написати чужоземний видавець. Вона називає його хазяїном. Каже, він заплатив тобі дуже великі гроші, але ти почуваєшся винним через те, що їх прийняв. Каже, ти боїшся того чоловіка, хазяїна, і в цьому ділі не все чисто.

Я роздратовано зітхнув.

– Чи є щось таке, чого Ізабелла тобі не розповіла?

– Усе інше залишилося між нами, – відповіла вона, підморгуючи мені. – А що, вона брехала?

– Не брехала, але повідомляла інформацію спекулятивного характеру.

– І про що та книжка?

– Казка для дітей.

– Ізабелла каже, ти і їй так відповів.

– Якщо Ізабелла дала тобі відповіді на всі запитання, то чого запитуєш? – Крістіна подивилася на мене суворим поглядом. – Задля твого спокою й спокою Ізабелли я покинув писати ту книжку. C’est fini[40], – запевнив її я.

– Коли?

– Сьогодні вранці, поки ти спала.

Крістіна скептично насупила брови.

– А той чоловік, хазяїн, знає про це?

– Я з ним не розмовляв. Але, думаю, він здогадується. А якщо ні, то незабаром здогадається.

– Отже, тобі доведеться повернути йому гроші?

– Не думаю, що гроші для нього щось означають.

Крістіна надовго замовкла.

– Я можу прочитати її? – запитала вона нарешті.

– Ні.

– Чому ні?

– То чернетка, і вона не має ані ніг, ані голови. То купа ідей і нотаток, окремих фрагментів. Там немає чого читати. Ти геть знудилася б.

– Мені все одно хотілося б прочитати її.

– Навіщо?

– Бо це написав ти. Педро завжди каже, що єдиний спосіб справді пізнати письменника – це ознайомитися з тим чорнильним слідом, який він залишає за собою; каже, та людина, якою він здається, то персонаж порожній, і його істина завжди схована в його творчості.

– Це він прочитав на якійсь поштівці.

– Насправді в одній із твоїх книжок. Я знаю, бо також читала її.

– Плагіат не може бути чимось кращим за дурницю.

– Сподіваюся, він має сенс.

– Тоді це істина.

– То ти дозволиш мені прочитати її?

– Ні.

Ми повечеряли тим, що залишилося від хліба та сиру, купленого вранці, сидячи одне навпроти одного за столом і зрідка переглядаючись. Крістіна жувала без апетиту, роздивляючись кожен шматок хліба у світлі свічки, перш ніж його надкусити.

– Завтра опівдні з Французького вокзалу до Парижа відходить поїзд, – сказала вона. – Чи це надто рано?

Я не міг викинути з голови образ Андреаса Кореллі, який підіймається сходами й може постукати в мої двері будь-якої миті.

– Думаю, що ні.

– Я знаю невеличкий готель навпроти Люксембурзького саду, де здають номери на місяць. Щоправда, це трохи дорого, але… – додала вона.

Я не став запитувати, звідки вона знає той готель.

– Ціна не має значення, але я не розмовляю по-французьки, – сказав я.

– Я розмовляю.

Я опустив погляд.

– Подивися мені у вічі, Давиде.

Я через силу підвів погляд.

– Якщо хочеш, щоб я пішла…

Я кілька разів похитав головою. Вона схопила мою руку й піднесла її до губ.

– Усе буде гаразд. Ось побачиш, – сказав я. – Я знаю. Уперше в моєму житті все буде гаразд.

Я подивився на неї, на зневірену жінку в сутіні, зі слізьми на очах, і нічого у світі мені так не хотілося, як повернути їй те, чого вона ніколи не мала.

Ми лягли на дивані в галереї, накрившись двома ковдрами, і дивилися, як жевріють у каміні жарини вогню. Я заснув, гладячи волосся Крістіни й думаючи, що це буде остання ніч у цьому домі, у в’язниці, у якій я поховав свою молодість. Мені наснилося, що я біжу вулицями Барселони поміж безліччю дзиґарів, стрілки яких оберталися у зворотному напрямку. Провулки та проспекти звивалися переді мною, наче тунелі, наділені власною волею, утворюючи живий лабіринт, який перешкоджав усім моїм намірам просунутися вперед. Нарешті під полудневим сонцем, яке сяяло в небі, наче сфера з розпеченого металу, я добіг до Французького вокзалу й кинувся до перону, від якого вже відходив поїзд. Я побіг за ним, але поїзд набирав швидкість, і, попри всі мої зусилля, мені вдалося тільки доторкнутися до нього пучками пальців. Я біг за ним, аж поки геть засапався, а добігши до кінця перону, упав у порожнечу. Коли підняв погляд, було вже пізно. Потяг від’їздив усе далі, а обличчя Крістіни дивилося на мене з останнього вікна.

Я розплющив очі – Крістіни біля мене не було. Вогонь перетворився на купку попелу та жарин, які ледь потріскували. Я підвівся й виглянув у вікно. Розвиднялося. Я притулив голову до скла й помітив, як миготить світло у вікнах мого кабінету. Рушив до кручених сходів, які вели у вежу. Червоні відблиски ковзали по приступках. Я повільно піднявся. Дійшовши до кабінету, зупинився у дверях. Крістіна сиділа на підлозі спиною до мене. Скриня під стіною була відчинена. Крістіна тримала в руках папку, у яку я поклав рукопис для хазяїна, і розв’язувала стрічку, яка її скріплювала.

Почувши мої кроки, вона зупинила свої рухи.

– Що ти тут робиш? – запитав я, намагаючись приховати тривогу в голосі.

Крістіна обернулася й всміхнулася.

– Шукаю, де що погано лежить.

Вона помітила, що мій погляд прикипів до папки, яку вона тримала в руках, і зробила лукаву гримасу.

– Що там усередині?

– Нічого. Нотатки. Записи. Нічого цікавого…

– Брехун. Я ладна об заклад побитися, що це та книжка, над якою ти працюєш, – мовила вона, намагаючись розв’язати стрічку. – Я помираю від бажання прочитати її…

– Я волію, щоб ти цього не робила, – сказав я, намагаючись говорити тоном лагіднішим, аніж той, на який був спроможний.

Крістіна нахмурила брови. Я скористався з цієї миті, щоб опуститися біля неї навколішки й делікатно забрати в неї папку.

– Що відбувається, Давиде?

– Нічого, нічого не відбувається, – запевнив я її з дурною усмішкою, що ніби застигла на моїх губах.

Я знову зав’язав стрічку папки й поклав її до скрині.

– Ти хочеш замкнути її на ключ? – запитала Крістіна.

Я обернувся, готовий попросити в неї пробачення, але Крістіна зникла, побігши сходами вниз. Я зітхнув і опустив віко скрині.

Я знайшов Крістіну внизу, у спальні. Якусь мить вона дивилася на мене так, ніби я був для неї незнайомцем. Я залишився у дверях.

– Пробач… – почав я.

– Тобі немає чого просити пробачення, – відповіла вона. – Я не повинна була пхати носа, куди мені пхати його не слід.

– Річ не в тому.

Вона подарувала мені усмішку, набагато холоднішу від точки замерзання, і зробила недбалий жест, який просвистів у повітрі, наче батіг.

– Це пусте, – сказала вона.

Я кинув головою, відкладаючи цю розмову на потім.

– Білетні каси на Французькому вокзалі скоро відчиняються, – сказав я. – Я думаю, мені варто піти туди зранку й купити квитки десь на середину дня. Потім я піду до банку й візьму гроші.

Крістіна обмежилася кивком голови.

– Дуже добре.

– Може, тим часом ти приготуєш сумку з одягом? А я повернуся години за дві.

Крістіна кволо всміхнулася.

– Я чекатиму тебе тут.

Я підійшов до неї і взяв її обличчя в долоні.

– Завтра ввечері ми вже будемо в Парижі, – сказав я їй, поцілував її в чоло й пішов.

41

У вестибюлі Французького вокзалу біля самих моїх ніг було дзеркало, у якому відображалися великі дзиґарі, підвішені до стелі. Стрілки показували тридцять п’ять хвилин на восьму ранку, але каси були зачинені. Прибиральник, озброєний мітлою й духом великого любителя чистоти, підмітав підлогу, насвистуючи якийсь куплет, і настільки, наскільки дозволяла його кульгавість, крутив стегнами з певною елегантністю. Не маючи більше чого робити, я став спостерігати за ним. То був маленький чоловічок, якого світ, здавалося, так роздушив, що відібрав у нього все, крім усмішки та втіхи бути спроможним підмітати цю ділянку підлоги з такою ретельністю, ніби йшлося про Сікстинську капелу. Поблизу нікого не було, і зрештою він помітив, що я за ним спостерігаю. Коли п’ятий поперечний перехід привів його до мого пункту спостереження, який я обладнав на одній із дерев’яних лав, що стояли по краях вестибюля, прибиральник зупинився й, обпершись на ручку мітли обома руками, подивився на мене ясним поглядом.

– Вони ніколи не відчиняють о тій годині, яку оголошують, – пояснив він, показуючи на віконечка кас.

– То для кого ж вони вивішують ту табличку, яка повідомляє, що вони відчиняються о сьомій?

Чоловічок стенув плечима й зітхнув із філософською незворушністю.

– Вони також пишуть розклади поїздів, а за п’ятнадцять років, що я тут працюю, я не бачив жодного, який би прийшов або відійшов у призначений час, – сказав він.

Прибиральник зі своєю мітлою рушив далі вглиб зали, і через п’ятнадцять хвилин я почув, як відчинилося віконце каси. Я підійшов і всміхнувся службовцеві.

– А я думав, ви відчиняєтеся о сьомій, – сказав.

– Так і справді вказано на табличці. Чого бажаєте?

– Два квитки першого класу до Парижа, на поїзд, що відходить десь опівдні.

– На сьогодні?

– Якщо це не завдасть вам надто великого клопоту.

Оформлення квитків забрало в нього майже п’ятнадцять хвилин. Закінчивши свою велику роботу, він недбало кинув їх на прилавок.

– На першу годину. Платформа четверта. Не запізнюйтеся.

Я заплатив, а що відійшов від віконечка не відразу, то був обдарований неприязним і доскіпливим поглядом.

– Вам чогось іще?

Я всміхнувся йому й похитав головою, і він скористався з цієї нагоди, щоб зачинити віконечко перед самісіньким моїм носом. Я обернувся й перетнув вестибюль, бездоганно чистий і блискучий завдяки зусиллям прибиральника, який привітав мене здалеку й побажав мені bon voyage[41].

Центральна контора Іспанського колоніального банку на вулиці Фонтанелла навіювала думку про храм. Великий портик відкривав прохід до нефа зі статуями обабіч, у глибині якого був ряд віконець, розташованих, наче вівтар. По обидва боки на зразок каплиць і сповідалень стояли дубові столи та розкішні крісла, і все це обслуговувалося невеличким військом фінансових інспекторів та службовців, елегантно вдягнених і озброєних щирими усмішками. Я взяв чотири тисячі франків готівкою й одержав інструкції про те, як я зможу брати гроші у філії, яку банк мав на розі вулиці Рен із бульваром Распай у Парижі, неподалік від готелю, про який мені казала Крістіна. З цим невеличким статком у кишені я попрощався, пустивши повз вуха слова уповноваженого, який остерігав мене, що вельми необачно ходити вулицями із такою кількістю металевих грошей.

Сонце підіймалося все вище в синьому небі кольору добрих надій, а свіжий вітерець доносив запах моря. Я йшов легкою ходою, ніби скинув із пліч важезний тягар, і вже почав плекати надію, що місто вирішило відпустити мене, не затаївши на мене злість… На бульварі Борна я затримався, щоб купити квіти для Крістіни – білі троянди, перев’язані червоною стрічкою. Я піднявся сходами будинку з вежею, перестрибуючи через дві приступки, із закарбованою на устах усмішкою та певністю, що сьогодні починаю перший день того життя, яке вважав утраченим для себе навіки. Я наготувався відчинити двері, та, коли застромив ключ у замкову шпарину, вони подалися. Двері були не замкнені.

Я штовхнув їх досередини й увійшов у хол. У домі панувала тиша.

– Крістіно!

Я залишив квіти на поличці в холі й зазирнув до спальні. Крістіни там не було. Я пробіг коридором до галереї. Жодного знаку її присутності. Я підійшов до сходів, що підіймалися до кабінету, і голосно покликав:

– Крістіно!

Луна повернула мені мій голос. Я знизав плечима й подивився на годинник, який стояв на одній із полиць бібліотеки в галереї. Була майже дев’ята година ранку. Я подумав, що Крістіна вийшла на вулицю щось купити і, звикши під час свого життя у кварталі Педральбес до того, що проблеми дверей і замків перебувають у цілковитій компетенції слуг, залишила двері відчиненими. Чекаючи її, я вирішив прилягти на диван у галереї. Сонце посилало свої промені крізь шибки, чисте й блискуче зимове сонце, і запрошувало розслабитися й відпочити. Я заплющив очі й спробував прикинути, що мені треба взяти із собою. Я прожив половину життя, оточений цими предметами, і тепер, коли настав час попрощатися з ними, був неспроможний скласти короткий список тих, без яких, на мою думку, не зможу обійтися. Поступово, сам того не усвідомлюючи, лежачи під гарячим світлом сонця й заколисаний своїми туманними й приємними надіями, я тихо й мирно заснув.

Коли прокинувся й подивився на годинник, що стояв на полиці книжкової шафи, була вже половина на першу. Залишалося не більш як півгодини до відходу поїзда. Я підхопився одним стрибком на ноги й побіг до спальні.

– Крістіно, ти де?

Цього разу я оббігав весь дім, кімнату за кімнатою, аж поки добіг до кабінету. Там не було нікого, але мені вчувся дивний запах у повітрі. Запах сірника. Світло, яке проникало сюди крізь шибки вікон, висвітлювало тонке мереживо цівок синього диму, що висіли в повітрі. Я увійшов до кабінету й знайшов на підлозі кілька спалених сірників. Я відчув гострий напад тривоги й опустився навколішки біля скрині. Підняв віко й зітхнув із полегкістю. Папка з рукописом була там. Я вже хотів опустити віко скрині, коли помітив, що червона стрічка, яка скріплювала папку, тепер була розв’язана. Я розгорнув папку. Перегорнув сторінки, але там нічого не бракувало. Я знову зав’язав папку, цього разу подвійним вузлом, і поклав її на місце. Опустив віко скрині й знову спустився на поверх. Сів у крісло на галереї й налаштувався чекати. Хвилини збігали з жорстокою невблаганністю.

Поступово усвідомлення того, що відбулося, опускалося на мене важким тягарем, і бажання вірити та сподіватися перетворилося на жовч і гіркоту. Незабаром я почув, як дзвони на Санта-Марії видзвонили другу годину. Потяг до Парижа відійшов від вокзалу, а Крістіна не повернулася. І тоді я зрозумів, що вона пішла, що ті короткі години, які ми провели разом, були не більш як міражем. Я дивився на шибки, за якими сяяв сонячний день, що вже не провіщав мені добру долю, і уявляв собі, як вона повернулася на віллу «Геліус», шукаючи притулку в обіймах Педро Відаля. Я відчував, як гіркота й злість повільно отруюють мені кров, і сміявся із самого себе та зі своїх абсурдних надій. Я сидів, неспроможний підвестися й ступити бодай крок, спостерігаючи, як на місто опускаються сутінки й тіні лягають на підлогу кабінету. Я підвівся й підійшов до вікна. Розчахнув його навстіж і висунувся назовні. Переді мною відкрилася можливість вертикального падіння з цілком достатньої висоти. Цілком достатньої для того, щоб переламати собі кістки, щоб перетворити їх на кинджали, які пронижуть моє тіло, і воно тихо згасне в калюжі крові, що розіллється на підлозі патіо. Я запитав себе, чи біль буде таким жорстоким, яким він мені уявлявся, і чи сила удару буде достатньою, щоб приспати мої чуття й забезпечити мені швидку смерть.

І тоді я почув, як хтось гупає у двері. Один, два, три удари. Довгий і наполегливий дзвінок. Я обернувся, ще розчавлений цими думками. Знову дзвінок. Хтось був унизу й гатив кулаками в мої двері. Серце в мене стрепенулося, і я побіг сходами вниз, переконаний, що Крістіна повернулася, що дорогою з нею щось сталося, і вона повернулася, що мої розпачливі й жалюгідні побоювання невиправдані, що цей день, зрештою, таки стане для мене днем нового, сподіваного життя. Я підбіг до дверей і відчинив їх. Вона була там, у темряві, у білому одязі. Я хотів обняти її, але потім побачив її залите слізьми обличчя й зрозумів, що ця жінка не Крістіна.

– Давиде, – прошепотіла Ізабелла надламаним голосом, – сеньйор Семпере помер.

Дія третя

Гра янгола

1

Коли ми підійшли до книгарні, уже споночіло. Золотий відсвіт прорізав темряву ночі біля дверей книгарні «Семпере та син», де зібралося близько сотні людей, що стояли зі свічками в руках. Деякі мовчки плакали, інші переглядалися між собою, не знаючи, що сказати. Я впізнав кілька облич друзів і клієнтів Семпере, людей, яким старий книгар дарував книжки, читачів, які приохотилися до читання з його допомогою. Мірою того, як новина поширювалася кварталом, приходили інші читачі й друзі, які не могли повірити, що сеньйор Семпере помер.

Усі лампи та світильники в книгарні горіли, і я побачив, що всередині приміщення дон Ґуставо Барсело міцно обіймає молодика, який ледве тримався на ногах. До мене дійшло, що то син Семпере, тільки тоді, коли Ізабелла взяла мене за руку й завела до книгарні. Побачивши, як я увійшов, Барсело підняв погляд і подивився на мене з усмішкою, у якій застиг вираз розпачу. Син книгаря плакав у його обіймах, і я не наважився підійти привітатися з ним. До нього підійшла Ізабелла й поклала руку йому на плече. Семпере-син обернувся, і я побачив його спотворене горем обличчя. Ізабелла підвела його до стільця й допомогла йому сісти. Син книгаря впав у крісло, наче зламана лялька. Ізабелла стала біля нього навколішки й обняла його. Я ще ніколи не відчував ні за кого такої гордості, яку відчув у ту мить за Ізабеллу, яка в ті хвилини здалася мені не дівчиною, а жінкою, сильнішою й мудрішою за всіх, котрі там зібралися.

Барсело підійшов до мене й подав мені руку, яка тремтіла. Я потиснув її.

– Це сталося зо дві години тому, – пояснив він мені хрипким голосом. – Він залишився на якусь хвилину сам-один у книгарні, і коли його син повернувся… Кажуть, він сперечався з кимось. Я не знаю. Лікар сказав, це серце.

Я проковтнув слину.

– Де він?

Барсело показав головою на двері до задньої кімнати. Я кивнув і попрямував туди. Перш ніж увійти, набрав повні груди повітря й стиснув пальці в кулаки. Переступив через поріг і побачив його. Він лежав на столі з руками, складеними на животі. Його шкіра була білою, як папір, а риси обличчя здавалися пожмаканими, як картон. Очі в нього були досі розплющені. Я усвідомив, що мені бракує повітря, і мав таке відчуття, ніби щось із величезною силою вдарило мене в шлунок. Я сперся на стіл і глибоко відітхнув. Нахилився над ним і стулив йому повіки. Погладив йому щоку, яка була холодною, і подивився навколо, на той світ сторінок і фантазій, який він створив. Мені хотілося вірити, що Семпере назавжди залишиться тут, між своїми книжками та своїми друзями. Я почув кроки за спиною й обернувся. Барсело привів двох чоловіків зі строгими обличчями, у чорному одязі, чия професія не викликала сумнівів.

– Це сеньйори з похоронного бюро, – сказав Барсело.

Обидва привіталися кивком голови з притаманною для їхнього фаху поважністю й підійшли оглянути тіло. Один із них, високий і сухорлявий, зробив дуже загальний огляд і щось сказав своєму товаришеві; той кивнув головою й записав дані до невеличкого нотатника.

– Похорон, я думаю, відбудеться завтра пополудні на Східному кладовищі, – сказав Барсело. – Я вирішив узяти організацію на себе, бо син розчавлений горем, ви й самі бачите. А в таких випадках, чим раніше…

– Дякую вам, доне Ґуставо.

Книгар скинув погляд на свого давнього друга й всміхнувся крізь сльози.

– І що ж ми тепер робитимемо, коли старий нас покинув? – запитав він.

– Я не знаю…

Один зі службовців похоронної контори делікатно кахикнув, показуючи, що він хоче щось сказати.

– Якщо ви нічого не маєте проти, то мій товариш і я підберемо труну й…

– Робіть те, що ви повинні робити, – урвав його я.

– Ви маєте якісь побажання щодо організації похоронного ритуалу?

Я подивився на нього, не розуміючи.

– Небіжчик був релігійний?

– Сеньйор Семпере вірив у книжки, – сказав я.

– Зрозуміло, – відповів той, відступаючи вбік.

Я подивився на Барсело, який стенув плечима.

– Скажіть йому, нехай запитає в сина, – додав я.

Я знову вийшов у переднє приміщення крамниці. Ізабелла подивилася на мене із запитанням у погляді й відступила від Семпере-сина. Вона підійшла до мене, і я пошепки поділився з нею своїми сумнівами.

– Сеньйор Семпере був добрим другом пароха сусідньої церкви Святої Анни. Ходять чутки, ніби люди з архієпископату вже давно хочуть вигнати його за бунтарство й непослух, але він дуже старий, тож вони хочуть просто дочекатися, коли він помре.

– Це саме той чоловік, який нам потрібен, – промовив я.

– Я поговорю з ним, – сказала Ізабелла.

Я показав на Семпере-сина.

– Як він?

Ізабелла подивилася мені у вічі.

– А ви?

– Зі мною все гаразд, – збрехав я. – Хто з ним залишиться на сьогоднішню ніч?

– Я, – сказала вона, не завагавшись ні на мить.

Я кивнув головою й поцілував її в щоку, перш ніж повернутися в заднє приміщення. Там Барсело сів біля свого давнього друга й, поки службовці ритуального закладу обмірювали тіло та запитували про одяг і взуття, налив бренді у два келихи й подав мені один. Я сів поруч із ним.

– За нашого друга Семпере, який навчив нас усіх читати, хоч і не навчив жити, – сказав він.

Ми підняли келихи й мовчки випили. Ми залишалися там, аж доки службовці похоронного бюро повернулися з труною та мотузками, на яких Семпере завтра опустять у могилу.

– Якщо не заперечуєте, то ми беремо поховання на себе, – сказав той із двох, що був балакучіший.

Я кивнув головою. Перш ніж вийти в передню кімнату книгарні, я взяв той старий примірник «Великих сподівань», який так ніколи й не забрав, і вклав його в руки сеньйора Семпере.

– На дорогу, – сказав я.

Через п’ятнадцять хвилин службовці похоронної контори винесли труну й поставили її на великий стіл у центрі крамниці. Великий натовп людей зібрався на вулиці й чекав там у глибокій мовчанці. Я підійшов до дверей і відчинив їх. Один за одним друзі книгарні «Семпере та син» стали заходити досередини, щоб востаннє побачитися з книгарем. Жодна людина не могла втриматися від сліз, і, щоб уберегти Семпере-сина від цього видовища, Ізабелла взяла його за руку й повела на другий поверх, що був над крамницею, де він жив із батьком протягом усього свого життя. Барсело і я залишилися біля старого Семпере, тоді як люди підходили попрощатися з ним. Деякі, найближчі, залишалися. Так тривало протягом усієї ночі. Барсело залишався до п’ятої ранку, а я – доти, доки Ізабелла спустилася з другого поверху невдовзі по тому, як почало розвиднятися, і наказала мені йти додому, хай навіть лише для того, щоб переодягтися та привести себе в порядок.

Я подивився на бідолашного Семпере й усміхнувся йому. Не міг повірити, що більше ніколи не увійду в ці двері й не побачу його за прилавком. Я пригадав, як уперше прийшов до цієї книгарні, коли був іще зовсім малим хлопчиком, і книгар здався мені тоді високим і дужим. Незнищенним. Наймудрішим чоловіком у світі.

– Ідіть додому, прошу вас… – прошепотіла Ізабелла.

– Чому?

– Будь ласка…

Вона вивела мене на вулицю й обняла.

– Я знаю, як ви любили його і як багато він для вас означав, – сказала вона мені.

«Ніхто про це не знав і не знає, – подумав я. – Ніхто». Але кивнув головою й, поцілувавши її в щоку, пішов куди очі дивляться, блукаючи вулицями, що здавалися мені безлюднішими, ніж будь-коли, вірячи в те, що коли я не зупинятимуся, а йтиму і йтиму, то мені не буде коли думати про те, що того світу, яким я його знав, уже не існує.

2

Народ збирався перед брамою кладовища, чекаючи, коли приїде катафалк. Ніхто не наважувався розмовляти. Чутно було далекий шум моря й гуркіт вантажного потяга, що наближався до міста заводів і фабрик, яке лежало по той бік кладовища. Було холодно, і сніжинки літали на вітрі. Незабаром після третьої години пополудні катафалк, запряжений чорними кіньми, під’їхав по проспекту Ікарія між кипарисами та старими складами й крамницями. Семпере-син та Ізабелла приїхали з ним. Шестеро колег по цеху книгарів Барселони, і серед них дон Ґуставо, підняли труну на плечі й внесли її на кладовище. Люди посунули за ними, утворивши мовчазну процесію, яка заглибилася у вулички кладовища, просуваючись усе далі між усипальницями та надгробками під покривалом із низьких хмар, які ходили хвилями, наче розлита ртуть. Я почув, як хтось каже, що син книгаря за одну ніч, здавалося, постарів на п’ятнадцять років. Про нього вже говорили як про сеньйора Семпере, бо тепер книгарня перейшла в його руки, а протягом життя чотирьох поколінь той чарівний базар на вулиці Святої Анни ніколи не змінював своєї назви й завжди перебував під орудою якогось сеньйора Семпере. Ізабелла вела його під руку, і здавалося, що, якби її не було там, він би повалився додолу, наче маріонетка з перетятими шворками.

Парох церкви Святої Анни, ветеран церковнослужіння й ровесник небіжчика, чекав біля простої мармурової плити без прикрас, яка була майже непомітною. Шестеро книгарів, котрі принесли труну, поставили її біля могили. Барсело мене побачив і привітався кивком голови. Я волів залишатися позаду, не знаю, чи то з боягузтва, чи з пошани. Звідти, де стояв, я міг бачити могилу свого батька, десь за тридцять метрів. Коли присутні на похороні розташувалися навколо труни, парох підвів погляд і всміхнувся.

– Сеньйор Семпере і я були друзями протягом майже сорока років і за весь цей час лише одного разу розмовляли про Бога та про містерії життя. Може, про це ніхто не знає, але мій друг Семпере не переступав через поріг жодної церкви після того, як померла його дружина Діана, поруч із якою ми сьогодні покладемо його спочивати, щоб вони лежали одне біля одного вічно. Можливо, саме через його небажання ходити до церкви всі вважали його атеїстом, але він був людиною віри. Він вірив у своїх друзів, в істину речей і в щось таке, чому він не міг дати ані назви, ані обличчя, бо казав, що для цього існуємо ми, священики. Сеньйор Семпере вірив у те, що всі ми частина чогось і що, коли ми покидаємо цей світ, наші спогади та наші мрії не гинуть, а стають спогадами та мріями тих, хто приходить на наше місце. Він не знав, чи то ми створили Бога за нашим образом і подобою, чи то Він нас створив, не дуже добре усвідомлюючи, що робить. Він вірив у те, що Бог – чи хто там закинув нас у цей світ – живе в кожній із наших дій, у кожному з наших слів і виражає себе в усьому тому, що зробило нас чимось більшим, аніж прості собі статуетки з глини. Сеньйор Семпере вірив, що Бог якоюсь або й великою мірою живе в книжках, тому присвятив своє життя їхньому поширенню; він оберігав їх і робив усе для того, щоб їхні сторінки, як і наші спогади та наші мрії, не втрачалися ніколи, бо вірив і мені вселив віру в те, що, поки залишається бодай одна людина у світі, спроможна їх читати й жити ними, у світі існуватиме бодай одна частинка Бога або життя. Я знаю, нашому другові не хотілося б, щоб ми проводжали його молитвами та молитовними співами. Я знаю, йому було досить знати, що друзі – а їх у нього стільки, скільки прийшло сюди прощатися з ним, – ніколи його не забудуть. Я не маю жодного сумніву, що Господь, хоч старий Семпере й не сподівався на це, прийме до себе нашого любого друга, і я знаю також, що він завжди житиме в серцях усіх нас: тих, хто прийшов сюди, і тих, хто одного дня завдяки йому відкриє для себе чарівний світ книги, і тих, хто, ніколи не бувши знайомими з ним, одного дня переступлять через поріг його маленької книгарні, де, як він мав звичай казати, історія перестає починатися. Спи мирно, друже Семпере, і хай Господь допоможе всім нам зберегти пам’ять про тебе й дякувати долі за те, що вона надала нам привілей знати тебе.

Нескінченна тиша повисла над кладовищем, коли парох закінчив своє казання й відступив на кілька кроків, благословивши труну й опустивши погляд. За сигналом керівника службовців похоронної контори гробарі вийшли наперед і на мотузках повільно опустили труну в могилу. Пам’ятаю глухий звук, коли труна вдарилася об дно, і здушені ридання в натовпі проводжальників. Пам’ятаю, що я стояв там, неспроможний ступити бодай крок, дивлячись, як гробарі накривають могилу великою мармуровою плитою, на якій було написане лише слово «Семпере» і під якою уже двадцять шість років спочивала його дружина Діана.

Поступово натовп посунув у напрямку цвинтарної брами, де всі поділилися на групи, не знаючи, куди йти, бо нікому не хотілося піти звідси й залишити позаду бідолашного сеньйора Семпере. Барсело й Ізабелла вели попідруч згорьованого сина книгаря. Я залишався там, поки всі відійшли досить далеко, і лише тоді наважився підійти до могили Семпере. Я опустився навколішки й поклав руку на мармур.

– До скорого побачення, – прошепотів я.

Я почув, як наближаються його кроки, і зрозумів, що то він, іще до того як він підійшов. Педро Відаль подав мені руку й подивився на мене з такою сумною усмішкою, якої я ніколи в нього не бачив.

– Ти не хочеш потиснути мені руку? – запитав він.

Я її не потис, і через кілька секунд Відаль кивнув головою й забрав її.

– Що ви тут робите? – різко запитав я.

– Семпере був і моїм другом, – відповів Відаль.

– А чому ви прийшли сам-один?

Відаль подивився на мене, не зрозумівши мого запитання.

– Де вона? – запитав я.

– Хто?

У мене вихопився гіркий сміх. Барсело, який нас побачив, наближався з нажаханим виразом обличчя.

– Що ви їй запропонували, щоб купити її?

Відаль спохмурнів.

– Ти не знаєш, що кажеш, Давиде.

Він наблизився до мене так, що я чув його подих на своєму обличчі.

– Де вона? – наполягав я.

– Не знаю, – відповів Відаль.

– Зрозуміло, – сказав я, відводячи погляд.

Я обернувся, щоб піти до брами, але Відаль схопив мене за лікоть і затримав.

– Зачекай, Давиде…

Перш ніж до мене дійшло, що я роблю, я обернувся й ударив його з усієї сили. Мій кулак поцілив йому в обличчя, і він упав навзнак. Я побачив кров на своїй руці й почув кроки, які наближалися. Чиїсь руки схопили мене й відтягли від Відаля.

– Заради Бога, Мартін… – сказав Барсело.

Книгар опустився навколішки біля Відаля, який задихався, випльовуючи з рота кров. Барсело підтримав йому голову й кинув на мене розлючений погляд. Я побіг звідти геть, розминувшись дорогою з кількома присутніми на похороні, які затрималися, щоб подивитися на нашу сутичку. У мене не стало духу поглянути їм у вічі.

3

Кілька днів я не виходив із дому, засинаючи в найнесподіваніший час і не доторкаючись до їжі. Ночами я сидів на галереї біля вогню й слухав тишу, сподіваючись почути кроки під дверима, вірячи в те, що Крістіна повернеться, що як тільки вона довідається про смерть сеньйора Семпере, то повернеться до мене бодай із почуття жалості, якого мені на той час вистачило б. Коли минув майже тиждень після смерті книгаря і я зрозумів, що Крістіна не повернеться, то знову почав заходити до кабінету. Дістав зі скрині рукопис, призначений для хазяїна, і став перечитувати його, смакуючи кожну фразу й кожен абзац. Від цього читання мене нудило, і разом із тим я відчув неясну втіху. Коли думав про сто тисяч франків, які спершу здалися мені такою фантастичною сумою, то посміхався сам до себе й казав собі, що той сучий син купив мене дуже дешево. Марнославна гордість пом’якшувала гіркоту, а біль зачиняв двері до сумління. У нападі гордині я перечитав «Lux aeterna» свого попередника Дієґо Марласки, а тоді вкинув його у вогонь. Там, де він зазнав невдачі, я здобуду тріумф. Там, де він заблукав дорогою, я знайду вихід із лабіринту.

Я повернувся до праці на сьомий день. Дочекався півночі й сів за письмовий стіл. Чистий аркуш, закладений у старий «Андервуд», і чорне місто за вікнами. Слова й óбрази вихоплювалися з-під моїх рук так, ніби з люттю виривалися з в’язниці душі. Сторінки плинули, не знаючи ані стриму, ані почуття міри, без іншого бажання, крім як зачарувати й отруїти почуття й думку. Я вже перестав думати про хазяїна, про його винагороду чи його вимоги. Уперше в житті я писав для себе й ні для кого більше. Я писав для того, щоб підпалити світ і згоріти в пожежі разом із ним. Я працював щоночі доти, доки не падав від виснаження. Я стукав по клавішах машинки, доки з пальців починала сочитися кров, а лихоманка затуляла мені зір.

Одного січневого ранку, коли я уже втратив відчуття часу, почув, як хтось стукає у двері. Я лежав на ліжку, утупивши погляд у стару фотографію Крістіни-дівчинки, де вона йшла, тримаючись за руку незнайомця, молом, який глибоко заходив в осяйне море, у ту світлину, що здавалася мені єдиною гарною річчю, яка мені залишилася, і ключем до всіх таємниць. Я не звертав уваги на удари протягом кількох хвилин, аж поки почув її голос і зрозумів, що вона не відступиться.

– Відчиняйте ж двері, нехай вам чорт! Я знаю, ви там, і не піду звідси, доки ви не відчините мені двері або я не виламаю їх к бісовій матері.

Коли я відчинив двері, Ізабелла відступила на крок назад і подивилася на мене нажаханим поглядом.

– Це я, Ізабелло.

Ізабелла відтрутила мене вбік і пішла прямо на галерею, щоб відчинити там навстіж вікна. Потім пішла до ванної кімнати й наповнила ванну водою. Схопила мене за руку й потягла туди. Посадила мене на бортик і заглянула мені у вічі, піднявши повіки пальцями й нишком похитавши головою. Не сказавши й слова, стала скидати з мене сорочку.

– Ізабелло, я не в гуморі.

– Що це за порізи? Навіщо ви їх собі зробили?

– То лише подряпини.

– Я хочу показати вас лікареві.

– Ні.

– Не смійте казати мені «ні», – твердо заявила вона. – Ви зараз залізете у ванну, змиєте із себе милом усю грязюку й поголитеся. Перед вами вибір: або ви самі це зробите, або це зроблю я. І не сподівайтеся, що я відступлю.

Я всміхнувся.

– Я знаю, ти не відступиш.

– Робіть, що я кажу. А я тим часом покличу лікаря.

Я хотів щось сказати, але вона підняла руку й примусила мене замовкнути.

– Не кажіть ні слова. І не думайте, що тільки у вас болить серце. І якщо вам байдуже, що ви можете померти, як собака, то іншим це не байдуже, хоч я й не можу зрозуміти чому.

– Ізабелло…

– У воду. І не забудьте скинути штани й кальсони.

– Я знаю, як треба митися.

– Щось не дуже схоже.

Поки Ізабелла ходила по лікаря, я підкорився її наказам і прийняв хрещення в холодній воді з милом. Я не голився від самого похорону й, коли подивився на себе в дзеркало, побачив, що став схожий на вовка. Очі в мене запливли кров’ю, а шкіра була хворобливо бліда. Я вдягнувся в чистий одяг і сів чекати на галереї. Ізабелла повернулася через двадцять хвилин у товаристві ескулапа, що його, як мені здалося, я вже бачив у цьому кварталі.

– Ось ваш пацієнт. І не вірте жодному його слову, бо він брехун, – оголосила Ізабелла.

Лікар скинув на мене поглядом, оцінюючи ступінь моєї ворожості.

– А ви вірте лише собі самому, лікарю, – запропонував я. – Так, ніби я й не існую.

Лікар розпочав делікатний ритуал медичного обстеження, прослухав мене кілька разів, оглянув мені зіниці, рот, поставив кілька запитань таємничого характеру й кілька разів поглянув на мене скоса, тобто вдався до всіх тих заходів, які лежать в основі медичної науки. Коли оглядав порізи, що їх Ірен Сабіно зробила мені бритвою на грудях, то вигнув дугою одну брову й подивився на мене.

– А це що?

– Довго розповідати, лікарю.

– Ви це зробили собі самі?

Я похитав головою.

– Я залишу вам мазь, але боюся, що шрам не зійде.

– Гадаю, саме таку мету ставив перед собою автор порізів.

Лікар продовжив огляд. Я терпляче зносив усе, дивлячись на Ізабеллу, яка стривожено спостерігала за мною від дверей. Я зрозумів, як мені її бракувало і як я цінував її товариство.

– Твій переляк надмірний, – промурмотів я з докором у голосі.

Лікар оглянув мої руки й насупив брови, побачивши, що пучки пальців стерлися майже до голого м’яса. Він став бинтувати мені їх один за одним.

– Скільки вже часу ви не їли?

Я знизав плечима. Лікар обмінявся поглядом з Ізабеллою.

– Особливих підстав для тривоги немає, але вам треба буде прийти в мою консультацію завтра надвечір.

– Боюся, це неможливо, лікарю, – сказав я.

– Він прийде, – запевнила Ізабелла.

– А поки що я рекомендував би вам з’їсти чогось гарячого, спочатку бульйону, а потім чогось твердого; раджу пити багато води, але не вживати ні кави, ані будь-яких збудливих напоїв, насамперед вам треба як слід відпочити. Ви являєте собою класичну картину виснаження та зневоднення й початку анемії.

Ізабелла зітхнула.

– Це пусте, – наважився заперечити я.

Лікар подивився на мене із сумнівом і підвівся.

– Завтра я чекаю вас у своїй консультації о четвертій годині. Тут у мене немає ані інструментів, ані умов, щоб оглянути вас ретельніше.

Він закрив свою валізку й попрощався зі мною чемним поклоном. Ізабелла провела його до дверей, і я чув, як вони розмовляли хвилини зо дві на сходовому майданчику. Я знову вдягся й чекав, як добрий пацієнт, сидячи на ліжку. Я почув, як двері зачинилися й лікар став спускатися сходами. Я знав, що Ізабелла стоїть у передпокої, вирішивши зачекати секунду, перш ніж увійти до спальні. Коли нарешті вона увійшла, я зустрів її усмішкою.

– Я зготую вам щось поїсти.

– У мене нема апетиту.

– Це мене не цікавить. Ви поїсте, а потім я виведу вас прогулятися на повітрі. І жодних заперечень.

Ізабелла приготувала мені бульйон, куди я накидав шматочків хліба й, зробивши над собою неабияке зусилля, випив, удаючи, ніби мені дуже смачно, хоч у мене було таке відчуття, ніби я ковтаю воду з камінцями. Я з’їв усе, що було в мисці, і показав порожню посудину Ізабеллі, що чатувала біля мене, наче сержант, поки я їв. Потім вона повела мене в спальню й знайшла там у шафі пальто. Обгорнула мені шию шарфом, наділа рукавиці й підштовхнула мене до дверей. Коли ми вийшли на вулицю, віяв холодний вітер, але надвечірнє сонце ще висіло над обрієм, забарвлюючи вулиці в колір бурштину.

– Ми як двоє наречених, – сказав я.

– Дуже мило з вашого боку.

Ми дійшли до парку Сьюдадела й заглибилися в гущавину дерев, під навіс із гілля. Дійшли до водограю з великим басейном і сіли біля нього на лаву.

– Дякую, – промурмотів я.

Ізабелла не відповіла.

– Я не запитав у тебе, як тобі ведеться, – промовив я.

– Нічого особливого.

– А все ж таки?

– Мої батьки перебувають на сьомому небі від щастя, відколи я повернулася. Сказали, що ви дуже добре вплинули на мене. Якби вони знали… Але мої стосунки з ними й справді стали кращими. Щоправда, я бачу їх не так багато. Майже весь час перебуваю в книгарні.

– А Семпере? Як він пережив смерть батька?

– Не вельми добре.

– А як ставишся до нього ти?

– Він гарний чоловік, – сказала вона.

Ізабелла довго мовчала, сидячи з опущеною головою.

– Він попросив, щоб я вийшла за нього заміж, – сказала вона. – Два дні тому в «Чотирьох котах».

Я подивився на її профіль, спокійний і вже позбавлений тієї дитячої невинності, яку мені так подобалося бачити в ній і якої там, либонь, ніколи не було.

– А ти? – запитав я нарешті.

– Я сказала йому, що подумаю.

– І будеш думати?

Погляд Ізабелли губився на дні басейну.

– Він сказав мені, що хоче створити родину, мати дітей… що ми житимемо на поверсі над книгарнею, що в нас усе буде гаразд, попри ті борги, яких наробив сеньйор Семпере.

– Ти, власне, ще молода…

Вона обернула голову й подивилася мені у вічі.

– Ти його кохаєш?

Вона усміхнулася з незглибимим смутком.

– Звідки я знаю. Він подобається мені, але не так сильно, як, за його словами, подобаюся йому я.

– Іноді людина за тяжких обставин схильна змішувати співчуття з коханням, – сказав я.

– Не турбуйтеся за мене.

– Я тільки тебе прошу: дай собі трохи часу.

Ми подивилися одне на одного з виразом глибокого взаєморозуміння, яке не потребувало слів, і я обняв її.

– Ми друзі?

– Доти, доки нас розлучить смерть.

4

Повертаючись додому, ми зайшли до продуктової крамниці на вулиці Комерсіо, щоб купити молока й хліба. Ізабелла сказала, що попросить батька передати мені доброго м’яса, і я повинен буду все його з’їсти.

– А як там справи в книгарні? – запитав я.

– Ми продаємо значно менше книжок. Схоже, людям тепер тяжко до нас приходити, бо вони надто добре пам’ятають бідолашного сеньйора Семпере. І, правду кажучи, той стан, у якому перебувають рахунки, не обіцяє нічого доброго.

– А в якому стані перебувають рахунки?

– У препоганому. Нижче від найнижчого. За ті тижні, поки там працюю, я перевірила баланс і з’ясувала, що сеньйор Семпере, царство йому небесне, був справжньою катастрофою. Він дарував книжки кожному, хто не міг за них заплатити. Або давав почитати, і йому їх не повертали. Купував збірники творів, які неможливо було продати, бо конкуренти погрожували спалити або знищити їх. Роздавав милостиню поетам-графоманам, які не мали чого їсти. Решту ви можете собі уявити.

– Кредитори вже дають про себе знати?

– Іноді приходять по двоє на день, окрім листів та банківських авізо. Добра новина лише в тому, що пропозицій нам не бракує.

– Щодо купівлі?

– Кілька торговців свининою з провінції Вік дуже зацікавлені в тому, щоб придбати наше приміщення.

– А що каже Семпере-син?

– Що свинина потрібна всім. Реальний погляд на життя не належить до його переваг. Каже, що ми виборсаємося, що він зберігає віру.

– А в тебе її нема?

– Я вірю в арифметику, і коли підраховую цифри, то для мене стає очевидним, що через два місяці вітрина нашої книгарні буде заповнена вудженою та вареною ковбасою.

– Ми знайдемо якийсь вихід.

Ізабелла всміхнулася.

– Я чекала, коли ви це скажете. А що ми заговорили про неоплачені рахунки, то ви мені, певно, скажете, що перестали працювати на свого хазяїна.

Я показав їй чисті руки.

– Я став вільним художником.

Вона провела мене нагору сходами, і, коли вже мала прощатися, я побачив, що вона вагається.

– Що таке? – запитав я.

– Я думала вам не казати, але… ліпше ви довідаєтеся про це від мене, аніж від інших. Ідеться про сеньйора Семпере.

Ми увійшли й сіли на галереї біля каміна, вогонь у якому Ізабелла оживила, укинувши туди кілька дровин. Попіл від «Lux aeterna» Марласки досі лежав там, і моя колишня асистентка кинула на мене погляд, щодо змісту якого помилитися було важко.

– Що ти хочеш розповісти мені про Семпере?

– Я знаю це від дона Анаклето, одного із сусідів по під’їзду. Він розповів мені, що в той день, коли сеньйор Семпере помер, бачив, як той із кимось сперечався в книгарні. Він тоді повертався додому й каже, що голоси було чутно навіть на вулиці.

– З ким він сперечався?

– З якоюсь жінкою. Уже немолодою. Дон Анаклето, як він каже, ніколи раніше її тут не бачив, хоча каже, ніби вона здалася йому туманно знайомою, але вірити донові Анаклето в таких практичних питаннях навряд чи можна, адже йому, наприклад, більше подобаються прислівники, аніж зацукрований мигдаль.

– Він чув, про що вони сперечалися?

– Йому здалося, вони говорили про вас.

– Про мене?

Ізабелла кивнула головою.

– Його син пішов на короткий час: мав віднести замовлення на вулицю Кануда. Він був відсутній лише десять або п’ятнадцять хвилин. Коли повернувся, то побачив, що батько лежить на підлозі, за прилавком. Він іще дихав, але був холодний. І коли прийшов лікар, було вже пізно…

Мені здалося, що на мене обвалився світ.

– Не варто мені було це казати… – промурмотіла Ізабелла.

– Ні. Ти правильно зробила. Дон Анаклето більше нічого не розповів про ту жінку?

– Ні. Тільки те, що вони сперечалися. Йому здалося, що сперечалися вони про книжку. Книжку, яку вона хотіла купити і яку сеньйор Семпере не хотів їй продати.

– А до чого тут я? Не розумію.

– Бо це була ваша книжка. «Кроки в небо». То був єдиний примірник, який сеньйор Семпере зберіг для своєї персональної колекції й не мав наміру продавати…

Мене опанувала похмура впевненість.

– А книжка… – почав був я.

– …її вже там немає. Вона зникла, – завершила свою розповідь Ізабелла. – Я заглянула до реєстру, бо сеньйор Семпере записував туди всі книжки, які він продавав, разом із датою та ціною, але про цю книжку запису не було.

– Його син знає?

– Ні. Я не розповіла про це нікому, крім вас. Я досі намагаюся зрозуміти, що відбулося в той день у книгарні. Я подумала, можливо, вам щось відомо…

– Та жінка намагалася забрати книжку силоміць, і в боротьбі із сеньйором Семпере стався серцевий напад. І все через мою паскудну книжку.

Я відчув спазми в шлунку.

– Це ще не все, – сказала Ізабелла.

– Як не все?

– Через кілька днів я зустрілася з доном Анаклето на сходах, і він сказав мені, що пригадав ту жінку. У той день, коли він її побачив, він її не впізнав, але потім йому спало на думку, що він бачив її багато років тому в театрі.

– У театрі?

Ізабелла кивнула.

Я поринув у тривалу мовчанку. Ізабелла стежила за мною з тривогою в погляді.

– Тепер мені стало неспокійно за вас. Не треба було мені це розповідати.

– Ні, ти правильно зробила. Справді зробила добре.

Ізабелла похитала головою.

– На цю ніч я залишуся з вами.

– А твоя репутація?

– Це ваша репутація в небезпеці. Я сходжу лише на мить до крамниці батьків, щоб зателефонувати до книгарні й попередити.

– У цьому нема потреби, Ізабелло.

– У цьому не було б потреби, якби до вас дійшло, що ми живемо у двадцятому сторіччі, і ви поставили телефон у своєму мавзолеї. Я повернуся за чверть години. Без дискусій.

Коли Ізабелла пішла, переконаність у тому, що смерть мого давнього друга Семпере лежить на моєму сумлінні, почала тяжко мене гнітити. Я пригадав, що старий книгар завжди мені казав, що книжки мають душу, вони наділені душею того, хто їх написав, і тих, хто їх прочитав і ввійшов до їхнього світу. Я зрозумів, що до своєї останньої секунди він боровся, щоб захистити мене, принісши себе в жертву, щоб урятувати ту суміш паперу й чорнила, де, як він вірив, зберігалася в словах і літерах моя душа. Коли Ізабелла повернулася з торбиною всіляких делікатесних продуктів із крамниці свого батька, їй досить було глянути на мене, щоб усе зрозуміти.

– Ви знаєте ту жінку, – сказала вона. – Жінку, яка вбила сеньйора Семпере.

– Думаю, що так. Ірен Сабіно.

– Це не та, яку ми бачили на старих фотографіях у тій кімнаті, що в кінці коридору? Актриса? – Я кивнув головою. – І навіщо знадобилася їй та книжка?

– Я не знаю.

Пізніше, трохи перекусивши наїдками з «Кана Жисперта», ми сіли удвох в одне велике крісло перед каміном. Ми дивилися на вогонь, і Ізабелла схилила голову мені на плече.

– Учора вночі мені снилося, що в мене син, – сказала вона. – Він кликав мене, але я не могла ані почути його, ані прийти до нього, бо перебувала в такому місці, де було дуже холодно, і я не могла рухатися. Він кликав мене, а я не могла прийти йому на допомогу.

– То був лише сон, – сказав я.

– Він здавався цілком реальним.

– Ти могла б використати його як сюжет для оповідання, – сказав я.

Ізабелла похитала головою.

– Я це вже обміркувала з усіх боків. І вирішила, що волію прожити своє життя, а не писати про нього. Зрозумійте мене правильно.

– Твоє рішення здається мені мудрим.

– А як ви? Ви не хочете прожити своє життя?

– Боюся, що я вже його прожив.

– А та жінка? Крістіна.

Я глибоко зітхнув.

– Крістіна пішла від мене. Повернулася до свого чоловіка. Ще одне мудре рішення.

Ізабелла відхилилася й подивилася на мене, насупивши брови.

– Ти щось хочеш сказати? – запитав я.

– Мені здається, ви помиляєтеся.

– У чому?

– Якось до крамниці зазирнув дон Ґуставо Барсело, і розмова зайшла про вас. Він сказав мені, що бачився з чоловіком Крістіни, таким собі…

– Педро Відалем.

– Атож. І той Педро Відаль сказав йому, що Крістіна пішла до вас, що він не бачив її й нічого про неї не знає ось уже місяць чи навіть більше. До речі, я здивувалася, коли не знайшла її у вас, але запитати не посміла…

– Ти впевнена, що Барсело це сказав?

Ізабелла кивнула головою.

– А що я такого сказала тепер? – запитала Ізабелла з тривогою.

– Нічого.

– Ви щось приховуєте від мене…

– Крістіни тут нема. Її тут не було відтоді, як помер сеньйор Семпере.

– Де ж вона тоді?

– Я не знаю.

Поступово ми замовкли, зіщулившись у кріслі біля вогню, і десь уже вдосвіта Ізабелла заснула. Я обняв її за плечі й заплющив очі, думаючи про те, що вона мені розповіла, і намагаючись знайти у всьому цьому якийсь сенс. Коли на шибках галереї заграло сяйво світанку, я розплющив очі й побачив, що Ізабелла вже прокинулася й дивиться на мене.

– Доброго ранку, – сказав я.

– Я думала, – промовила вона.

– Про що?

– Думаю прийняти пропозицію сина сеньйора Семпере.

– Ти твердо вирішила?

– Ні, – засміялася вона.

– А що скажуть твої батьки?

– Їм це буде не дуже приємно, думаю, але якось переживуть. Вони хотіли б для мене успішного торговця всіма видами ковбас, а не чоловіка, який продає книжки. Але доведеться їм змиритися.

– Могло бути й гірше, – припустив я.

Ізабелла кивнула головою.

– Атож. Я могла б одружитися з письменником.

Ми подивились одне на одного довгим поглядом, а тоді Ізабелла підвелася з крісла. Одягла своє пальто й стала застібати ґудзики, обернувшись до мене спиною.

– Мені час іти, – сказала вона.

– Дякую за товариство, – відповів я.

– Не дозволяйте їй утекти, – сказала Ізабелла. – Знайдіть її, хоч би де вона була, і скажіть, що кохаєте її, навіть якщо це брехня. Нам, дівчатам, подобається таке чути.

Тут вона рвучко обернулася й нахилилася, щоб доторкнутися своїми губами до моїх. Міцно стиснула мою руку й пішла, не попрощавшись.

5

Решту того тижня я гасав Барселоною, шукаючи кого-небудь, хто бачив би Крістіну протягом останнього місяця. Я відвідав усі місця, де мені доводилося з нею бувати, і марно обійшов шикарні кафе, ресторани та крамниці, яким віддавав перевагу Відаль. Кожному, хто виходив мені назустріч, я показував якусь фотографію з альбому, що його Крістіна залишила в моєму домі, і запитував, чи та особа бачила її останнім часом. Ніде мені не пощастило зустріти людину, яка впізнала б її й сказала б мені, що бачила її разом із Відалем за якоїсь нагоди. Дехто навіть не міг пригадати її ім’я. Ніхто не бачив її протягом кількох тижнів. На четвертий день пошуків я став підозрювати, що Крістіна покинула будинок із вежею того ранку, коли я поїхав купувати квитки на потяг, і випарувалася, зникши з поверхні землі.

Тоді я пригадав, що сім’я Відалів винаймала постійний номер у готелі «Еспанья» на вулиці Сант-Пау, за «Лісео», щоб там могли ночувати члени їхньої родини, яким після нічних оперних спектаклів не хотілося повертатися додому вже вдосвіта. Я знав, що принаймні в роки своєї слави сам Відаль та його батько користувалися тими кімнатами, щоб розважатися там із сеньйоритами та сеньйорами, чия присутність у їхніх офіційних резиденціях через надто низьке або надто високе походження зацікавленої особи могла б спричинитися до небажаного розголосу. Не раз він пропонував той номер і мені, коли я ще жив у пансіоні доньї Кармен, на випадок, як він казав, коли мені захочеться роздягти якусь даму, не відчуваючи страху. Я не припускав, щоб Крістіна могла обрати те місце для своєї схованки, якщо вона взагалі знала про його існування, але воно було останнім у моєму списку й жодної іншої можливості я не бачив. Уже був вечір, коли я прибув до готелю «Еспанья» й зажадав поговорити з управителем, посилаючись на свою дружбу із сеньйором Відалем. Коли я показав йому фотографію Крістіни, управитель, кабальєро, від чиєї делікатності віяло крижаним холодом, чемно усміхнувся мені й сказав, що «інші» служники сеньйора Відаля вже приходили до нього розпитувати про цю саму особу кілька тижнів тому, і він сказав їм те саме, що каже тепер і мені. Він ніколи не бачив цієї сеньйори в готелі. Я подякував йому за його крижану чемність і пішов геть, спіймавши облизня.

Проминаючи скляну стіну, яка відокремлювала ресторан від вестибюля, я помітив краєм ока, як мені здалося, знайомий профіль. Хазяїн, єдиний гість на весь ресторан, сидів за одним зі столів, дегустуючи щось подібне до зацукрованих пончиків до кави. Я тільки-но наготувався чимскоріше зникнути, коли він раптом обернувся й помахав мені рукою, усміхаючись. Я прокляв свою долю й помахав йому у відповідь. Хазяїн знаками показав, щоб я підійшов до нього. Я поплентався до дверей ресторану й увійшов.

– Який приємний сюрприз зустріти вас тут, любий друже. А я саме думав про вас, – сказав Кореллі.

Я неохоче потис йому руку.

– А я думав, вас немає в місті, – сказав я.

– Я повернувся раніше, ніж планував. Вам щось замовити?

Я похитав головою. Він показав рукою, щоб я сів за його стіл, і я підкорився. Хазяїн був одягнений у своєму звичному стилі: на ньому були костюм-трійка з чорного сукна й краватка з червоного шовку. Він був, як завжди, бездоганний, але я помітив, що йому чогось бракує, хоч і не відразу зрозумів, чого саме. Та вже через кілька секунд до мене дійшло: брошки з янголом не було на його лацкані. Кореллі простежив за моїм поглядом і кивнув головою.

– На жаль, я її загубив і не знаю де, – пояснив він.

– Сподіваюся, вона була не надто коштовна?

– Вона мала суто сентиментальну цінність. Але поговорімо про важливі речі. Як вам ведеться, друже мій? Мені дуже бракувало наших розмов, попри деякі тимчасові розходження. Знайти цікавого співрозмовника мені стає дедалі важче.

– Ви переоцінюєте мене, сеньйоре Кореллі.

– Навпаки.

Запала коротка мовчанка, супроводжувана лише його бездонним поглядом. Я почувався б значно ліпше, якби він розпочав свою звичну й досить-таки банальну розмову. Коли він уривав мову, його вигляд, здавалося, змінювався й повітря навколо нього густішало.

– Ви живете тут? – запитав я, щоб якось урвати мовчанку.

– Ні, я й тепер мешкаю в будинку біля парку Ґвель. Я тут призначив зустріч одному зі своїх друзів, але, схоже, він запізнюється. Непунктуальність деяких осіб просто вражає.

– Мені здається, небагато знайдеться людей, які посміють примусити вас чекати себе, сеньйоре Кореллі.

Хазяїн подивився мені у вічі.

– Небагато. Власне, мені зустрілася лише одна така особа. Ви.

Хазяїн узяв грудку цукру й укинув її у свою філіжанку. Потім укинув другу й третю. Пригубив каву й укинув іще чотири грудки. Потім узяв п’яту й підніс її до губ.

– Мене зачаровує цукор, – сказав він.

– Та я бачу.

– Ви нічого не кажете мені про наш проект, сеньйоре Мартін. Якась проблема?

Я проковтнув слину.

– Він майже завершений, – сказав я.

Обличчя хазяїна розквітло усмішкою, на яку я визнав за ліпше не дивитися.

– О, це справді велика новина. Коли я зможу прийняти вас?

– Через два тижні. Мені залишається тільки переглянути текст. Трохи підстругати, трохи відшліфувати.

– Ми можемо призначити точну дату?

– Якщо бажаєте…

– Четвер двадцять третього цього місяця вам підійде? Ви приймете моє запрошення на цю дату? Ми повечеряємо й відсвяткуємо успіх нашого задуму.

Четвер двадцять третього січня мав настати рівно через два тижні.

– Гаразд, – погодився я.

– Отже, домовилися.

Він підняв свою філіжанку з кавою, густо заправленою цукром, ніби проголошував тост, і вихилив її одним духом.

– А ви? – запитав він ніби мимохідь. – Що привело вас сюди?

– Я шукав одну людину.

– Я з нею знайомий?

– Ні.

– А я зустрічався з нею?

– Ні.

Хазяїн повільно кивнув головою, ніби смакуючи мою мовчанку.

– У мене відчуття, що я затримую вас проти вашої волі, мій друже.

– Я трохи стомився, більше нічого.

– Тоді я не стану забирати ваш час. Іноді забуваю, що, хоч я й утішаюся вашим товариством, моє товариство може бути для вас не дуже приємним.

Я слухняно всміхнувся й скористався його словами, щоб підвестися. Я побачив віддзеркаленою в його зіницях бліду ляльку, що визирала з темного колодязя.

– Будьте обережні, Мартін. Прошу вас.

– Я буду.

Я попрощався з ним кивком голови й рушив до виходу. Віддаляючись, я почув, як він підніс до рота ще одну грудку цукру й розтер її зубами.

Дорогою до бульвару Рамбла я побачив, що фасад «Лісео» освітлений і довга вервечка автомобілів під охороною невеличкого полку водіїв в уніформі чекає на тротуарі. Афіші повідомляли про постановку опери Моцарта «Так роблять усі жінки», і я запитав себе, чи Відаль наважився покинути свою віллу й приїхати на спектакль. Я пильно придивився до гурту водіїв, які стояли на вулиці, і незабаром помітив серед них Пепа. Я знаками показав йому, щоб він підійшов.

– Що ви робите тут, сеньйоре Мартін?

– Де вона?

– Сеньйор у театрі, дивиться оперу.

– Я запитую не про дона Педро. Я запитую про Крістіну. Про сеньйору Відаль. Де вона є?

Бідолашний Пеп проковтнув слину.

– Я не знаю. Ніхто не знає.

Він розповів мені, що Відаль шукає її вже кілька тижнів, а його батько, патріарх клану, навіть заплатив кільком високим службовцям департаменту поліції, щоб вони організували її пошуки.

– Спочатку сеньйор думав, що вона у вас…

– Вона не телефонувала, не надіслала листа або телеграми?..

– Ні, сеньйоре Мартін. Присягаюся вам, що ні. Усі ми дуже стривожені, а сеньйор… я не бачив його таким, відколи його знаю. Сьогодні перший вечір, коли він виїхав у світ після того, як зникла сеньйорита, я хотів сказати, сеньйора, звісно…

– Ти не пам’ятаєш, щоб Крістіна сказала щось, перед тим як піти з вілли «Геліус»?

– Ну, знаєте… – почав Пеп, стишуючи голос до пошепту. – Я чув, як вона сперечалася із сеньйором. Я бачив, як вона сумує. Вона часто сиділа сама-одна. Писала листи й щодня ходила на пошту, що на бульварі Королеви Елісенди, відсилати їх.

– Ти не розмовляв із нею коли-небудь наодинці?

– Одного дня, незадовго до того як вона втекла, сеньйор попросив мене, щоб я відвіз її машиною до лікаря.

– Вона була хвора?

– Вона не могла спати. Лікар приписав їй приймати перед сном по кілька крапель опію.

– Вона сказала тобі щось, коли ви їхали?

Пеп стенув плечима.

– Вона запитала мене про вас: чи знаю я щось про вас і чи бачив я вас.

– Більше нічого?

– Вона була дуже сумна. Розплакалася й, коли я запитав, що з нею відбувається, сказала, що їй дуже бракує батька, сеньйора Мануеля…

Я відразу все зрозумів і вилаяв себе за те, що не додумався до цього раніше. Пеп подивився на мене з подивом і запитав, чого я усміхаюся.

– Ви знаєте, де вона є? – запитав він.

– Гадаю, що так, – прошепотів я.

Тоді я почув голос, що гукав через вулицю, і помітив тінь знайомих обрисів, яка з’явилася у фойє «Лісео». Відаль не висидів навіть першої дії. Пеп миттю обернувся, щоб відповісти на оклик свого пана, і перш ніж він устиг сказати мені, щоб я ховався, я вже зник у нічній темряві.

6

Навіть здалеку вони мали той вигляд вісників зла, який годі було сплутати з будь-яким іншим. Вогники сигарет у синій темряві ночі, силуети, прихилені до чорної стіни, і струминки пари, що вилітали з кожним подихом трьох постатей, що несли варту біля порталу будинку з вежею. Інспектор Віктор Ґрандес у товаристві двох своїх хижих помічників – такий собі комітет урочистої зустрічі. Для мене не становило особливих труднощів уявити собі, що вони вже знайшли тіло Алісії Марласки на дні басейну біля її будинку в Саріа, у зв’язку з чим мій номер у чорному списку підозрюваних підскочив на кілька позицій. Тільки-но їх помітивши, я зупинився й пірнув у найгустішу темряву, що висіла над вулицею. Спостерігав за ними кілька хвилин, переконуючись у тому, що вони не помітили моєї присутності, адже я був від них за якихось півсотні метрів. Я впізнав профіль Ґрандеса у світлі ліхтаря, що висів на фасаді мого будинку. Повільно відступив під захист темряви, що огортала вулиці, шмигнув у перший провулок і загубився в лабіринті арок та проходів кварталу Рібера.

Через десять хвилин я вже був біля брами Французького вокзалу. Віконечка кас уже були зачинені, але ще можна було побачити кілька потягів, що вишикувалися понад перонами під великим склепінням зі скла й сталі. Я подивився на розклад руху й переконався, що, як я й боявся, жоден поїзд не відходив від вокзалу раніше, ніж наступного дня. Я не міг ризикувати повернутися додому й зустрітися з Ґрандесом та його компанією. Інтуїція підказувала мені, що цього разу візит до комісаріату відбудеться за повною програмою й навіть послужливий адвокат Валера не зможе так легко вирвати мене з лап поліції, як минулого разу.

Я вирішив заночувати в скромному готелі, що навпроти Біржі, на майдані Паласіо, де, як розповідали, живуть привиди кількох давніх біржових спекулянтів, які погано закінчили через свою надмірну жадібність та хибну арифметику. Я умисне обрав це кубло, бо мав усі підстави припустити, що там мене не шукатимуть навіть парки. Я записався під ім’ям Антоніо Міранда й заплатив наперед. Консьєрж, суб’єкт, схожий на молюска в мушлі своєї комірчини, яка водночас правила за приймальню, склад рушників і крамничку сувенірів, видав мені ключ, брусок мила марки «Сід Войовник», яке пахло лугом і яким, як мені здалося, уже користувалися, і повідомив, що якщо мені потрібна жіноча компанія, то він пришле служницю на прізвисько Крива, що незабаром повернеться зі свого чергового виклику.

– Після неї ви станете як новенький, – запевнив він.

Я відхилив цю пропозицію, пославшись на слабке здоров’я, і піднявся сходами, побажавши йому доброї ночі. Моя кімната розмірами та виглядом була схожа на саркофаг. Один погляд переконав мене в тому, що ліпше буде лягти на ліжко вдягненим, аби не залазити між простирадла й близько не знайомитися з усіма тими створіннями, які знайшли там притулок. Я накрився розсмиканою ковдрою, яку знайшов у шафі, – серед її запахів, либонь, найприємнішим був запах нафталіну, – і погасив світло, намагаючись собі уявити, що я ночую в готелі-люкс, який міг би собі дозволити, маючи на своєму рахунку сто тисяч франків. Але майже не зміг стулити очей протягом усієї ночі.

Я покинув готель уранці й попрямував на вокзал. Купив квиток першого класу, маючи надію поспати в потязі – надолужити сон, який не приходив до мене в тому барлозі, і, побачивши, що маю у своєму розпорядженні ще двадцять хвилин до відходу потяга, підійшов до телефонних кабін. Я назвав телефоністці номер, який дав мені Рікардо Сальвадор, номер його сусідів на першому поверсі.

– Мені потрібен Еміліо, будь ласка.

– Я слухаю.

– Мене звати Давид Мартін. Я друг сеньйора Рікардо Сальвадора. Він сказав мені, що я можу зателефонувати за цим номером у разі нагальної потреби.

– Ви можете зачекати хвилину, поки ми покличемо його?

Я подивився на станційні дзиґарі.

– Так. Я зачекаю. Дякую.

Минули щонайменше три хвилини, аж поки я почув, як до слухавки наближаються кроки, і голос Рікардо Сальвадора, що вселив мені спокій:

– Мартін? З вами все гаразд?

– Так.

– Слава Богу. Я прочитав у газеті про вбивство Роуреса й неабияк стривожився. Де ви?

– Сеньйоре Сальвадор, у мене зараз мало часу. Я змушений покинути місто.

– У вас і справді все гаразд?

– Так. Але послухайте мене: Алісія Марласка мертва.

– Удова? Мертва?

Тривала мовчанка. Мені вчулося, що Сальвадор схлипує, і я вилаяв себе за те, що повідомив йому цю новину так неделікатно.

– Ви мене чуєте?

– Так…

– Я вам телефоную, щоб вас остерегти. Будьте дуже обережні. Ірен Сабіно жива, і вона переслідує мене. З нею хтось є. Думаю, що це Жако.

– Жако Корбера?

– Я не переконаний, що то він. Але думаю, вони знають, що я вийшов на їхній слід, і намагаються примусити замовкнути всіх тих, котрі розмовляли зі мною. Схоже, ви мали рацію…

– Але чому повернувся Жако? – запитав Сальвадор. – У цьому немає сенсу.

– Я не знаю. Але мені час іти. Я лише хотів остерегти вас.

– За мене не турбуйтеся. Якщо той сучий син захоче мене навідати, то я готовий прийняти його як годиться. Я чекаю зустрічі з ним уже двадцять п’ять років.

Начальник станції свистком оголосив, що потяг відходить.

– Не довіряйте нікому. Ви мене чуєте? Я вам зателефоную, як тільки повернуся до міста.

– Дякую за дзвінок, Мартін. Ви також бережіться.

7

Потяг уже рушив, коли я увійшов до свого купе й упав на сидіння. Я поринув у напівзабуття під тихе шарудіння системи опалення та погойдування вагона на рейках. Ми залишили позаду місто, перетнувши ліс фабрик і фабричних димарів, що його оточували, і виїхавши з-під савана червонястого світла, яке його накривало. Поступово пустирища, покриті ангарами та покинутими потягами на мертвих рейках, стали переходити в нескінченний простір полів та пагорбів, увінчаних великими будівлями й баштами, накритих лісами та змережаних річками. Вози, запряжені кіньми, та села то там то там виринали з туману. Невеличкі станції бігли назустріч, церковні дзвіниці та ферми бовваніли вдалині, немов міражі.

На якомусь етапі подорожі я заснув, а коли прокинувся, краєвид змінився цілком. Ми проминали глибокі долини з крутими схилами й скелі, що стриміли між озерами й струмками. Потяг обминав великі ліси, які дерлися вгору гірськими схилами, що здавалися нескінченними. Потім лабіринт із гір і тунелів, видовбаних у камені, перейшов у широку й чисту долину нескінченних рівнин, де по снігу бігали табуни диких коней, а невеличкі села з кам’яними будинками вирізнялися на тлі обрію. По другий бік височіли вершини Піренеїв, їхні засніжені схили, здавалося, горіли під скісними променями сонця. Попереду виникло скупчення будівель, які громадилися на пагорбі. До купе зазирнув кондуктор і всміхнувся мені.

– Наступна станція – Пучсардá, – оголосив він.

Потяг зупинився, видихнувши хмару білої пари, яка накрила перон. Я вийшов із вагона й пірнув у ту хмару, що пахла електрикою. Незабаром я почув, як начальник станції вдарив у дзвін, і потяг відновив свій рух. Поступово, поки вагони ковзали по рейках, навколо мене, наче міраж, виникали обриси станції. Я був сам-один на пероні. Дрібний, наче порох, сніг сипався з неба з нескінченною повільністю. Червоне сонце виринуло на заході з-поза хмар і перетворило сніг на дощ із крихітних жаринок. Я підійшов до контори начальника станції. Постукав у віконечко й підняв погляд. Начальник відчинив двері й подивився на мене без найменшої цікавості в погляді.

– Ви не підкажете мені, як знайти місце, що називається віллою «Сан-Антоніо»?

Начальник станції підняв одну брову.

– Санаторій?

– Здається, так.

Начальник станції поринув у ту задуму, яка властива людям, що намагаються розв’язати складну проблему – як описати чужинцям дорогу до певного місця, і, перебравши весь свій каталог жестів та міміки, запропонував мені такий ескіз:

– Ви перейдете через село, проминете майдан із церквою й вийдете до озера. По той бік озера побачите широку вулицю з великими будинками, яка приведе вас до бульвару Ріґоліза. На розі побачите великий триповерховий будинок, оточений великим садом. Це і є санаторій.

– А тут є якесь місце, де я міг би знайти притулок на ніч?

– Дорогою ви проминете готель на березі озера. Скажете, вас послав Себас.

– Дякую.

– Нехай вам щастить…

Я пройшов під снігом безлюдними вулицями села, видивляючись високий профіль церкви. Дорогою мене перестріли кілька місцевих жителів, які віталися зі мною й роздивлялися мене скоса. Коли вийшов на майдан, кілька чоловіків, що розвантажували віз із вугіллям, показали мені дорогу до озера, і через дві хвилини я звернув у вулицю, яка огинала велику замерзлу водойму, накриту білим снігом. Великі будинки з гостроверхими вежами та величними фасадами оточували озеро, а бульвар із деревами та лавами обкручувався стрічкою навколо великої крижаної плити, у яку повмерзали човни з веслами. Я підійшов до самого берега й зупинився, споглядаючи скутий кригою ставок, що лежав під моїми ногами. Крижаний покрив був, либонь, у долоню завтовшки й подекуди блищав, як матове скло, даючи на здогад, що під його панциром струменить потік чорної води.

Готель «Озерний» був двоповерховим будинком, пофарбованим у темно-червоний колір, що стояв на березі озера. Перш ніж піти далі, я зупинився, щоб зарезервувати собі номер, який оплатив за дві ночі наперед. Консьєрж повідомив мене, що готель майже порожній, і запропонував кілька кімнат на вибір.

– Зі сто першої розгортається чудовий вид уранці над озером, – сказав він. – Але якщо ви волієте мати вид на північ, то я маю…

– Я покладаюся на ваш вибір, – урвав його я, байдужий до величної краси цього зимового краєвиду.

– Тоді сто перша. У літній сезон цій кімнаті віддають перевагу молоді подружжя.

Він подав мені ключі від кімнати для молодят і повідомив, о котрій годині подають у їдальні вечерю. Я сказав йому, що повернуся пізніше, і запитав, чи далеко звідси вілла «Сан-Антоніо». Консьєрж напустив на себе такий самий вираз, як і начальник станції, і похитав головою, приязно усміхаючись.

– Вона зовсім близько, не більш як за десять хвилин ходьби. Якщо ви звернете на бульвар, що в кінці цієї вулиці, то побачите її в глибині. Її добре видно.

Через десять хвилин я опинився перед брамою великого парку, посипаного опалим листям, що було перемішане зі снігом. Трохи далі вілла «Сан-Антоніо» височіла, як похмурий вартовий, огорнута німбом із золотого світла, що променилося з вікон. Я перейшов парк, відчуваючи, як серце шалено калатає мені в грудях і як, попри холод, мої долоні вкрилися краплями поту. Піднявся сходами, що вели до головного входу. Підлога у великій залі вестибюля була вистелена чорними та білими плитами й схожа на велику шахівницю. Вона вела до сходів, на яких я побачив дівчину в халаті медсестри, що тримала за руку тремтячого чоловіка, який, здавалося, навіки застиг між двома приступками, так, ніби все його існування замкнулося в одній миті.

– Доброго вечора, – сказав голос праворуч від мене.

Очі в неї були чорні й суворі, риси обличчя не виражали найменшої симпатії, і вона мала вигляд людини, яка звикла чекати лише поганих новин. Їй, певно, було вже близько п’ятдесяти, а проте вона мала на собі ту саму уніформу, що й молода медсестра, яка супроводжувала старого, усе в ній дихало авторитетністю й відчуттям високого рангу.

– Доброго вечора. Я шукаю особу, яку звати Крістіна Саньєр. Я маю підстави вважати, що вона живе тут…

Вона дивилася на мене, жодного разу не моргнувши.

– Тут ніхто не живе, кабальєро. Це не готель і не житловий будинок.

– Пробачте. Я проїхав чималий шлях, шукаючи цю особу…

– Не просіть пробачення, – сказала медсестра. – Я можу вас запитати, чи доводитеся ви їй родичем?

– Мене звати Давид Мартін. То Крістіна Саньєр тут? Будь ласка…

Вираз обличчя медсестри пом’якшився. На ньому з’явилося щось подібне до приязної усмішки й підтвердження. Я глибоко відітхнув.

– Я Тереза, головна медсестра на нічному чергуванні. Якщо ви зробите мені ласку й підете за мною, то я проведу вас до кабінету лікаря Санжуана.

– Як ся має сеньйорита Саньєр? Я можу з нею зустрітися?

– Сюди, будь ласка.

Кімната, до якої ми увійшли, мала прямокутну форму й була без вікон, затиснута між чотирма стінами, пофарбованими в синій колір, і освітлена двома лампами, які звисали зі стелі й світилися металевим світлом. У цій кімнаті були тільки три предмети: голий стіл і два стільці. Повітря пахло дезінфектантом, і було холодно. Медсестра назвала цю кімнату кабінетом, але, чекаючи в ній десять хвилин сам-один, ніби приклеєний до одного зі стільців, я не зміг побачити в ній щось таке, що відрізняло б її від тюремної камери-одиночки. Двері були зачинені, але навіть так було чутно голоси між стінами. Я вже почав втрачати відчуття часу, проведеного там, коли двері відчинилися й увійшов чоловік віком від тридцяти до сорока років у білому халаті й з усмішкою, не менш холодною, ніж повітря, яке наповнювало цю камеру. Я припустив, що це й був лікар Санжуан. Він обійшов навколо стола й сів на стілець, що стояв на протилежному його боці. Уперся руками в стіл і дивився на мене з туманною цікавістю протягом кількох секунд, перш ніж розтулив рота.

– Мені сказали, що ви відбули тривалу подорож і, либонь, стомилися, але я хотів би знати, чому переді мною не сеньйор Педро Відаль, – сказав він нарешті.

– Він не зміг приїхати.

Лікар дивився на мене, не кліпаючи, ніби чогось чекав. Погляд у нього був холодний, а вигляд – характерний для людини, яка слухає, але нічого не чує.

– Я можу побачитися з нею?

– Ви не зможете побачитися ні з ким, поки не скажете мені правду й не поясните, чого вам тут треба.

Я зітхнув і вирішив не брехати. Зрештою, не для цього я проїхав понад півтораста кілометрів.

– Мене звати Мартін, Давид Мартін. Я друг Крістіни Саньєр.

– Ми тут називаємо її сеньйорою Відаль.

– Мені байдуже, як ви її тут називаєте. Я хочу її бачити. Негайно.

Лікар зітхнув.

– Ви письменник?

Я почав утрачати терпець.

– Що тут за місце? Чому я не можу побачитися з нею тепер?

– Сядьте. Будь ласка. Я вас прошу.

Лікар показав на стілець і зачекав, доки я знову сяду.

– Я можу вас запитати, коли востаннє ви бачилися або розмовляли з нею?

– Трохи більш як місяць тому, – відповів я. – А яку це має вагу?

– А ви знаєте когось, хто бачив би її або розмовляв із нею після вас?

– Ні. Не знаю. Що тут відбувається?

Лікар підніс до губ праву долоню й сказав, карбуючи кожне слово:

– Сеньйоре Мартін, боюся, що в мене для вас погані вісті.

Я відчув, як десь у шлунку в мене утворюється клубок.

– Що з нею сталося?

Лікар подивився на мене, не відповідаючи, і вперше я помітив якийсь сумнів у його погляді.

– Я не знаю, – сказав він.

Ми пройшли коротким коридором із металевими дверима обабіч. Лікар Санжуан ішов попереду, тримаючи в руці в’язку ключів. Коли ми проходили, мені вчувалися за дверима голоси – шепіт, заглушений між сміхом і плачем. Кімната, до якої ми йшли, була в кінці коридору. Лікар відчинив двері й зупинився на порозі, подивившись на мене без жодного виразу.

– П’ятнадцять хвилин, – сказав він.

Я увійшов до кімнати й почув, як лікар зачинив за мною двері. Переді мною було приміщення з високою стелею й білими стінами, які віддзеркалювалися на підлозі, вистеленій блискучими плитами. З одного боку було металеве ліжко, запнуте тюлевою завісою, порожнє. Крізь дуже велике вікно було видно засніжений парк, дерева, а далі – обриси озера. Я не бачив її, доки не ступив кілька кроків.

Вона сиділа в кріслі перед вікном. На ній була біла нічна сорочка, а волосся було заплетене в косу. Я обкрутив крісло й подивився на неї. Її очі залишалися нерухомими. Коли я опустився навколішки біля неї, вона навіть не змигнула. Коли я поклав свою руку на її руку, жоден м’яз на її тілі не ворухнувся. Я лише тоді помітив, що її руки від зап’ястків до ліктів перебинтовані й що вона прив’язана до крісла. Я погладив її по щоці, підібравши сльозу, яка скочувалася по ній.

– Крістіно… – прошепотів я.

Її погляд залишався спрямованим невідомо куди, байдужим до моєї присутності. Я взяв стілець і сів навпроти неї.

– Я Давид, – тихо проказав я.

Усю чверть години ми сиділи так, мовчки, її рука в моїй, її погляд спрямований невідь-куди, а мої слова – без відповіді. У якусь мить я почув, що двері відчинилися знову, і відчув, як хтось обережно взяв мене за руку й потяг до себе. То був лікар Санжуан. Я дозволив вивести себе в коридор, не вчинивши опору. Лікар замкнув двері й повів мене назад до того холодного кабінету. Я впав на стілець і дивився на нього, неспроможний промовити бодай слово.

– Ви не проти, якщо я покину вас тут на кілька хвилин? – запитав він.

Я кивнув головою. Лікар вийшов і зачинив за собою двері. Я подивився на свою праву руку. Вона тремтіла, і я стиснув пальці в кулак. Я вже майже не відчував холоду, що панував у тому кабінеті, не чув криків і голосів, які проникали крізь стіни. Я знав тільки, що мені бракує повітря і я повинен звідси піти.

8

Лікар Санжуан знайшов мене в їдальні готелю «Озерний», де я сидів неподалік від каміна перед стравою, до якої не доторкнувся. Там не було більше нікого, крім дівчини, яка обходила порожні столи й до блиску натирала столові прибори, що лежали на скатертинах. За вікнами вже споночіло, і повільно падав сніг, схожий на порошок синього скла. Лікар підійшов до мого стола й усміхнувся мені.

– Я здогадався, що зможу знайти вас тут, – сказав він. – Усі приїжджі зупиняються тут… Я сам провів тут свою першу ніч у цьому селі, коли приїхав сюди десять років тому. Яку кімнату вам дали?

– Нібито ту, якій віддають перевагу молоді подружжя, з видом на озеро.

– Не вірте їм. Вони так кажуть про всі кімнати.

За межами санаторію й без білого халата лікар Санжуан мав вигляд більш розслаблений і приязний.

– Без вашої уніформи я вас ледве впізнав, – сказав я.

– У медицині, як у війську. Без сутани немає ченця, – сказав він. – Як ви почуваєтеся?

– Більш-менш. Я знав і гірші дні.

– Я дещо стривожився, не знайшовши вас у кабінеті, коли повернувся туди.

– Мені треба було ковтнути свіжого повітря.

– Я вас розумію. Але розраховував на те, що ви не будете таким вразливим.

– А яка вам різниця?

– Бо ви мені потрібні. А якщо точніше, то ви потрібні Крістіні.

Я ковтнув слину.

– Ви, певно, подумали, що я боягуз, – сказав я.

Лікар похитав головою.

– Скільки часу вона перебуває в такому стані?

– Кілька тижнів. Практично від того дня, як сюди прибула. Але з часом їй ставало дедалі гірше.

– А вона розуміє, де вона є?

– Це неможливо знати.

– Що з нею сталося?

Лікар Санжуан зітхнув.

– Чотири тижні тому її знайшли не дуже далеко звідси, на сільському кладовищі; вона лежала, розпростерта на могильній плиті свого батька. Вона марила й дуже страждала від переохолодження. Її принесли до санаторію, бо один із поліціантів її впізнав, запам’ятавши відтоді, як торік вона була тут протягом кількох місяців, коли доглядала хворого батька. Її знали багато людей із цього села. Ми взяли її до себе, і кілька днів вона була під нашим спостереженням. Вона втратила багато рідини й, мабуть, не спала кілька ночей. Приходила до тями лише на короткі проміжки часу. У такі хвилини вона говорила лише про вас. Казала, що ви перебуваєте у великій небезпеці. Примушувала мене заприсягтися, що я не казатиму про це нікому, навіть її чоловікові, доти, доки вона сама вам про це скаже.

– Навіть за таких обставин чому ви не повідомили Відаля про те, що сталося?

– Я повідомив би його… Вам це може здатися безглуздим, але…

– Але що?

– Я був переконаний, що вона втекла, і вважав своїм обов’язком допомогти їй.

– Втекла від кого?

– Я не певен, – сказав він із дивним виразом.

– Що ви приховуєте від мене, лікарю?

– Я просто лікар. І деяких речей не розумію.

– Яких саме?

Лікар Санжуан усміхнувся нервовою усмішкою.

– Крістіна вірить у те, що хтось увійшов у неї й хоче її знищити.

– Хто увійшов у неї?

– Знаю тільки, що вона думає, ніби цей «хтось» пов’язаний із вами, і він уселяє їй страх. Я вважаю, їй ніхто не зможе допомогти. Тому й не повідомив Відаля, знехтувавши свій обов’язок. Бо я знав, що рано чи пізно ви з’явитеся тут.

Він подивився на мене з дивною сумішшю жалю та смутку.

– Я також дуже добре ставлюся до неї, сеньйоре Мартін. Протягом тих місяців, які Крістіна пожила тут, навідуючи батька… ми стали друзями. Думаю, вона не розповідала вам про мене, та й навіщо їй було це робити. То був час, дуже важкий для неї. Вона довірила мені багато своїх таємниць, і я зробив те саме, хоча доти ніколи нікому про себе не розповідав. Я навіть запропонував їй вийти за мене заміж – як бачите, і нам, лікарям, не чуже ніщо людське. Звичайно, вона відкинула мою пропозицію. Не знаю, навіщо я вам усе це розповідаю.

– Але ж вона зрештою прийде до тями, лікарю? Вона одужає, правда ж…

Лікар Санжуан відвів погляд, спрямувавши його у вогонь, і сумно усміхнувся.

– Я на це сподіваюся.

– Я хочу її забрати.

Лікар підняв брови.

– Забрати її? Куди?

– Додому.

– Сеньйоре Мартін, дозвольте мені бути з вами відвертим. Навіть не беручи до уваги те, що ви не є ані її прямим родичем, ані чоловіком, – а це ті вимоги закону, яких ми не змогли б обминути, – Крістіна перебуває в такому стані, у якому вона не може поїхати ні з ким і нікуди.

– А хіба буде краще, якщо вона залишиться в цьому похмурому закладі з вами, прив’язана до стільця й начинена ліками? І не кажіть мені, що ви знову запропонуєте їй вийти за вас заміж.

Лікар довго дивився на мене, намагаючись проковтнути образу, якої я, безперечно, завдав йому своїми словами.

– Сеньйоре Мартін, я радий, що ви тут, бо, сподіваюся, разом ми зможемо допомогти Крістіні. Я вірю, ваша присутність допоможе їй покинути місце, у якому вона поки що знайшла для себе притулок. Я в це вірю, бо єдиним словом, яке вона промовила за останні два тижні, було ваше ім’я. Хай там що з нею сталося, але я не маю сумніву, що це мало стосунок до вас.

Лікар подивився на мене так, ніби чогось чекав від мене, чогось такого, що дало б відповіді на всі запитання.

– Вона мене просто покинула, – сказав я. – Ми збиралися з усім порвати й поїхати кудись разом. Я вийшов на короткий час, щоб купити квитки на потяг і квіти для неї. Я був відсутній не більш як півтори години. Коли я повернувся додому, Крістіни там уже не було.

– А що сталося перед тим, як вона пішла? Ви сперечалися?

Я вкусив себе за губу.

– Я не назвав би це суперечкою.

– А як би ви це назвали?

– Я зловив її на тому, що вона читала папери, які мали стосунок до моєї праці, і, можливо, її образило те, що вона витлумачила як мою недовіру.

– То було щось важливе?

– Ні, просто рукопис, чернетковий варіант.

– А можна мені запитати, якого змісту був той рукопис?

Я завагався.

– Такі собі фантазії.

– Наче казка для дітей?

– Скажімо, для спеціально підготовлених читачів.

– Розумію.

– Ні, ні, не думаю, що ви розумієте. Між нами не було ніякої суперечки. Крістіна лише була трохи невдоволена, тому що я не дозволив їй почитати той рукопис, але більше нічого. Коли я її покинув, вона була в нормальному гуморі, почала пакувати речі. Той рукопис не мав ніякого значення.

Лікар кивнув головою, але його згода була радше виявом чемності, аніж свідчила про те, що я переконав його.

– А могло статися, що, поки вас не було, хтось прийшов у ваш дім?

– Ніхто, крім мене, не знав, що вона там.

– А вам не спадає на думку якась причина, що примусила її піти, перш ніж ви повернетеся додому?

– Ні. А чому ви думаєте, що була причина?

– Це лише запитання, сеньйоре Мартін. Я намагаюся прояснити, що могло статися між тим моментом, коли ви її востаннє бачили, і її появою тут.

– Вона казала, хто в ній оселився або що в ній оселилося?

– Це тільки так говориться, сеньйоре Мартін. Звісно, ніхто в Крістіні не оселявся. Нерідко буває, що пацієнти, які пережили травматичний досвід, відчувають присутність померлих родичів або уявних осіб такою мірою, що втікають у власний розум і замикають двері, крізь які вони могли б вийти назовні. Це така собі емоційна реакція, спосіб захистити почуття або емоції, неприйнятні для інших. Гадаю, вам не слід перейматися цим тепер. Насамперед нам треба взяти до уваги, бо це може допомогти нам, що коли якась особа й важлива для неї тепер, то це ви. На підставі того, що вона мені розповіла колись і що залишилося між нами, а також її поведінки протягом останніх тижнів я дійшов висновку, що вона кохає вас, сеньйоре Мартін. Вона кохає вас так, як не кохала ніколи нікого і, звісно ж, як ніколи не кохатиме мене. Тому я вас прошу, щоб ви мені допомогли, щоб ви не піддалися ані страху, ані розчаруванню й допомогли мені, бо ми обидва хочемо того самого. Ми хочемо, щоб Крістіна змогла покинути цей заклад.

Я кивнув головою, присоромлений.

– Пробачте, якщо раніше…

Лікар підняв руку, заспокоюючи мене. Він підвівся й одяг пальто. Подав мені руку, і я потиснув її.

– Я чекаю вас завтра, – сказав він.

– Дякую, лікарю.

– Дякую вам. За те, що прийшли їй на допомогу.

Наступного ранку я вийшов із готелю, коли сонце вже підіймалося над замерзлим озером. Гурт хлопчаків грався на березі ставка, кидаючи камінці й намагаючись влучити в корпус невеличкого човна, вмерзлого в кригу. Сніг уже не падав, і видно було білі гори на обрії та великі рухливі хмари, що ковзали небом, наче величезні пароплави. Я прийшов до санаторію на віллі «Сан-Антоніо» трохи раніше від дев’ятої ранку. Лікар Санжуан із Крістіною чекали мене в парку. Вони сиділи на сонці, і лікар тримав руку Крістіни у своїй руці, поки розмовляв із нею. Вона майже не дивилася на нього. Побачивши, що я йду через парк, лікар став робити мені знаки, щоб я підійшов. Він поставив для мене стілець перед Крістіною. Я сів і подивився на неї. Її очі були втуплені в мене, проте не бачили мене.

– Крістіно, подивіться, хто прийшов, – сказав лікар.

Я взяв руку Крістіни й нахилився до неї.

– Поговоріть із нею, – сказав лікар.

Я кивнув головою й поринув у цей відсутній погляд, не знаходячи слів. Лікар підвівся й залишив нас на самоті. Я побачив, як він, наказавши одній із медсестер тримати нас під постійним наглядом, зник усередині санаторію. Я знехтував присутність медсестри й наблизив стілець до Крістіни. Я прибрав у неї з чола пасмо волосся й всміхнувся їй.

– Ти мене пам’ятаєш? – запитав я. Я бачив у її очах своє віддзеркалення, проте не знав, чи вона мене бачить, чи може чути мій голос. – Лікар мені сказав, що ти скоро одужаєш і ми зможемо повернутися додому. Ми повернемося туди, куди ти захочеш. Я думаю покинути будинок із вежею, і ми поїдемо кудись далеко: куди захочеш, туди й поїдемо. Туди, де ніхто нас не знає й де всім буде байдуже до того, хто ми такі й звідки приїхали.

Їй на руки натягли вовняні рукавички, що закривали бинти, якими були перев’язані її зап’ястя. Вона дуже схудла, шкіра в неї поморщилася, губи були потріскані, а очі – згаслі й неживі. Я обмежився тим, що всміхався та пестив її обличчя й чоло, розмовляючи без упину, розповідаючи їй про те, як мені її бракувало і як я повсюди її шукав. Так ми провели з нею зо дві години, аж поки лікар повернувся з медсестрою, і вони повели її в приміщення. Я залишився сидіти в парку, не знаючи, куди мені піти, і так сидів, аж поки лікар Санжуан знову з’явився у дверях. Він підійшов і сів поруч зі мною.

– Вона не сказала й слова, – промовив я. – Навряд чи вона зрозуміла, що я був тут…

– Ви помиляєтеся, друже мій, – сказав він. – Це процес дуже повільний, але, запевняю вас, ваша присутність допомагає їй, і дуже допомагає.

Я кивнув головою, удаючи, ніби вірю милосердній брехні лікаря.

– Завтра ми повторимо нашу спробу, – сказав він.

Була тільки дванадцята година дня.

– А що мені робити до завтра? – запитав я.

– Хіба ви не письменник? Пишіть. Пишіть щось для неї.

9

Я повернувся до готелю, обійшовши озеро. Консьєрж розповів мені, як знайти єдину книгарню в селі, що була тут з давніх-давен і де я міг купити папір та авторучку. Озброївшись, я зачинився у своїй кімнаті. Підсунув стіл до вікна й попросив термос із кавою. Майже годину сидів, дивлячись на озеро та на гори, доки зміг написати бодай одне слово. Згадав стару фотографію, подарунок від Крістіни, де було зображено дівчинку, яка йде дерев’яним молом, що далеко виходить у море, – фотографію, таємниця якої залишилася для неї нерозгаданою. Я уявив собі, що йду тим молом, що мої кроки несуть мене за її кроками, і поступово слова з’явилися, потекли одне за одним, і сюжет невеличкої історії виник перед моєю уявою. Я зрозумів, що зараз напишу історію, яку Крістіна ніколи не могла пригадати, історію, що малою дівчинкою привела її на цей мол, яким вона пішла, тримаючись за руку незнайомця. Я напишу історію про спогад, якого ніколи не було, спробую відновити пам’ять про вкрадене життя. Образи та світло, що виникали між фразами, знову перенесли мене в ту стару Барселону темряви, яка створила нас обох. Я писав, доки не зайшло сонце, а в термосі не залишилося жодної краплі кави, доки на замерзлу поверхню озера не впали перші сині промені місяця, а мені не заболіли очі та руки. Я відклав авторучку й зібрав аркуші зі стола. Коли консьєрж постукав у двері, щоб запитати, чи я прийду вечеряти, я його не почув. Я провалився в глибокий сон, і мені снилося, що слова, включно з моїми, мають силу лікувати та зцілювати.

Минули чотири дні під знаком однакових повторюваних подій. Я прокидався з першими променями світанку й виходив на балкон свого номера, щоб побачити, як сонце забарвлює в червоний колір озеро під моїми ногами. Я приходив у санаторій на пів на дев’яту й зазвичай зустрічав лікаря Санжуана на сходах біля входу, де він сидів і дивився на парк із філіжанкою гарячої кави в руках.

– Ви ніколи не спите, лікарю? – запитував я.

– Не більше, ніж ви, – відповідав він.

О дев’ятій лікар супроводжував мене до кімнати Крістіни й відчиняв двері. Він залишав нас наодинці. Я завжди знаходив її в тому самому кріслі біля вікна. Я підсував до неї стілець і брав її за руку. Вона майже не помічала моєї присутності. Потім я починав читати ті сторінки, які написав для неї попередньої ночі. Щодня я починав читати від початку. Іноді уривав читання й, підвівши погляд, із подивом бачив ознаки слабкої усмішки на її устах. Я проводив із нею цілий день, аж поки приходив лікар і просив мене піти. Потім я плентався безлюдними вулицями під снігом і повертався в готель, щось з’їдав на вечерю й підіймався у свою кімнату, де писав, поки мене змагала втома. Дні перестали мати для мене назву.

На п’ятий день я увійшов до кімнати Крістіни, як і кожного ранку, і побачив, що крісло, у якому вона завжди мене чекала, порожнє. Стривожений, я розглянувся навколо й побачив, що вона сидить навпочіпки в кутку на підлозі, згорнувшись у клубочок й обхопивши руками коліна, з обличчям, яке було залите слізьми. Побачивши мене, вона всміхнулася, і я зрозумів, що вона впізнала мене. Я став навколішки біля неї й обняв її. Я ніколи не почувався таким щасливим, як у ті кілька нещасних секунд, у які відчув її подих на своєму обличчі й побачив трохи світла в її очах.

– Де ти був? – запитала вона.

Того дня лікар Санжуан дозволив мені вивести її на прогулянку на годину. Ми пройшлися до озера й сіли там на лаву. Вона стала розповідати мені про сон, який бачила, – історію по дівчинку, яка жила в місті, схожому на темний лабіринт, чиї вулиці та будинки були живими й годувалися душами своїх жителів. У її сні, як і в тому оповіданні, яке я їй читав протягом кількох днів, дівчинці вдавалося втекти, і вона прибігала до молу, що виходив у нескінченне море. Тримаючись за руку незнайомця без імені та обличчя, який її врятував і який її супроводжував, вона дійшла до самого кінця того дерев’яного молу, що вивищувався над водами, де її хтось чекав, – хтось, кого вона так і не побачила, бо її сон, як і та історія, яку я їй читав, залишився незакінченим.

Крістіна туманно пам’ятала віллу «Сан-Антоніо» та лікаря Санжуана. Вона зашарілася, коли розповіла мені, що він, здається, пропонував їй вийти за нього заміж минулого тижня. Час і простір перемішалися в її свідомості. Іноді їй здавалося, що її батько перебуває тут, в одній із палат, і вона приїхала навідати його. Через мить вона вже не пам’ятала, як опинилася тут, і, схоже, це її мало цікавило. Пригадувала, що я пішов купити квитки на поїзд, і часом говорила про той ранок, коли вона зникла, так, ніби це було вчора. Іноді вона плутала мене з Відалем і просила в мене пробачення. В інші хвилини страх затьмарював їй обличчя й вона починала тремтіти.

– Він наближається, – казала вона. – Мені треба йти. Поки він тебе не побачив.

Потім вона поринала в тривалу мовчанку, байдужа як до моєї присутності, так і до присутності світу, ніби щось затягувало її в якесь далеке й недосяжне місце. Через кілька днів упевненість у тому, що Крістіна втратила розум, глибоко проникла в мою свідомість. Надія перших хвилин перетворилася на гірку безнадію, і іноді, повертаючись уночі до своєї келії в готелі, я відчував, як у мені розкривається та давня безодня темряви й ненависті, про яку я начебто забув. Лікар Санжуан, що спостерігав за мною з тими самими терпінням та впертістю, які він приберігав для своїх пацієнтів, попередив мене, що це мало статися.

– Вам не слід втрачати надію, друже мій, – сказав він. – Ми досягли великого поступу. Вірте й сподівайтеся.

Я слухняно погоджувався й день у день повертався до санаторію, щоб вивести Крістіну на прогулянку до озера, де я вислуховував від неї розповіді про її сновидіння, які чув уже десятки разів, але які вона відкривала для себе кожного нового дня. Щодня вона запитувала мене, де я був, чому не приїхав по неї, чому покинув її саму. Щодня вона дивилася на мене зі своєї невидимої клітки й просила мене, щоб я її обняв. Щодня, коли я з нею прощався, вона запитувала, чи я кохаю її, і я завжди відповідав їй те саме:

– Я кохатиму тебе завжди, – казав я. – Завжди.

Однієї ночі я прокинувся, почувши, як хтось грюкає у двері моєї кімнати. Була третя година ранку. Я доплентався до дверей, оглушений, і побачив за ними медсестру санаторію.

– Лікар Санжуан просить вас негайно прийти.

– Що сталося?

Через десять хвилин я вже заходив у браму вілли «Сан-Антоніо». Крики було чутно навіть із парку. Крістіна зачинила зсередини двері своєї кімнати. Лікар Санжуан із виглядом людини, що не спала протягом тижня, і двоє санітарів намагалися виламати їх. Було чутно, як у кімнаті Крістіна кричить і б’є в стіни, ламаючи меблі та все, що потрапляло їй під руку.

– Хто там усередині з нею? – запитав я, весь похоловши.

– Нікого, – відповів лікар.

– Але вона розмовляє з кимось, – заперечив я.

– Вона сама-одна.

Прибіг сторож із металевим ломом у руках.

– Це все, що мені вдалося знайти, – сказав він.

Лікар кивнув головою, сторож застромив лом у замкову шпарину й почав виламувати замок.

– Як вона змогла зачинитися зсередини? – запитав я.

– Я не знаю…

Уперше мені здалося, що я побачив страх на обличчі лікаря. Він уникав мого погляду. Сторож уже майже виламав замок ломом, коли раптом по той бік дверей запала тиша.

– Крістіно! – гукнув лікар.

Відповіді не було. Двері зрештою подалися й відчинилися всередину від одного поштовху. Я увійшов слідом за лікарем до кімнати, у якій було темно. Вікно було відчинене, і крізь нього залітав морозний вітер. Стільці, столи та крісла були поперекидані й поламані. Стіни були вкриті плямами, що спочатку здалися мені плямами чорної фарби. Але то була кров. Крістіни ніде не було видно.

Санітари вибігли на балкон і стали дивитися в парк, шукаючи сліди на снігу.

Лікар нишпорив повсюди поглядом, видивляючись, де Крістіна. Саме тоді ми почули сміх, який лунав із ванної кімнати. Я підійшов до її дверей і відчинив їх. Підлога була вкрита скляними скалками. Крістіна сиділа на підлозі, опершись спиною на металеву ванну, наче зламана лялька. Руки й ноги в неї були закривавлені, вкриті порізами, з яких стриміли скляні скалки. Її кров досі сочилася з тріщин у дзеркалі, яке вона розбила ударами кулаків. Я підняв її й став шукати її погляд. Вона всміхнулася мені.

– Я не дозволила йому ввійти, – сказала вона.

– Кому?

– Він думав, я все забула, але я не дозволила йому увійти, – повторила вона.

Лікар став навколішки поруч зі мною й почав роздивлятися порізи та рани, які вкривали тіло Крістіни.

– Даруйте, – промурмотів він, відтручуючи мене. – Зараз не до розмов.

Один із санітарів побіг по ноші. Я допоміг їм покласти Крістіну й тримав її за руку, поки її несли до процедурної, де лікар Санжуан уколов їй заспокійливі ліки, від яких вона через кілька секунд утратила тяму.

Я залишався біля неї й дивився їй у вічі, аж поки її погляд став ніби скляним і медсестра взяла мене за руку й вивела з процедурної. Я залишився стояти в темному коридорі, де пахло дезінфектантами, руки й одяг у мене були вимащені кров’ю. Я прихилився до стіни й дозволив собі сповзти на підлогу.

Прокинувшись наступного дня, Крістіна виявила, що її прив’язано ременями до ліжка в кімнаті без вікон, освітленій лише однією лампочкою, що звисала зі стелі. Я перебув ніч на стільці, поставленому в кутку, дивлячись на неї без найменшого уявлення про час. Вона несподівано розплющила очі, і гримаса болю скривила їй обличчя, коли вона відчула рани, що вкривали її руки.

– Давиде! – покликала вона.

– Я тут! – відповів я.

Я підійшов до ліжка й нахилився, щоб вона побачила моє обличчя й нерухому усмішку, яку я видушив із себе для неї.

– Я не можу зворухнутися.

– Ти прив’язана до ліжка ременями. Це для твого ж добра. Коли прийде лікар, їх знімуть.

– Зніми їх.

– Не можу. Це може тільки лікар, який…

– Будь ласка, – попросила вона благальним голосом.

– Крістіно, ліпше буде…

– Будь ласка.

У її погляді були біль і страх, але були в ньому також ясність і щось таке, чого я не бачив протягом усіх днів, коли відвідував її в цьому закладі. Вона знову стала собою. Я розв’язав перші два ремені, які утримували її в плечах та на талії. Я погладив їй обличчя. Вона тремтіла.

– Тобі холодно?

Вона похитала головою.

– Хочеш, я покличу лікаря?

Вона знову похитала головою.

– Давиде, подивися на мене.

Я сів на край ліжка й подивився їй у вічі.

– Ти повинен знищити його.

– Я тебе не розумію.

– Ти повинен знищити його.

– Кого знищити?

– Рукопис.

– Крістіно, я ліпше покличу зараз лікаря.

– Ні. Послухай мене.

Вона міцно вхопила мене за руку.

– Того ранку, коли ти пішов купувати квитки. Ти пам’ятаєш? Я знову піднялася у твій кабінет і відчинила скриню.

Я зітхнув.

– Я знайшла рукопис і почала читати його.

– То лише літературний твір, Крістіно…

– Ти мені брешеш. Я прочитала його, Давиде. Принаймні прочитала досить, аби зрозуміти, що ти повинен знищити його…

– Не турбуйся про це тепер. Я вже тобі казав, що покинув писати той рукопис.

– Але він тебе не покинув. Я намагалася спалити його…

Я на мить покинув її руку, коли почув ці слова, придушуючи в собі холодний гнів, коли пригадав спалені сірники, які знайшов на підлозі кабінету.

– Ти намагалася спалити його?

– Але я не змогла, – прошепотіла вона. – У будинку був іще хтось.

– Нікого не було в будинку, Крістіно. Нікого.

– Коли я запалила сірник і піднесла його до рукопису, я відчула його позад себе. Він ударив мене в потилицю, і я впала.

– Хто тебе вдарив?

– Було дуже темно, так, ніби світло дня вийшло з кімнати й не могло увійти. Я обернулася, але було дуже темно. Я побачила лише його очі. Схожі на очі вовка.

– Крістіно…

– Я випустила рукопис із рук і знову поклала його до скрині.

– Крістіно, ти хвора. Дозволь, я покличу лікаря й…

– Ти мене не слухаєш.

Я всміхнувся їй і поцілував у чоло.

– Звісно, я тебе слухаю. Але в будинку не було більше нікого.

Вона заплющила очі й схилила голову набік, застогнавши так, ніби мої слова були кинджалами, які вгороджувалися їй у нутрощі.

– Я піду покличу лікаря…

Я нахилився, щоб знову поцілувати її й підвівся на ноги. Я рушив до дверей, відчуваючи її погляд у себе на спині.

– Боягуз, – сказала вона.

Коли я повернувся до палати разом із лікарем Санжуаном, Крістіна розв’язала останній ремінь і, хитаючись, ішла до дверей, залишаючи за собою на білих плитах підлоги криваві сліди. Удвох ми знерухомили її й знову прив’язали до ліжка. Крістіна кричала й пручалася з такою люттю, від якої в мене холонула кров. Гамір і товкотнеча стривожили персонал лікарні. Один зі сторожів допоміг нам тримати її, поки лікар знову прив’язував її ременями до ліжка. Після того як ми цілком її знерухомили, лікар подивився на мене суворим поглядом.

– Сядьте знову там, де ви сиділи. Залишайтеся тут і не здумайте знову її розв’язувати.

На хвилину я залишився наодинці з нею, намагаючись її заспокоїти. Крістіна далі пручалася, силкуючись визволитися від пут. Я притримав їй обличчя й спробував зловити її погляд.

– Крістіно, будь ласка…

Вона плюнула мені в обличчя.

– Іди геть.

Лікар повернувся з медсестрою, яка несла металеву тацю зі шприцом, компресами та скляною пляшкою, у якій була жовта рідина.

– Вийдіть, – наказав він.

Я відійшов до дверей. Медсестра притиснула Крістіну до ліжка, а лікар зробив їй заспокійливий укол у лікоть. Крістіна кричала не своїм голосом. Я заткнув вуха й вийшов у коридор.

«Боягуз, – сказав я собі. – Боягуз».

10

За санаторієм на віллі «Сан-Антоніо» починалася дорога з деревами обабіч, яка обминала яр і віддалялася від села. На мапі, узятій у рамку, що висіла в їдальні готелю «Озерний», ця дорога мала вельми романтичну назву – бульвар Закоханих. Того вечора, покинувши санаторій, я наважився вийти на ту похмуру стежку, яка навіювала настрій не закоханості, а радше самоти й туги. Я йшов нею майже півгодини, не зустрівши жодної душі. Село залишилося далеко позаду, і незабаром кутастий силует вілли «Сан-Антоніо» та великі будинки, які оточували озеро, стали здаватися мені картонними будиночками на тлі обрію. Я сів на одну з лав, що стояли то там, то там побіля бульвару, і став дивитися, як заходить сонце на іншому кінці долини Серданья. Звідти, метрів за двісті, я побачив силует маленького скиту, що стояв посеред засніженого поля. Сам не знаю чому, я звівся на ноги й, грузнучи в снігу, рушив у напрямку тієї будівлі. Коли я був за десяток метрів від неї, то помітив, що скит не має дверей. Кам’яне мурування почорніло й обкришилося від дощів, які майже зруйнували будівлю. Я піднявся сходами, які вели туди, де колись був вхід, і заглибився всередину на кілька кроків. Рештки від спалених лав та дерев’яні бантини, що обвалилися з даху, стриміли з попелу. Бур’яни проникли всередину й проростали зі щілин споруди, яка була колись вівтарем. Надвечірнє світло проникало крізь вузькі кам’яні вікна. Я сів на те, що залишилося від лави навпроти вівтаря, і слухав, як свистить вітер між щілинами склепіння, пожертого вогнем. Я підвів погляд, і мені захотілося знайти в собі бодай крихту від тієї віри, яку зумів зберегти мій давній друг Семпере, віри в Бога або в книжки, і попросити Бога або пекло, щоб вони надали мені ще одну нагоду й допомогли витягти Крістіну з цього закладу.

– Будь ласка, – прошепотів я, ковтаючи сльози.

Я гірко посміхнувся, уявивши собі чоловіка, уже зламаного життям, що звертається зі своїми дрібними проханнями до Бога, у якого ніколи не вірив. Я розглянувся навколо, побачив цей Божий дім, перетворений на руїни та попіл, на пустку та самоту, і зрозумів: я цієї ж таки ночі повернуся по неї, не покладаючись на інше чудо чи благословення, крім своєї рішучості забрати її з цього закладу й видерти її з рук боягузливого закоханого лікаря, що вирішив перетворити її на свою Сплячу Красуню. Я радше спалю той дім, аніж дозволю, щоб хтось знову доторкався до неї. Ненависть і гнів освітлюватимуть мені шлях.

Я покинув старий скит уже вночі. Перетнув сріблясте поле, що світилося в сяйві місяця, і повернувся на стежку між деревами, ідучи понад яром у темряві, аж поки побачив удалині освітлені вікна вілли «Сан-Антоніо» та будинки з баштами й мансардами, які стояли навколо озера. Підійшовши до санаторію, я не завдав собі клопоту й не став стукати в браму молотком, який там висів. Я переліз через мур і перетнув парк, нечутно ковзаючи в темряві. Обійшов дім і наблизився до одних із дверей заднього ходу. Вони були взяті на засув зсередини, але я не вагався жодної хвилини перед тим, як розбити скло ліктем і просунути руку до засува. Я заглибився в коридор, слухаючи голоси та бурмотіння, вдихаючи пахощі бульйону, які струменіли від кухонь. Я перетнув майже весь будинок, поки дійшов до тієї кімнати в глибині, у якій добрий лікар замкнув Крістіну, мріючи, безперечно, перетворити її на свою Сплячу Красуню, оселивши її назавжди в раю з ліків та ремінних пасів.

Я думав знайти двері до її кімнати замкненими, але засув піддався зусиллям моєї руки, що боліла й нила від порізів. Штовхнув двері й увійшов до кімнати. Я насамперед звернув увагу на те, що міг бачити власний подих, який вилітав із мого рота. Потім я побачив також, що підлога з білих плит заплямлена кривавими слідами. Вікно, яке виходило в парк, було відчинене навстіж, і штори розгойдувалися на вітрі. Ліжко було порожнє. Я підійшов і взяв у руки один із ремінних пасів, якими лікар та санітари припинали Крістіну до ліжка. Вони були дуже акуратно перетяті, ніби паперові. Я вистрибнув у парк і побачив на снігу червоні сліди, які віддалялися в напрямку муру. Я пішов туди й помацав кам’яний мур, який оточував сад. На каменях була кров. Я переліз через мур і опинився на тому боці. Сліди, досить плутані, віддалялися в напрямку до села. Пам’ятаю, я кинувся бігти.

Я добіг по слідах у снігу до парку, який оточував озеро. Повний місяць досить яскраво освітлював велике крижане плесо. Там я її й побачив. Накульгуючи, вона повільно переходила через озеро, залишаючи за собою кривавий слід. Нічна сорочка, якою було прикрите її тіло, метлялася на вітрі. Коли я добіг до берега, Крістіна пройшла вже метрів тридцять до центра озера. Я вигукнув її ім’я, і вона зупинилася. Повільно обернулася, і я побачив, як вона всміхається, а тим часом навколо неї вже утворилася павутина тріщин. Я стрибнув на кригу, відчуваючи, як вона вгинається під моїми ногами, і побіг до неї. Крістіна завмерла нерухомо, дивлячись на мене. Тріщини під її ногами перетворилися на густу мережу чорних капілярів. Крига прогнулася під моїми ногами, і я впав долілиць.

– Я тебе кохаю, – почув я її слова.

Я поповз до неї, але мережа тріщин була вже під моїми руками й оточила її. Нас розділяли лише кілька метрів, коли я почув, як лід затріщав і проломився під її ногами. Кілька чорних пащ розверзлися під нею й проковтнули її, так, ніби то була рідка смола. Як тільки вона зникла під поверхнею води, крижини стулилися й закрили ополонку, у яку провалилася Крістіна. Її тіло прослизнуло метри на два попід кригою, підштовхуване течією. Я доповз до того місця, де її тіло застрягло під кригою, і з усієї сили став молотити по льоду кулаками. Крістіна з розплющеними очима та з волоссям, що коливалося на хвилях течії, дивилася на мене з того боку цієї прозорої крижаної плити. Я молотив по кризі доти, доки не розбив собі руки. Але мої зусилля були марними. Крістіна дивилася на мене невідривним поглядом. Вона притулила долоню до криги й усміхнулася. Останні бульбашки повітря втікали з її рота, а її зіниці розширилися востаннє. Через секунду вона стала повільно занурюватися в чорну порожнечу назавжди.

11

Я не повернувся до готелю, щоб забрати свої речі. Ховаючись між деревами, які оточували озеро, я бачив, як лікар та два жандарми цивільної гвардії підійшли до готелю й про щось говорили з управителем крізь засклені двері. Темними та безлюдними вуличками я перетнув село й добіг до станції, похованої під снігом. У світлі двох газових ліхтарів угадувався силует потяга, що стояв біля перону. На тлі його скелета з чорного металу було чітко видно освітлений червоний семафор на виході зі станції. Машина паровоза була заглушена. Замерзлі сльози звисали з рейок та шатунів, наче краплі желатину. У вагонах було темно, шибки вікон були затягнуті памороззю… Не було світла й у конторі начальника станції. Поїзд мав відійти лише через кілька годин, і станція була безлюдна.

Я підійшов до одного з вагонів і спробував відчинити двері. Вони були взяті на засув зсередини. Я спустився на рейки й пройшов у хвіст потяга. Під захистом темряви виліз на перехідну платформу між двома вагонами й спробував відчинити двері, які сполучали між собою вагони. Вони були не замкнені. Я прослизнув у вагон і в темряві знайшов шлях до одного з купе. Увійшов і зачинив засув ізсередини. Тремтячи від холоду, опустився на сидіння. Я не наважувався заплющити очі, боячись зустріти погляд Крістіни, яка дивиться на мене з-під криги. Минули хвилини, можливо, години. У якусь мить я запитав себе, чому ховаюся й чому неспроможний щось відчувати.

Я замкнувся в цій порожнечі й чекав, заховавшись у ній, ніби втікач, слухаючи, як потріскують метал та дерево, що стискалися на морозі. Я пильно вдивлявся в темряву за вікнами, аж поки пучок світла від червоного ліхтаря ковзнув по стінах вагона й я почув голоси на пероні. Я роздряпав пальцями невеличке вічко на вкритому плівкою паморозі вікні й побачив машиніста та двох робітників, які прямували до передньої частини потяга. Десь за десяток метрів від них начальник станції розмовляв із двома жандармами цивільної гвардії, яких я бачив із лікарем біля готелю трохи раніше. Я побачив, як він кивнув головою й дістав в’язку ключів, потім підійшов до потяга з двома жандармами. Я принишк у своєму купе. Через кілька секунд я почув скрегіт ключа й стукіт вагонних дверей, які відчинилися. Зашаруділи кроки, наближаючись до мене від кінця вагона. Я відсунув внутрішній засув, залишивши двері купе відчиненими, і ліг на підлогу під однією з лав, на яких були сидіння, притиснувшись до стіни. Я почув, як наближаються кроки жандармів, промені світла від ліхтарів, які вони тримали в руках, синіми стрілами проникали в купе й відбивалися від віконних шибок. Коли кроки зупинилися навпроти мого купе, я затримав дихання. Голоси замовкли. Я почув, як відчинилися двері, і чоботи пройшли за дві п’яді від мого обличчя. Жандарм залишався в моєму купе протягом кількох секунд, а тоді вийшов і зачинив за собою двері. Його кроки віддалилися по вагону.

Я залишився там, де й був, нерухомий. Через кілька хвилин почув тріскотіння й відчув гарячий подих, який струменів мені в обличчя від ґратки опалення. Через півгодини перші промені світанку заграли на шибках вікна. Я вибрався зі своєї криївки й виглянув назовні. Пасажири, самітні або по-двоє, виходили на перон, тягнучи свої валізи та клумаки. Від гуркоту запущеної в рух парової машини двигтіли стіни та підлога вагона. Через кілька хвилин пасажири почали сідати на потяг, і кондуктор увімкнув світло. Я знову сів на сидіння біля вікна й відповів на привітання котрогось із пасажирів, які проминали моє купе. Коли великі дзиґарі станції видзвонили восьму ранку, потяг почав відходити від станції. Лише тоді я заплющив очі й почув, як забамкали дзвони далекої церкви, відлунюючи передзвоном прокляття.

Повернення було позначене тривалими зупинками. Частина колії була пошкоджена, і ми прибули до Барселони лише пізно ввечері в четвер двадцять третього січня. Місто було поховане під яскраво-червоним небом, над яким висіла павутина з чорного диму. Було спекотно, так, ніби зима несподівано відступила, і брудне та вологе дихання підіймалося від ґраток каналізації. Відчинивши двері будинку з вежею, я знайшов на підлозі білий конверт. Я впізнав печатку з червоного сургучу, якою він був запечатаний, і не завдав собі клопоту підняти його, бо чудово знав, що він містить: нагадування про мою зустріч із хазяїном, на якій я маю передати йому рукопис цього ж таки вечора в будинку біля парку Ґвель. Я піднявся в темряві сходами й відчинив двері головного поверху. Не став умикати світло й пішов прямо до кабінету. Підійшов до вікна й став дивитися на залу під пекельним світлом, яке лилося з охопленого полум’ям неба. Я уявив її собі там такою, якою вона мені себе описала, навколішках біля скрині. Уявив, як вона підіймає віко скрині й дістає папку з рукописом. Як читає ті кляті сторінки, переконана, що повинна знищити їх. Як запалює сірники й підносить полум’я до паперу.

У домі був іще хтось.

Я підійшов до скрині й відступив на кілька кроків, так, ніби був за її спиною й дивився на неї. Потім нахилився вперед і підняв віко. Рукопис був там, він чекав мене. Я доторкнувся до папки пальцями й погладив її. І саме тоді я її побачив. Срібний силует блищав на дні скрині, наче перлина на дні озера. Я взяв її пальцями й став роздивлятися під світлом того закривавленого неба. Брошку з янголом.

– Сучий син, – почув я власні слова.

Я дістав із дна шафи коробку зі старим револьвером свого батька. Відкинув барабан і впевнився в тому, що він заряджений. Коробочку з рештою набоїв поклав у ліву кишеню свого пальта. Загорнув револьвер у ганчірку й поклав його до правої кишені. Перш ніж вийти, зупинився перед дзеркалом у холі й протягом якогось часу споглядав незнайомця, що дивився на мене звідти. Усміхнувся, відчуваючи, як спокій ненависті палахкотить у моїх жилах, і вийшов у ніч.

12

Будинок Андреаса Кореллі стояв на пагорбі, накритий плащем із червоних хмар. За ним коливався ліс тіней парку Ґвель. Вітер розгойдував гілля, і листя сичало в темряві, наче змії. Я зупинився перед дверима й став роздивлятися фасад. У всьому домі не було жодного вогника світла. Віконниці були зачинені. Я почув за спиною дихання собак, які блукали за мурами парку, стежачи за моїми кроками. Я дістав револьвер із кишені й обернувся до ґратчастої брами парку, за якою снували силуети псів, неясні тіні, що стежили за мною з чорної темряви.

Я наблизився до головних дверей будинку й тричі вдарив у них молотком, який там висів. Я не став чекати відповіді. Я міг би розтрощити замок кулями, але в цьому не було потреби. Двері були відчинені. Я відвів убік бронзовий запобіжник, який блокував клямку, і двері повільно прочинилися всередину під інерцією власної ваги. Довгий коридор постав переді мною; шар пилюки, який накривав підлогу, блищав, наче дрібний пісок. Я ступив уперед кілька кроків і побачив сходи, які підіймалися вгору біля однієї зі стін холу, утворюючи огорнуту тінями спіраль. Я заглибився в коридор, який вів у салон. Десятки поглядів дивилися на мене з галереї старих фотографій у рамках, що висіли на стіні. Єдиними звуками, які я міг чути, були шарудіння моїх кроків та моє власне дихання. Я дійшов до кінця коридору й зупинився. Нічне світло проникало крізь щілини у віконницях, наче ножі червонястого кольору. Я підняв револьвер і ввійшов до салону. Зачекав, поки мої очі призвичаяться до темряви. Меблі були на тих самих місцях, на яких я їх пам’ятав, але навіть у дуже тьмяному світлі було видно, що вони старі й укриті пилюкою. Руїни. Завіси були старі й обшарпані, а шпалери на стінах повідклеювалися й звисали клаптями, схожими на риб’ячу луску. Я підійшов до одного з вікон, щоб відчинити віконниці й впустити до зали трохи світла. Я був уже за два метри від балкона, коли відчув, що я тут не сам. Я зупинився, похоловши, і повільно обернувся.

Силует чітко вирізнявся в кутку зали, у тому кріслі, де він сидів завжди. Криваве світло, яке просочувалося крізь щілини у віконницях, освітлювало блискучі черевики та контури костюма. Обличчя було повністю в темряві, але я знав, що він на мене дивиться. І що він усміхається. Я підняв револьвер і націлив на нього.

– Я знаю, що ви вчинили, – сказав я.

Кореллі не ворухнув жодним м’язом. Залишався нерухомим, наче павук. Я ступив крок уперед, націливши дуло револьвера йому в обличчя. Мені вчулося зітхання в темряві, і на мить червонясте світло спалахнуло в його очах. Я був переконаний, що зараз він стрибне на мене. І вистрелив. Віддача від пострілу вдарила мене в лікоть, наче молотком. Хмарка синього диму піднялася над револьвером. Одна з рук Кореллі впала з підлокітника крісла й загойдалася, шкрябаючи нігтями підлогу. Я вистрелив знову. Куля влучила йому в груди й утворила задимлену дірку в одязі. Я тримав револьвер обома руками й не наважувався підійти ближче, пильно роздивляючись нерухомий силует у кріслі. Розгойдування руки ставало все повільнішим, аж поки тіло знову завмерло нерухомо, а нігті, довгі й відполіровані, знову вчепилися у тверде дерево дубового підлокітника. Тіло не зворухнулося й не видало жодного звуку, хоча щойно прийняло в себе дві кулі: одну в обличчя, а другу – у груди. Я відступив на кілька кроків до вікна й розчахнув його кількома поштовхами, не відводячи погляду від крісла, у якому сидів Кореллі. Потік запилюженого світла ринув від балконної балюстради до найдальшого з кутків, освітивши тіло й обличчя хазяїна. Я хотів проковтнути слину, але в роті було сухо. Перший постріл зробив йому дірку між бровами. Другий – на лацкані піджака. Але не було жодної краплі крові. Замість крові з дірок сипався тонкий порох, дрібненький і блискучий, схожий на пісок, що сиплеться з піскового годинника. Очі блищали, а губи стулилися в саркастичній посмішці. То була лялька.

Я опустив револьвер – рука моя досі тремтіла – і повільно наблизився до крісла. Я нахилився над тією гротескною маріонеткою й підніс руку до її обличчя. Протягом якоїсь миті я боявся, що ті скляні очі заворушаться, а руки з довгими нігтями схоплять мене за горло. Я доторкнувся до щоки пучками пальців. Дерево, покрите емаллю. Я не зміг утриматися від гіркого сміху. Годі було сподіватися чогось іншого від хазяїна. Я ще раз подивився на ту фізіономію, скривлену в іронічній гримасі, і вдарив її руків’ям револьвера. Вона відхилилася вбік, упала на підлогу і я став кóпати її носаками. Дерев’яний корпус утратив форму, руки та ноги переплелися так, як вони не можуть переплестися на тілі живої людини. Я відступив на кілька кроків і роззирнувся навколо. Побачив велике полотно з намальованим на ньому янголом і зірвав його одним посмиком. За цією картиною я побачив двері, що нагадали мені ті, крізь які я увійшов до підвалу, коли залишився тут ночувати. Я взявся за ручку. Вони були незамкнені. Я втупив погляд у сходи, які спускалися в темний колодязь. Підійшов до комода, звідки, як мені пригадалося, Кореллі дістав свої сто тисяч франків під час нашої першої зустрічі, і став висовувати шухляди. В одній знайшов бляшану коробку зі свічками й кілька сірників. На мить завагався, запитуючи себе, чи хазяїн не залишив усе це умисне, сподіваючись, що я натраплю на нього, як натрапив на ляльку. Але потім таки запалив свічку й рушив через салон до дверей. Кинув останній погляд на повалену ляльку й зі свічкою, високо піднятою в лівій руці, та з револьвером, твердо затиснутим у правій, почав спускатися сходами. Я зупинявся майже на кожній приступці, щоб оглянутися назад. Спустившись до підвальної зали, відвів руку зі свічкою так далеко від себе, як тільки зміг, і описав нею півколо. Усе було там: операційний стіл, газові світильники й таця з хірургічними інструментами. Усе вкрите пилюкою та заплетене павутиною. Але було тут щось іще. Кілька силуетів, що прихилилися до стіни. Такі самі нерухомі, як і силует хазяїна. Я поставив свічку на операційний стіл і наблизився до тих силуетів. Я впізнав серед них служника, який нас обслуговував однієї ночі, та водія, який привіз мене додому після вечері з Кореллі в саду біля будинку. Були там й інші ляльки, яких я не зміг упізнати. Одна стояла обличчям до стіни. Я обкрутив її дулом револьвера й через секунду дивився на самого себе. Відчув, як мороз пройшов у мене поза шкірою. Лялька, яка зображувала мене, мала тільки половину обличчя. Друга половина не мала чітко означених рис. Я вже наготувався повалити цю ляльку копняком, коли почув дитячий сміх нагорі сходів. Я затримав дихання, і тоді почувся якийсь дивний тріскіт, що повторився кілька разів. Я побіг сходами нагору. Лялька хазяїна вже не лежала на підлозі там, де вона впала, коли я її повалив. Сліди від ніг віддалялися звідти в напрямку коридору. Я відвів бойок револьвера й пішов по тих слідах, поки звернув у коридор, що вів до холу. Там я зупинився й підняв револьвер. Сліди уривалися посередині коридору. Я став шукати невидимий силует хазяїна між тінями, проте жодного сліду від нього не було. У кінці проходу головні двері були, як і раніше, відчинені. Я повільно дійшов до того місця, де слід уривався. Але через кілька секунд помітив, що між фотографіями вже немає порожнього місця, яке було там раніше. На стіні висіла нова рамка, а в ній фотографія, яка, здавалося, вийшла з-під того самого об’єктива, що й усі інші, які утворювали цю моторошну колекцію, а на тій світлині я побачив Крістіну в білій сукні з поглядом, спрямованим у лінзу фотокамери. Але вона була не сама. Її обіймали й підтримували сильні руки, що належали людині, яка усміхалась, дивлячиcь в об’єктив фотоапарата. Андреас Кореллі.

13

Я спустився з пагорба до лабіринту темних вулиць району Ґрасіа. Там я знайшов відчинену кав’ярню, де зібралася досить велика компанія сусідів, які жваво обговорювали проблеми чи то політики, чи то футболу; визначити це було важко. Я проштовхався крізь натовп, крізь густу хмару диму та гамір, і підійшов до прилавка, де шинкар зустрів мене досить ворожим поглядом, яким, думаю, він зустрічав усіх чужинців, а чужинцями він, либонь, вважав усіх тих, котрі жили більш як за дві вулиці від його закладу.

– Мені потрібен телефон, – сказав я.

– Телефон лише для клієнтів.

– Подайте мені коньяк. І телефон.

Шинкар узяв склянку й показав мені на коридорчик у глибині зали, над яким висіла табличка з написом «Пісуари». Там я побачив щось подібне до телефонної будки, що була якраз навпроти вбиральні, огорнута гострим запахом аміаку та гамором, який долинав із зали. Я зняв слухавку й став чекати, поки мені дадуть лінію. Через кілька секунд мені відповіла операторка телефонної компанії.

– Мені треба зателефонувати до кабінету адвоката Валера в будинок номер чотириста сорок два на проспекті Діагональ.

Операторці знадобилося дві хвилини, щоб знайти номер і з’єднати мене. Я чекав, тримаючи слухавку біля правого вуха однією рукою й затуляючи ліве вухо другою. Зрештою операторка повідомила, що передала мій виклик, і через кілька секунд я впізнав голос секретарки адвоката Валера.

– Мені шкода, але адвокат Валера зараз відсутній.

– Це дуже важливо. Скажіть йому, що мене звуть Мартін, Давид Мартін. Це питання життя або смерті.

– Я знаю, хто ви такий, сеньйоре Мартін. Мені шкода, але я не можу з’єднати вас з адвокатом, бо його тут немає. Уже половина на десяту ночі, і минув певний час відтоді, як він поїхав додому.

– Тоді дайте мені його домашній номер телефону.

– Я не можу надати вам цю інформацію, сеньйоре Мартін. Даруйте мені. Якщо хочете, зателефонуйте завтра вранці й…

Я повісив слухавку й став знову чекати лінію. Цього разу я назвав операторці номер, який дав мені Рікардо Сальвадор. Його сусід відповів на дзвінок і сказав, що піде подивитися, чи старий поліціант удома. Сальвадор відповів через хвилину.

– Мартін? З вами все гаразд? Ви в Барселоні?

– Щойно приїхав.

– Будьте дуже обережні. Поліція вас шукає. Вони приходили сюди й розпитували про вас та про Алісію Марласку.

– Віктор Ґрандес?

– Думаю, що так. З ним були двоє здоровил, які вельми не сподобалися мені. Мені здається, вони хочуть накинути вам убивства Роуреса та вдови Марласки. Тож раджу вам пильнувати. Вони, безперечно, стежать за вами. Якщо хочете, можете приїхати сюди.

– Дякую, сеньйоре Сальвадор. Я подумаю. Але не хочу вплутувати вас у нові проблеми.

– Робіть, як знаєте, але головне – бережіться. Думаю, ви мали слушність: Жако повернувся. Не знаю чому, але він повернувся. Ви маєте якийсь план?

– Хочу спробувати зустрітися з адвокатом Валера. Гадаю, у центрі всіх цих подій стоїть видавець, на якого працював Марласка, і, на мою думку, Валера – єдина людина, що знає правду.

Сальвадор зробив паузу.

– Хочете, я піду з вами?

– Не думаю, що в цьому є потреба. Я вам зателефоную відразу по тому, як поговорю з Валера.

– Як хочете. Зброю маєте?

– Так.

– Я радий це чути.

– Сеньйоре Сальвадор… Роурес говорив мені про жінку із Соморостро, до якої ходив консультуватися Марласка. Він познайомився з нею через Ірен Сабіно.

– Відьма із Соморостро.

– Що вам про неї відомо?

– Не так багато. Я навіть не вірю в те, що вона існує, як і той редактор. Головне, що має вас турбувати, – це Жако й поліція.

– Я матиму на увазі.

– Зателефонуйте мені відразу, як тільки щось довідаєтеся, гаразд?

– Неодмінно зателефоную. Дякую вам.

Я повісив слухавку й, проходячи повз прилавок, поклав кілька монет, щоб покрити вартість телефонної розмови та коньяку, який залишив там неторканим.

Через двадцять хвилин я вже був біля будинку номер чотириста сорок два на проспекті Діагональ, дивлячись на освітлені вікна кабінету Валера на одному з верхніх поверхів. Кімната портьє була зачинена, але я гримав у двері доти, доки портьє з’явився й рушив до мене з вельми недоброзичливим виразом обличчя. Як тільки він трохи прочинив двері, щоб сказати мені кілька «теплих» слів, я відштовхнув його й пройшов у двері, пустивши повз вуха всі протести. Я рушив прямо до ліфта, а коли портьє намагався мене затримати, схопивши за лікоть, подивився на нього таким недобрим поглядом, що він мене відпустив.

Коли секретарка Валера відчинила двері, вираз подиву на її обличчі швидко змінився виразом страху, а надто коли я поставив ногу в отвір між одвірком і дверима, щоб вона не зачинила їх перед самісіньким моїм носом, і ввійшов без запрошення.

– Повідомте адвоката, – сказав я. – Негайно.

Секретарка подивилася на мене, бліда як смерть.

– Сеньйора Валера немає…

Я схопив її за руку й потяг до кабінету адвоката. Світло горіло, але Валера не було видно. Секретарка схлипувала, нажахана, і до мене дійшло, що я надто міцно стиснув пальцями її лікоть. Я пустив її й відступив на кілька кроків. Вона тремтіла. Я зітхнув і спробував зробити заспокійливий жест, але це тільки призвело до того, що вона побачила револьвер, який я запхав за пояс штанів.

– Благаю вас, сеньйоре Мартін… Присягаюся вам, що сеньйора Валера немає.

– Гаразд, я вам вірю. Заспокойтеся. Я хочу тільки поговорити з ним. Більше нічого.

Секретарка кивнула. Я всміхнувся їй.

– Будь ласка, візьміть слухавку й зателефонуйте йому додому, – сказав я.

Секретарка взяла слухавку й промурмотіла операторці домашній номер телефону адвоката. Коли дістала підтвердження, то подала мені слухавку.

– Доброго вечора, – сказав я.

– Мартін, яка прикра несподіванка! – сказав Валера на протилежному кінці лінії. – Поясніть, будь ласка, що ви робите в моєму кабінеті о такій пізній годині й чому тероризуєте моїх службовців?

– Я прошу пробачення за те, що потривожив вас, адвокате, але мені терміново треба знайти вашого клієнта, сеньйора Андреаса Кореллі, а ви єдина людина, яка може допомогти мені в цьому.

Тривала мовчанка.

– Боюся, ви помилилися, Мартін. Я не можу допомогти вам.

– Я сподівався, ми з вами залагодимо цю справу по-дружньому, сеньйоре Валера.

– Я не розумію вас, Мартін. Я не знаю сеньйора Кореллі.

– Що ви сказали?

– Я ніколи його не бачив, ніколи з ним не розмовляв, а тим більше не знаю, де можна його знайти.

– Пригадую, саме він найняв вас, щоб видерти мене з лап поліції.

– Ми одержали від нього листа й чек десь за два тижні перед тим. У листі йшлося про те, що ви його компаньйон і що інспектор Ґрандес чіпляється до вас; тож він доручає нам забезпечити вам юридичний захист у разі потреби. З тим листом нам було також надіслано конверт із проханням особисто передати його вам. Я обмежився тим, що прийняв чек і попросив своїх знайомих у поліції попередити мене, якщо вас заберуть туди. Так і справді сталося, і, якщо ви пам’ятаєте, я сумлінно виконав свою частину угоди й забрав вас із поліції, пообіцявши Ґрандесові великі неприємності, якщо він не випустить вас на волю. Я не думаю, щоб у вас були підстави нарікати на те, як я виконав свій обов’язок.

Цього разу настав мій час зробити паузу.

– Якщо ви мені не вірите, то попросіть сеньйориту Маргариту показати вам папери, – додав Валера.

– А ваш батько? – запитав я.

– Мій батько?

– Ваш батько й Марласка мали угоду з Кореллі. Він мусив щось знати…

– Запевняю вас, що мій батько ніколи не укладав прямої угоди із сеньйором Кореллі. Усе листування з ним – якщо таке було, бо в архівах нашої контори нічого не збереглося, – здійснював особисто покійний сеньйор Марласка. До речі, оскільки ви запитуєте про це, я можу вам сказати, що мій батько поставив під сумнів існування сеньйора Кореллі, а надто в останні місяці життя сеньйора Марласки, коли той заплутався, бо не знаю, як це висловити інакше, у своїх стосунках із тією жінкою.

– Якою жінкою?

– Артисткою.

– Ірен Сабіно?

Я почув, як він роздратовано зітхнув.

– Перш ніж померти, сеньйор Марласка залишив певний капітал під керуванням і наглядом нашої фірми, з якого мала бути виплачена низка сум на рахунок, виписаний на ім’я такого собі Хуана Корбери та Марії Антонії Санаухи.

«Жако й Ірен Сабіно», – подумав я.

– У яку суму вкладався той капітал?

– То був депозит в іноземній валюті. Близько сотні тисяч французьких франків, якщо пам’ять мене не зраджує.

– Марласка не розповідав, звідки він узяв ті гроші?

– Ми адвокатська контора, а не фірма детективного розшуку. Нашим обов’язком було виконувати інструкції, які залишив нам у своєму заповіті сеньйор Марласка, а не піддавати їх сумніву.

– Які ще інструкції він залишив?

– Нічого особливого. Звичайні собі виплати третім особам, що не мали нічого спільного ані з нашою конторою, ані з його родиною.

– Ви не могли б пригадати бодай одну з таких конкретних виплат?

– Мій батько залагоджував такі справи особисто, аби уникнути того, щоб службовці контори мали доступ до інформації, яка могла б скомпрометувати когось.

– А вашому батькові не здавалося дивним, що його колишній компаньйон доручив йому роздати ці гроші якимсь невідомим людям.

– Звісно, йому це здалося дивним. Багато чого йому здавалося дивним.

– Ви пам’ятаєте, куди надсилали ті виплати?

– Як я можу пам’ятати про це? Відтоді минуло не менш як двадцять п’ять років.

– Зробіть зусилля, – сказав я. – Задля сеньйори Маргарити.

Секретарка скинула на мене нажаханим поглядом, а я у відповідь підморгнув їй одним оком.

– Не смійте зачепити її бодай одним пальцем, – погрозливим тоном сказав Валера.

– Не вказуйте, як мені діяти, – урвав я його. – Як там ваша пам’ять? Освіжилася трохи?

– Я можу пошукати цю інформацію в приватних записах мого батька. Це все.

– А де вони є?

– Тут, серед його паперів. Але на це мені знадобилися б години…

Я повісив слухавку й подивився на секретарку Валера, яка почала плакати. Я подав їй хусточку й підбадьорливо плеснув її по плечу.

– Ну ж бо, жінко, заспокойтеся, не плачте. Я вже йду. Ви ж самі переконалися, що я хотів лише поговорити з ним.

Вона кивнула головою, не відриваючи нажаханого погляду від револьвера. Я застебнув ґудзики на пальті й усміхнувся їй.

– І останнє прохання.

Вона підвела погляд, боячись найгіршого.

– Скажіть мені адресу адвоката. І не здумайте брехати, бо, якщо ви мені збрешете, я повернуся й, запевняю вас, залишу на вході до будинку ту природну поблажливість, яка мені властива.

Перш ніж піти, я попросив сеньйориту Маргариту, щоб вона показала мені, де проходить кабель телефонного зв’язку, і обрізав його, урятувавши її в такий спосіб від спокуси застерегти Валера, що я маю намір з’явитися до нього з візитом чемності, або зателефонувати в поліцію й повідомити про нашу маленьку й не зовсім приємну зустріч.

14

Адвокат Валера жив у монументальному будинку, схожому на нормандський замок, що стояв на розі вулиць Жирона та Аусіса Марка. Я подумав, що він, певно, успадкував це страхіття від свого батька разом з адвокатською конторою й що кожен камінь, покладений у його мурування, був политий кров’ю та овіяний диханням цілих поколінь барселонців, які ніколи не мріяли бодай ступити ногою в такий палац. Я сказав портьє, що несу з контори папери для адвоката за дорученням сеньйорити Маргарити, і, повагавшись хвилину, він дозволив мені увійти. Я підіймався сходами, не поспішаючи, під пильним поглядом портьє. Майданчик верхнього поверху був просторішим, аніж більшість помешкань, які запам’яталися мені з дитинства в старому кварталі Рібера, що за кілька метрів звідси. Ручка дверей була у формі великої бронзової кулі. Коли я взявся за неї й уже хотів подзвонити, то помітив, що двері відчинені. Я обережно штовхнув їх і ввійшов досередини. Передпокій закінчувався довгим коридором завширшки метрів зо три, його обтягнуті синім оксамитом стіни були обвішані картинами. Я зачинив двері в себе за спиною й втупився пильним поглядом у гарячу сутінь, яка висіла в глибині коридору. Тиха музика плавала в повітрі, жалібна фортепіанна мелодія, елегантна й меланхолійна. Ґранадос.

– Сеньйоре Валера! – покликав я. – Це Мартін.

Не діставши відповіді, я повільно рушив уперед коридором, ідучи на звуки тієї сумної музики. Я проходив між картинами та нішами, у яких стояли статуетки Богородиці та святих. У коридорі були ще якісь ніші під арками, запнуті завісками. Я проминав завіски одну за одною, аж поки дійшов до кінця коридору, що виходив у велику, огорнуту сутінню залу. Вона мала форму прямокутника, і під усіма чотирма її стінами тяглися полиці з книжками, від підлоги до стелі. У глибині виднілися прочинені двері, а ще далі в темряві миготіли червоні відблиски вогню.

– Валера! – гукнув я знову, підвищивши голос.

У промені світла, яке відкидав вогонь, крізь прочинені двері я побачив обриси силуету. Двоє блискучих очей дивилися на мене з осторогою. Собака, який здався мені німецькою вівчаркою, але в якого вся шерсть була біла, повільно наближався до мене. Я стояв спокійно, повільно розстібаючи пальто й намацуючи револьвер. Собака зупинився біля моїх ніг і подивився на мене, жалібно заскавучавши. Я погладив його по голові, і він облизав мої пальці. Потім обернувся й пішов до дверей, за якими миготіли відблиски полум’я. Він зупинився у дверях і знову подивився на мене. Я пішов за ним. По той бік дверей я побачив читальну залу з великим каміном. Її освітлював лише вогонь, розпалений у каміні, і миготливі тіні танцювали на стінах і на стелі. У центрі зали був стіл, на якому стояв грамофон, звідки й лунала та музика. Перед каміном спинкою до дверей стояло велике шкіряне крісло. Собака підійшов до крісла й знову обернувся, щоб подивитися на мене. Я наблизився туди саме достатньо для того, щоб побачити руку, яка звисала з підлокітника крісла, тримаючи запалену сигару, від якої підіймалася вгору струминка синього диму.

– Валера? Це я, Мартін. Двері були відчинені…

Собака поставив передні лапи на крісло, не відводячи від мене погляду. Я підійшов іще ближче й обкрутив крісло. Адвокат Валера сидів обличчям до каміна з розплющеними очима й легкою усмішкою на губах. На ньому був костюм-трійка, а в другій руці, що лежала в нього на колінах, він тримав зошит у шкіряній оправі. Я став перед ним і подивився йому у вічі. Він не моргав. І тоді я помітив ту червону сльозу, сльозу крові, яка повільно стікала йому по щоці. Я опустився перед ним навколішки й узяв зошит, який він тримав у руці. Собака подивився на мене розпачливим поглядом. Я погладив його по голові.

– Я тобі співчуваю, – прошепотів я.

У зошиті були записи, зроблені від руки, позначені датами й розділені короткими лініями. Валера тримав його розгорнутим посередині. Перший запис на сторінці, яку він тримав розгорнутою, був позначений 23 листопада 1904 року.

Виплата з каси (356-а/23-11-04) 7500 песет із рахунку Д. М. Надсилаю через Марселя (власною персоною) на адресу, яку вказав Д. М. Провулок за старим цвинтарем – майстерня скульптур «Санабре та сини».

Я перечитав цей запис кілька разів, намагаючись знайти в ньому бодай якийсь зміст. Я добре знав той провулок зі своїх юних років, коли працював у редакції газети «Голос індустрії». То була жалюгідна вуличка, схована за мурами кладовища Пуебло-Нуево, на якій тіснилися майстерні, де виготовляли могильні плити та надгробки у вигляді скульптур, і яка закінчувалася в одному з виярків, що перетинали пляж Боґатель та містечко нетрищ під назвою Соморостро, що тяглося до самого моря. З якихось невідомих причин Марласка залишив інструкції, щоб виплатили значну суму одній із таких майстерень.

На тій же таки сторінці, позначений тією самою датою, був іще один запис, який мав стосунок до Марласки й указував початок виплат Жако та Ірен Сабіно.

Банківський переказ із рахунку Д. М. на рахунок № 008965-2564-1 Іспанського колоніального банку (у філії на вулиці Фернандо). Хуан Корбера – Марія Антонія Санауха. 7 тисяч песет помісячно. Опрацювати програму виплат.

Я переглянув іще кілька сторінок. Більшість записів стосувалася виплат та операцій невеликого масштабу, пов’язаних із діяльністю адвокатської контори. Довелося перегорнути не одну сторінку, заповнену нотатками, які нічого мені не говорили, поки я натрапив на ще один запис, де було згадано про Марласку. Знову йшлося про виплату металевими грішми, зробити яку знову доручили Марселю, певно, одному зі службовців контори.

Виплата з каси (379-а/29-12-04), 15 тисяч песет із рахунку Д. М. через Марселя. Пляж Боґатель, біля переходу, о 9-й годині. Особа, яка вийде на контакт, дасть про себе знати.

«Відьма із Соморостро», – подумав я. Померши, Дієґо Марласка роздавав чималі суми грошей через свого компаньйона. Це суперечило підозрі Сальвадора, що Жако втік із грішми. Марласка розпорядився здійснювати виплати персонально й залишив гроші у фонді, який віддав під опіку адвокатської фірми. Дві інші виплати свідчили про те, що, перед тим як померти, Марласка мав якісь справи з майстернею надгробних скульптур і з якимсь темним персонажем із Соморостро, справи, що закінчилися передачею з рук у руки досить великої суми грошей. Я згорнув зошит, ще менше щось розуміючи, ніж раніше.

Я вже збирався покинути той дім, коли, обернувшись, звернув увагу на одну зі стін читальної зали, де висіло багато фотографій в акуратних рамах на тлі з гранатового оксамиту. Я підійшов до них і відразу впізнав похмуре й гордовите обличчя патріарха Валера, чий олійний портрет висів також у кабінеті його сина. Адвокат був зображений на більшості фотографій у товаристві видатних людей та патриціїв міста, які були, певно, сфотографовані під час різних урочистих святкувань та громадських подій. Досить було переглянути з десяток тих світлин і впізнати персонажів, що позували, усміхнені, поруч зі старим адвокатом, і ставало очевидним, що адвокатська контора «Валера, Марласка та Сентіс» була життєво важливим органом у функціонуванні організму міста Барселони. Син Валера, набагато молодший, але цілком пізнаваний, з’являвся також на кількох фотографіях, завжди на другому плані, завжди малопомітний у тіні патріарха.

Я відчув його присутність, перш ніж його побачив. На одній зі світлин були сфотографовані Валера-батько й Валера-син. Вони стояли біля дверей будинку номер чотириста сорок два на проспекті Діагональ, у якому була розташована їхня контора. Поруч із ними стояв високий і показний кабальєро. Його обличчя з’являлося також на багатьох інших фотографіях колекції, завжди поруч із Валера. Дієґо Марласка. Я уважно придивився до того тривожного погляду, до худого й незворушного обличчя, яке дивилося на мене з тієї світлини, знятої двадцять п’ять років тому. Як і хазяїн, він не постарів на жоден день. Я гірко посміхнувся, зрозумівши, яким наївним був. Те обличчя було зовсім не тим, як на фотографії, що її мені дав мій друг із колишніх службовців поліції.

Чоловік, що його я знав як Рікардо Сальвадора, був не ким іншим, як Дієґо Марласкою.

15

На сходах було зовсім поночі, коли я покинув палац родини Валера. Я перейшов хол навпомацки, і коли відчинив двері, вуличні ліхтарі відкинули всередину прямокутник синього світла, і в його кінці я зустрівся поглядом із портьє. Легкою ходою я пішов у напрямку Трафальґарської вулиці, звідки відходив нічний трамвай, який зупинявся біля кладовища Пуебло-Нуево, – той самий трамвай, на який я сідав стільки разів зі своїм батьком, коли супроводжував його на нічне чергування в «Голосі індустрії».

У трамваї майже не було пасажирів, і я сів попереду. Мірою того як ми наближалися до Пуебло-Нуево, трамвай усе більше заглиблювався в лабіринт темних вулиць, покритих великими калюжами, що ховалися під туманом із білої пари. Тут майже не було вуличного освітлення, і вогні трамвая вихоплювали з темряви обриси будинків, наче смолоскип, який несуть у тунелі. Нарешті я побачив браму кладовища та профілі хрестів і надгробків, що бовваніли на тлі нескінченного обрію з фабрик і фабричних димарів, які випускали під склепіння неба клуби червоного та чорного диму. Зграя голодних собак крутилася під ногами у двох великих янголів, які охороняли кладовище. На мить вони завмерли нерухомо, дивлячись на світло від фар трамвая; їхні очі палахкотіли, як очі шакалів, а потім кинулися врозтіч і позникали в темряві.

Я вистрибнув із трамвая ще до зупинки й пішов попід мурами кладовища. Трамвай віддалився, наче корабель у тумані, і я прискорив ходу. Відчував і слухом, і нюхом, що собаки переслідують мене в темряві. Дійшовши до задньої частини кладовища, зупинився на розі вулички й наосліп кинув у них каменем. Почув голосне скавучання й шарудіння лап, що швидко віддалялися в ніч. Я увійшов у вуличку, радше у вузький прохід, затиснутий між муром і рядом майстерень, що виготовляли надгробки й стояли тут упритул одна до одної. Табличка «Санабре та сини» гойдалася у світлі ліхтаря, який відкидав метрів на тридцять запилюжений пучок світла кольору вохри. Я підійшов до дверей – радше то була ґратка, закріплена ланцюгами та іржавим висячим замком, і розтрощив його пострілом із револьвера.

Вітер, насичений морською селітрою, бо море було не більш як за сто метрів звідти, свистів, долітаючи сюди з кінця вулички, і поніс відлуння пострілу геть. Я відсунув убік ґратку й увійшов до майстерні «Санабре та сини». Відхилив завісу з темної тканини, яка затуляла вхід, щоб світло від ліхтаря проникало всередину. Далі видно було глибокий і вузький неф, населений мармуровими статуями, замороженими в темряві, з обличчями, вирізьбленими не більш як наполовину. Я ступив кілька кроків між святими дівами та мадоннами з немовлям на руках, білими дамами з мармуровими трояндами в руці, що дивилися в небо, і кам’яними блоками, на яких починали проступати обриси людських облич. Запах мармурового пилу витав у повітрі. У майстерні не було нікого, крім цих безіменних образів. Я вже хотів обернутися й вийти, коли побачив іще одну статую. Її рука вистромилася з-поза цілого вертепу інших на тлі завіси в глибині майстерні. Я повільно наблизився, і її силует відкривався мені сантиметр за сантиметром. Я зупинився й став роздивлятися цього великого світлого янгола, того самого, якого хазяїн носив на лацкані свого піджака і якого я знайшов на дні скрині у своєму кабінеті. Статуя була заввишки десь два з половиною метри, і, пильно придивившись до неї, я впізнав риси, а насамперед – усмішку. Біля її ніг лежала могильна плита, витесана з каменю, і я прочитав на ній напис:

Давид Мартін

1900–1930

Я всміхнувся. Якщо й було за що похвалити мого доброго друга Дієґо Марласку, то це за його почуття гумору та любов до сюрпризів. «Мені не слід дивуватися, – сказав я собі, – що у своєму щирому бажанні зробити все як годиться він захотів випередити обставини й приготуватися до сентиментального прощання зі мною». Я став навколішки біля могильної плити й погладив своє ім’я. Чиїсь легкі й розмірені кроки почулися за моєю спиною. Я обернувся й побачив знайоме обличчя. Хлопчик був у тому самому чорному костюмчику, що й кілька тижнів тому, коли йшов за мною на бульварі Борна.

– Сеньйора вас чекає, – сказав він.

Я кивнув головою й підвівся на ноги. Хлопчик узяв мене за руку.

– Не бійтеся, – сказав він, ведучи мене до виходу.

– Я не боюся, – промурмотів я.

Хлопчик повів мене в кінець вулички. Звідти можна було вгадати, де проходить лінія пляжу, схована за рядом напіврозвалених складів і крамничок та рештками товарного потяга, покинутого на занедбаній, зарослій бур’яном колії. Вагони були роз’їдені іржею, а локомотив перетворився на скелет із парових котлів, коліс та шатунів, що чекали остаточного розпаду.

Угорі крізь розколину в склепінні свинцевих хмар визирнув місяць. З моря між хвилями стриміли верхні частини затоплених вантажних суден, а перед пляжем Боґатель виднівся справжній осуарій з уламків старих рибальських човнів та каботажних суден, що їх шторми повикидали з моря на пісок. З протилежного боку, наче плащ зі шлаку, накинутий на плечі фортеці з індустріальної темряви, лежав великий квартал бараків і нетрищ Соморостро. Морський прибій обвалювався за кілька метрів від першої лінії халуп, стулених з очерету та дерева. Плюмажі з білого диму закручувалися в спіралі над дахами цього жалюгідного селища, що виростало між містом і морем, наче безкрайній смітник. Сморід від спалених відходів витав у повітрі. Ми заглибилися у вулички цього забутого міста, у проходи між будівлями, спорудженими з краденої цегли, глини та дерева, викинутого морськими припливами. Хлопчик повів мене в саму середину того міста, байдужий до недовірливих поглядів, якими проводжали нас місцеві жителі. Поденні заробітчани без поденної праці, цигани, яких виганяли з подібних таборів, розташованих на схилах гори Монтжуїк або перед братськими могилами кладовища Кан-Туніс, діти й старі люди, що втратили всі надії. Усі вони дивилися на мене з острахом. Ми проминали жінок невизначеного віку, що гріли на вогні воду або готували їжу в бляшаних посудинах перед своїми бараками, поки зупинилися перед спорудою бляклого білого кольору, біля дверей якої була дівчинка з обличчям старої бабусі, що кульгала на ногу, з’їдену поліомієлітом, і тягла цебро, у якому ворушилося щось слизьке й сіре. Вугрі. Хлопчик показав на двері.

– Це тут, – промовив він.

Я кинув останній погляд на небо. Місяць знову сховався за хмарами, і від моря насувалася завіса темряви.

Увійшов.

16

Вона мала обличчя, помальоване спогадами, і погляд, який міг належати як десятирічній дівчинці, так і столітній бабусі. Сиділа перед невеличким вогнем і споглядала, як танцює полум’я, у такому самому зачаруванні, з яким могла б дивитися на вогонь мала дитина. Її волосся мало колір попелу й було заплетене в косу. Вона мала струнку й строгу фігуру, її жести були скупими й розміреними. Була в білій сукні, з шовковою хусточкою на шиї. Вона приязно мені всміхнулася й показала на стілець, що стояв поруч із нею. Я сів. Хвилини зо дві ми мовчали, слухаючи, як потріскують жарини і як шумить морський прибій. У її присутності час, здавалося, уповільнився, і поспіх, який підштовхував мене доти, доки я підійшов до її дверей, розвіявся й зник. Подих вогню поступово проник у мене, і холод, що сковував мене всередині, розтопився в теплій атмосфері, що оточувала її. Лише тоді вона відвела очі від вогню й, узявши мене за руку, розтулила уста.

– Моя мати жила в цій хатині сорок п’ять років, – сказала вона. – Тоді цю оселю не можна було назвати навіть хатиною; це була халупа, стулена з очерету та тих решток, які залишає на березі моря приплив. І навіть тоді, коли вона здобула славу й могла б покинути це місце, вона не захотіла цього робити. Вона мала звичай казати, що в той день, як вона звідси піде, Соморостро помре. Вона тут народилася, серед людей пляжу, і тут залишалася до свого останнього дня. Про неї багато чого розповідали. Дуже багато людей говорили про неї й дуже мало знали її насправді. Чимало було й таких, що боялися її й ненавиділи. Навіть після того, як вона померла. Я вам усе це розповідаю, бо, здається мені, ви знаєте: я не та особа, яку ви шукаєте. Особа, яку ви шукаєте, або вам здається, що ви шукаєте її, і яку всі називали відьмою із Соморостро, була моєю матір’ю.

Я подивився на неї збентеженим поглядом.

– А коли…

– Моя мати померла 1905 року, – сказала вона. – Її вбили за кілька метрів звідси, біля самої води, угородивши ніж у шию.

– Мені шкода. Я думав, що…

– Багато людей так думають. Бажання вірити може бути сильнішим за смерть.

– А хто її вбив?

– Ви знаєте хто.

Я мовчав кілька секунд, а тоді сказав:

– Дієґо Марласка…

Вона кивнула головою.

– Навіщо?

– Щоб примусити її мовчати. Щоб замести цей слід.

– Не розумію. Ваша мати допомагала йому… Він сам же передав їй велику суму грошей, щоб заплатити за її допомогу.

– Саме тому він і вирішив її вбити, щоб вона забрала його таємницю із собою в могилу.

Вона дивилася на мене з легкою усмішкою, ніби моя розгубленість розважала її й водночас уселяла їй жаль.

– Моя мати була звичайною жінкою, сеньйоре Мартін. Вона виросла в злиднях, і її єдиною силою було бажання вижити. Вона ніколи не навчилася ані писати, ані читати, але вона вміла заглянути всередину людини. Вона вміла відчути те, що вони відчували, те, що приховували, і те, про що вони мріяли. Вона читала це в їхньому погляді, у їхніх жестах, у їхньому голосі, у тому, як вони ходили і як рухалися. Вона знала, що вони скажуть, іще до того, як вони розтуляли рота. Тому багато людей називали її чаклункою, бо вона була спроможна бачити в них те, чого самі вони не хотіли бачити. Вона заробляла собі на життя, продаючи любовні трунки та приворотне зілля, що їх виготовляла з джерельної води, трав та цукру. Вона допомагала пропащим душам вірити в те, у що їм хотілося вірити. А коли її ім’я стало набувати популярності, багато поважних людей почали відвідувати її й просити в неї всіляких послуг. Багаті хотіли стати ще багатшими. Ті, хто був при владі, хотіли мати ще більше влади. Скнари хотіли почуватися святими, а святі хотіли бути покараними за гріхи, яких вони не мали мужності накоїти. Моя мати всіх вислуховувала й від усіх брала гроші. За ці гроші вона послала мене та моїх братів навчатися в ті школи, у яких навчалися діти її клієнтів. Вона купила нам інше прізвище та інше життя, далеке від цього місця. Моя мати була доброю людиною, сеньйоре Мартін. Але ви помиляєтеся, коли думаєте, що вона когось у чомусь одурила або примусила повірити в щось таке, у що не слід було вірити. Життя навчило її, що ми, люди, живемо з великих і малих брехень, що вони потрібні нам, як повітря. Вона казала, що, якби ми були спроможні побачити, не вдягаючи шори на очі, реальність світу та реальність нас самих протягом лише одного дня, від світанку до вечора, ми наклали б на себе руки або схибнулися.

– Але…

– Якщо ви прийшли сюди в пошуках магії, то я мушу розчарувати вас. Моя мати пояснила мені, що магії не існує, що у світі не може бути ані добра, ані зла більше, аніж ми собі уявляємо внаслідок своєї жадібності чи з наївності. А іноді навіть унаслідок свого божевілля.

– Чи не це саме сказала вона Дієґо Марласці, коли взяла від нього гроші? – зауважив я. – За сім тисяч песет у ті часи можна було купити кілька років навчання в добрих школах та добре ім’я.

– Дієґо Марласці треба було вірити. Моя мати допомогла йому в цьому. Більше нічого.

– Вірити в що?

– У своє власне спасіння. Він був переконаний у тому, що зрадив себе самого й тих, хто любив його. Він вважав, що звернув на дорогу зла та брехні. Моя мати вважала, що це не зробило його відмінним від більшості людей, які зупиняються в один із моментів свого життя, щоб подивитися в дзеркало. Це нікчемні тварини, ті, хто завжди почувається доброчесним і дивиться на решту світу через плече. Але Дієґо Марласка був чоловіком совісним і не задовольнявся тим, що бачив. Тому він і прийшов до моєї матері. Тому, що він утратив надію і, певно, розум.

– А Марласка розповів їй, що він зробив?

– Він сказав, що продав душу тіні.

– Тіні?

– Такі були його слова. Тіні, що переслідувала його, тіні, яка мала його форму, його обличчя і його голос.

– І що це означало?

– Провина й каяття не мають значення. Це почуття, емоції, а не ідеї.

Мені спало на думку, що навіть хазяїн не зміг би пояснити цього ясніше.

– І що змогла ваша мати зробити для нього? – запитав я.

– Не більше як утішити його й допомогти йому знайти трохи миру. Дієґо Марласка вірив у магію, тому моя мати визнала за свій обов’язок переконати його в тому, що його дорога до спасіння проходить через неї. Вона розповіла йому про давні чари, легенду рибалок, яку вона почула дитиною серед пляжних халуп. У тій легенді розповідалося, що коли людина втрачає свій напрямок у житті й відчуває, що смерть уже оцінила її душу, то, якщо вона знайде чисту душу, щоб принести її в жертву за себе, то вона затулить тією душею своє чорне серце, і смерть, сліпа, її промине.

– Чисту душу?

– Вільну від гріха.

– І як принести її в жертву?

– Через біль, наприклад.

– Який саме біль?

– Через криваву жертву. Одна душа замість іншої. Смерть замість життя.

Тривала мовчанка. Шум моря на березі й вітер між халупами.

– Ірен видерла б собі очі й серце задля Марласки. Він був єдиним резоном її життя. Вона любила його сліпою любов’ю і, як і він, вірила, що його єдине спасіння в магії. Спочатку вона хотіла накласти на себе руки й віддати своє життя в жертву за нього, проте моя мати відмовила її. Вона сказала їй те, що та й сама знала: її душа не вільна від гріха і її жертва буде марною. Вона сказала це, щоб урятувати її. Щоб урятувати обох.

– Від кого?

– Від самих себе.

– Але припустилася помилки…

– Навіть моя мати не могла передбачити всього.

– І що зробив Марласка?

– Моя мати не захотіла розповідати мені про це, не хотіла, щоб я або мої брати були якось причетні до того. Вона відіслала нас далеко й віддала до різних інтернатів, щоб ми забули, звідки прийшли й хто ми такі. Казала, що тепер ми прокляті. Вона померла незабаром після того сама-одна. Ми довідалися про її смерть лише набагато пізніше. Коли знайшли її тіло, ніхто не наважився доторкнутись до нього, і його залишили там, де воно було, щоб його забрало море. Ніхто не смів говорити про її смерть. Але я знала, хто її вбив і за що. І сьогодні я вірю: моя мати знала, що скоро помре, і знала, від чиїх рук. Проте не вжила ніяких заходів остороги, бо й вона вірила. Вірила в те, що неспроможна прийняти те, що вона зробила. Вірила в те, що, віддавши свою душу, урятує наші душі й душу цього місця. Тому вона не захотіла втікати звідси, бо, згідно з давньою легендою, душа, яка віддає себе в жертву, повинна залишатися на тому місці, де вона вчинила зраду, де вона намагалася обманути смерть.

– А де перебуває душа, яка спасла Дієґо Марласку?

Жінка всміхнулася.

– Не існує ані душ, ані спасінь, сеньйоре Мартін. Це тільки давні легенди та балачки. Єдине, що залишається, – це попіл і спогади, але якщо й справді вони залишаються, то їх треба шукати там, де Марласка скоїв свій злочин, де живе таємниця, яку він ховав стільки років, щоб посміятися зі своєї власної долі.

– Будинок із вежею… Але я прожив там десять років і знаю, що в тому будинку немає нічого.

Вона знову всміхнулася й, невідривно дивлячись мені у вічі, нахилилася до мене й поцілувала мене в щоку. Її губи були холодні, як у трупа. Її дихання пахло зів’ялими квітами.

– Можливо, ви просто дивилися не туди, куди треба було дивитися, – прошепотіла вона мені на вухо. – Можливо, ідеться про вашу душу.

Вона розв’язала хусточку, що затуляла їй горло, і я побачив великий шрам у неї на шиї. Цього разу її посмішка була лукавою, а її очі виблискували жорстоким і глузливим світлом.

– Скоро зійде сонце. Ідіть звідси, поки маєте таку можливість, – сказала відьма із Соморостро, обертаючись до мене спиною й знову спрямувавши погляд на вогонь.

Хлопчик у чорному костюмчику з’явився у дверях і подав мені руку, показуючи, що мій час закінчився. Я підвівся й пішов за ним. Обернувшись, побачив себе в дзеркалі, яке висіло на стіні. У ньому я також побачив згорблений силует дуже старої жінки в лахмітті, яка сиділа біля вогню. Її темний і жорстокий сміх проводжав мене до виходу.

17

Коли я дістався до будинку з вежею, уже розвиднялося. Замок на дверях із вулиці був зламаний. Я штовхнув двері рукою й увійшов до холу. Механізм замка з протилежного боку дверей димів і поширював гострий запах. Кислота. Я повільно підіймався сходами, переконаний, що зустріну Марласку, який чекає мене в темряві на верхньому майданчику, або, якщо обернуся, то побачу його, усміхненого, у себе за спиною. Подолавши останні сходинки й підійшовши до дверей на поверх, я також помітив на цьому замку сліди кислоти. Я встромив ключа в замкову шпарину й мусив крутити його там майже дві хвилини, щоб розблокувати замок, – він був понівечений, але, схоже, не піддався. Я витяг ключ, роз’їдений тією кислотою, і одним поштовхом відчинив двері. Залишив їх відчиненими в себе за спиною й заглибився в коридор, не скинувши пальта. Дістав револьвер із кишені й відкинув барабан. Викинув звідти стріляні гільзи й замінив їх новими кулями. Я багато разів бачив, як робив це мій батько, повертаючись удосвіта додому.

– Сальвадоре, ви тут? – покликав я.

Відлуння мого голосу розлетілося по будинку. Я поклав палець на спусковий гачок револьвера. Пройшов коридором, доки дістався до кімнати в глибині. Двері до неї були зачинені.

– Сальвадоре, де ви? – запитав я.

Я наставив револьвер на двері й відчинив їх одним поштовхом ноги. Марласки за ними не було; була лише, як завжди, купа ящиків та старих речей, навалених під стіною. Я знову відчув той запах, що, здавалося, проникав крізь стіни. Я підійшов до шафи, яка затуляла стіну в глибині кімнати, і широко відчинив дверцята. Дістав звідти старий одяг, що висів там на вішаках. Холодний і вологий потік повітря, що струменів з отвору в стіні, обвіяв мені обличчя. Хоч би що там ховав Марласка в будинку, воно було за цією стіною.

Я засунув револьвер у кишеню пальта й скинув його. Знайшов край шафи й засунув руку в щілину між корпусом шафи й стіною. Я примудрився вхопитися рукою за частину задньої стінки й потяг з усієї сили. Перше зусилля допомогло мені просунути пальці сантиметри на два далі, щоб ухопитися надійніше, і я знову потяг її. Корпус шафи посунувся вперед майже на долоню. Я тягнув за той край шафи доти, доки стіна за шафою стала видима й там стало досить простору, щоб я міг пролізти туди. Протиснувшись, я наліг на шафу плечем і спромігся відіпхнути її до суміжної стіни. Я зупинився, щоб перевести дух, і оглянув стіну. Вона була пофарбована в колір вохри, що відрізнявся від кольору інших стін. Під шаром фарби я намацав щось подібне до невідполірованої поверхні з глини й постукав по ній суглобами пальців. Відлуння від цього постукування не залишало жодного сумніву. Це не була головна стіна. Щось було по той бік неї. Я притулив голову до стіни й став дослухатися. І тоді почув якесь шарудіння. Кроки, які наближалися, у коридорі… Я повільно вибрався з-поза шафи й простяг руку до пальта, яке поклав на стілець, щоб схопити револьвер. За дверима виникла тінь. Я затримав дихання. Силует повільно наблизився до кімнати, у якій я був.

– Інспектор… – промурмотів я.

Віктор Ґрандес холодно посміхнувся мені. Я подумав, що вони, певно, чекали мене багато годин, ховаючись у під’їзді якогось будинку.

– Ви тут щось переставляєте, Мартін.

– Наводжу лад.

Інспектор подивився на купу одягу та ящиків і на відсунуту від стіни шафу й обмежився кивком голови.

– Я попросив Маркоса й Кастело зачекати внизу. Хотів подзвонити, але ви залишили двері відчиненими, і я дозволив собі увійти. Я сказав собі: бачу, що друзяка Мартін уже чекає мене.

– Чим я можу допомогти вам, інспекторе?

– Ви підете зі мною до комісаріату, якщо зробите мені таку ласку.

– Мене затримано?

– Боюся, що так. Ви підете зі мною добровільно чи хочете, щоб я застосував силу?

– Піду добровільно, – запевнив його я.

– Дякую.

– Ви дозволите мені взяти пальто? – запитав я.

Ґрандес дивився мені у вічі протягом якоїсь миті. Потім узяв пальто й допоміг мені його одягти. Я відчув вагу револьвера біля своєї ноги. Спокійно застебнув пальто на всі ґудзики. Перед тим як вийти з кімнати, інспектор кинув останній погляд на відкриту стіну. Потім показав мені, щоб я вийшов у коридор. Маркос і Кастело піднялися на сходовий майданчик і чекали мене там із посмішками тріумфу. Дійшовши до кінця коридору, я на мить затримався, щоб подивитися всередину будинку, туди, де панувала непроглядна темрява. Я запитав себе, чи мені судилося ще сюди повернутися. Кастело дістав наручники, але Ґрандес зробив заперечливий жест.

– У цьому немає необхідності, правда ж, Мартін?

Я кинув головою. Ґрандес зачинив двері й обережно, але твердо підштовхнув мене до сходів.

18

Цього разу не було ані умисне підготовлених ефектів театрального жаху, ані вогких і темних буцегарень. Зала була простора, світла, з високою стелею. Вона навіяла мені враження шикарного релігійного колегіуму, не бракувало навіть великого розп’яття попереду. Вона була розташована на першому поверсі комісаріату поліції, крізь її великі вікна можна було бачити людей і трамваї, які вже починали свій уранішній рух по Віа-Лаєтана. У центрі зали стояли два стільці й металевий стіл, які в такому великому порожньому просторі здавалися мініатюрними. Ґрандес підвів мене до стола й наказав Маркосу та Кастело, щоб вони залишили нас наодинці. Двоє поліціантів не поспішали виконати наказ. Лють, якою вони дихали, можна було відчути в повітрі. Ґрандес зачекав, поки вони вийдуть, і розслабився.

– Я думав, ви мене вкинете в яму з левами, – сказав я.

– Сядьте.

Я підкорився. Якби не погляди Маркоса та Кастело, якими вони обдарували мене, виходячи, металеві двері та ґрати по той бік вікон, ніхто б не сказав, що моє становище тяжке. Остаточно мене заспокоїли термос із гарячою кавою та пачка сигарет, яку Ґрандес поклав на стіл, але насамперед його лагідна й приязна усмішка. Цього разу інспектор мав намір узятися за мене по-справжньому.

Він сів переді мною й розгорнув папку, звідки витяг кілька фотографій, які виклав на стіл, одну побіля одної. На першій був знятий адвокат Валера в кріслі біля каміна у своєму салоні. Поруч із цією була фотографія трупа вдови Марласки або того, що від нього залишилося на той час, коли його витягли з басейну біля її будинку на шосе Вальвідрера. На третій світлині був чоловічок із перетятим горлом – певно, Даміан Роурес. На четвертій була Крістіна Саньєр, і я зрозумів, що знімок зроблено в день її весілля з Педро Відалем. Дві останні фотографії були портретами моїх колишніх видавців Баридо та Есковільяса, знятими у фотостудії. Акуратно виклавши й підрівнявши всі шість фотографій, Ґрандес уп’явся в мене непроникним поглядом і зо дві хвилини просидів мовчки, вивчаючи мою реакцію на ці фотографії або її відсутність. Потім, зважуючи кожен свій рух, він налив каву у дві філіжанки й підсунув одну до мене.

– Я вирішив надати вам можливість розповісти мені все, Мартін. Я хочу знати ваш погляд на всі ці події. І, будь ласка, викладіть усе детально й не поспішаючи, – сказав він нарешті.

– У цьому немає сенсу, – сказав я. – Це нічого не змінить.

– То ви хочете, щоб я залучив до справи й інших, можливо, причетних до неї осіб? Вашу помічницю, наприклад? Як там її звуть? Ізабелла?

– Дайте їй спокій. Вона нічого не знає.

– Переконайте мене.

Я подивився на двері.

– Для вас існує лише один спосіб вийти з цієї зали, Мартін, – сказав інспектор, показавши мені ключ.

Я знову відчув вагу револьвера в кишені свого пальта.

– Звідки ви хочете щоб я почав?

– Ви оповідач. Я прошу тільки, щоб ви розповіли мені правду.

– Я не знаю, яка вона – правда.

– Правда – та, що болить.

Протягом більш ніж двох годин Віктор Ґрандес жодного разу не розтулив рота. Він слухав мене дуже уважно, вряди-годи киваючи головою й іноді щось записуючи до свого блокнота. Спочатку я дивився на нього, але незабаром уже забув, до кого звертаюся, і зрозумів, що розповідаю всю цю історію собі самому. Слова перенесли мене в той час, про який я, як мені здавалося, забув, до тієї ночі, коли у дверях редакції вбили мого батька. Я пригадав також свої дні в редакції «Голосу індустрії», довгі роки, протягом яких я здобував собі засоби до існування, пишучи ночами детективні історії, і той перший лист, підписаний Андреасом Кореллі, що вселив мені великі надії. Я пригадав свою першу зустріч із хазяїном біля Водного резервуару й ті дні, коли єдиним обрієм для мене була переконаність у наближенні невідворотної смерті. Я розповів про Крістіну, про Відаля й про історію, фінал якої міг передбачити кожен, крім мене. Я розповів йому про дві книжки, які написав, підписавши одну своїм прізвищем, а другу – прізвищем Відаля, про остаточну втрату своїх жалюгідних надій і про той вечір, коли побачив, як моя мати вкинула до сміттєвого кошика ту єдину добру річ, що її, як мені здавалося, я створив протягом усього свого життя. Я не сподівався від інспектора ані розуміння, ані співчуття. Мені було досить того, що я намагався накреслити уявну мапу подій, які привели мене до цієї зали, до цієї миті абсолютної порожнечі. Я повернувся до того будинку біля парку Ґвель і до тієї ночі, коли хазяїн сформулював мені пропозицію, від якої я не зміг відмовитися. Я відверто розповів про свої перші підозри, про свої намагання з’ясувати історію будинку з вежею, історію дивної смерті Дієґо Марласки, розповів про ту павутину омани, у якій я зрештою заплутався і в яку потрапив через прагнення задовольнити свою гординю, свою жадібність і своє бажання вижити, нехай там що. Вижити, щоб розповісти цю історію.

Я не пропустив нічого. Нічого, крім найважливішого, крім того, про що боявся розповісти навіть собі самому. У своїй розповіді я повернувся до санаторію на віллі «Сан-Антоніо» в пошуках Крістіни, але знайшов там лише криваві сліди, які губилися на снігу. Мабуть, якби я розповів про це кілька разів, то й сам би повірив у те, що все було саме так. Моя історія закінчувалася цим ранком, коли я повернувся з бараків Соморостро і з’ясував, що серед фотографій, які інспектор виклав переді мною на стіл, бракувало тільки моєї, бо так постановив Дієґо Марласка.

По закінченні тієї розповіді запала довга мовчанка. Я ще ніколи у своєму житті не почувався таким стомленим. Мені хотілося піти звідси, лягти спати й більше ніколи не прокидатися. Ґрандес спостерігав за мною з протилежного боку стола. Мені здавалося, що він збентежений, засмучений, розлючений і, головне, розгублений.

– Скажіть що-небудь, – попросив я.

Ґрандес зітхнув. Він підвівся зі стільця, якого не покинув жодного разу протягом усієї моєї розповіді, і підійшов до вікна, ставши до мене спиною. Я уявив собі, як дістаю револьвер із кишені пальта, стріляю йому в потилицю й виходжу звідси, відчинивши двері ключем, який дістану з його кишені. Через шістдесят секунд я міг би опинитися на вулиці.

– Ми з вами розмовляємо тут тому, що вчора нам надіслали телеграму з відділка цивільної жандармерії Пучсарда, де сказано, що Крістіна Саньєр зникла із санаторію на віллі сан-Антоніо» і ви головний підозрюваний. Головний лікар того центру запевняє, що ви говорили йому про своє бажання забрати її, а він категорично відмовився виписати її з лікарні. Я розповідаю про це, щоб ви добре собі усвідомили, чому ми з вами тут, у цій залі, за кавою й сигаретами розмовляємо, як двоє давніх друзів. Ми з вами тут тому, що дружина одного з найбагатших людей Барселони зникла, і ви єдиний, хто знає, де вона є. Ми з вами тут тому, що батько вашого друга Педро Відаля, один із наймогутніших людей нашого міста, зацікавлений у цій справі й на правах, як здається, вашого давнього знайомого, він звернувся до моїх начальників із люб’язним проханням, щоб ми не доторкнулися до вас навіть пальцем, перш ніж добудемо від вас цю інформацію, і щоб ми відклали всі інші міркування на потім. Якби не це і якби не моя наполегливість у тому, щоб мені надали змогу прояснити справу власними методами, якби не це, повторюю, то ви сиділи б у найтемнішій буцегарні й замість розмовляти зі мною розмовляли б із Маркосом і Кастело, які, щоб ви знали, переконані в тому, що розмовляти з вами, не розтрощивши для початку вам молотком коліна, – це означає лише марнувати час і ставити під небезпеку життя сеньйори Відаль, і таку думку з кожною хвилиною, що спливає, дедалі більше поділяють мої начальники, які вважають, що я даю вам надто багато волі в ім’я нашої дружби.

Ґрандес обернувся й подивився на мене зі стримуваним гнівом.

– Ви мене не слухали, – сказав я. – Ви не чули нічого з того, що я вам сказав.

– Я вас вислухав дуже уважно, Мартін. Я чув, як, помираючи й перебуваючи в повному розпачі, ви уклали договір із більш аніж таємничим паризьким видавцем, про якого ніхто ніколи не чув і якого ніхто ніколи не бачив, щоб винайти для нього, як ви самі висловилися, нову релігію в обмін на сто тисяч французьких франків, а потім з’ясувалося, що насправді ви потрапили в тенета зловісної змови, у яку були втягнуті адвокат, що симулював свою власну смерть двадцять п’ять років тому, його коханка-артистка, яка пустилася берега, щоб уникнути своєї долі, що стала тепер вашою долею. Я вислухав, як ця доля привела вас у пастку проклятого будинку, який уже зловив у свої тенета вашого попередника Дієґо Марласку, де ви переконалися в тому, що хтось стежить за кожним вашим кроком і вбиває всіх тих, хто міг би відкрити таємницю чоловіка, що, за вашими ж таки словами, був майже такий самий божевільний, як і ви. Чоловік-тінь, який прикинувся колишнім поліціантом, аби приховати той факт, що він залишився живий, здійснив цілу низку злочинів з допомогою своєї коханки, зокрема й прискоривши смерть сеньйора Семпере з якоїсь дивної причини, що її навіть ви неспроможні пояснити.

– Ірен Сабіно вбила Семпере, щоб украсти в нього книжку. Книжку, що, на її думку, містить у собі мою душу.

Ґрандес ударив себе долонею по лобі так, ніби щойно усвідомив собі суть питання.

– Зрозуміло. Який же я був дурний. Це все пояснює. Як і ту жахливу таємницю, що її відкрила вам чаклунка з пляжу Боґатель. Відьма із Соморостро. Дуже цікаве пояснення. Надзвичайно переконливе. Якщо я правильно його зрозумів, такий собі Марласка утримує в полоні чужу душу, щоб затулити нею свою власну й у такий спосіб уникнути прокляття. Скажіть мені, будь ласка, ви взяли цю ситуацію зі свого «Міста проклятих» чи вигадали її тільки щойно?

– Нічого я не вигадав.

– А ви поставте себе на моє місце й подумайте, чи ви повірили б тому, що мені щойно розповіли.

– Можливо, і ні. Але я розповів усе, що знаю.

– Схоже, що так. До того ж ви назвали мені конкретні дати й навели конкретні докази правдивості своєї розповіді, такі, як візит до лікаря Тріаса, відкриття рахунку в Іспанському колоніальному банку, ваша власна могильна плита, що чекає свого часу в одній із майстерень кладовища Пуебло-Нуево, і навіть юридичний договір між чоловіком, якого ви називаєте хазяїном, і адвокатською конторою Валера, та багато інших деталей фактичного характеру, які свідчать про ваш великий досвід у створенні детективних історій. Єдине, про що ви мені не розповіли й що, признаюся щиро, для вашого ж таки добра й для мого власного я сподівався почути від вас, це де перебуває Крістіна Саньєр.

Я зрозумів, що врятувати мене в цю мить може тільки брехня. Як тільки я розповім їм правду про Крістіну, мої години будуть полічені.

– Я не знаю, де вона є.

– Брехня.

– Я вже вам сказав, що розповідати вам правду марно, – відповів я.

– Я лише почуваюся ідіотом, тому що хотів допомогти вам.

– Ви справді хотіли допомогти мені, інспекторе?

– Так.

– Тоді підтвердьте те, що я вам розповів. Знайдіть Марласку й Ірен Сабіно.

– Мої начальники дали мені двадцять чотири години на роботу з вами. Якщо на той час я не передам їм Крістіну Саньєр живою й здоровою, мене відсторонять від справи, а вас передадуть до рук Маркоса й Кастело, які вже давно чекають своєї нагоди зробити приємність начальству, і вони її не пропустять.

– Тоді не марнуйте часу.

Ґрандес зітхнув, але кивнув головою.

– Сподіваюся, ви знаєте, що робите, Мартін.

19

Я прикинув, що було близько дев’ятої ранку, коли інспектор Віктор Ґрандес покинув мене, замкненого в тій залі, у компанії лише термоса з холодною кавою та пачки сигарет. Він поставив на варті біля дверей одного зі своїх людей, і я чув, як він наказав, щоб той під жодним приводом нікого не пропускав. Через п’ять хвилин після того як він пішов, хтось постукав у двері, і я впізнав обличчя сержанта Маркоса, яке з’явилося за шибкою. Я не міг почути його слів, проте артикуляція його губ не залишала місця для сумнівів:

– Готуйся, сучий сину.

Решту ранку я просидів на підвіконні, дивлячись на людей, що йшли, куди їм хотілося, по той бік ґрат, курячи та розгризаючи грудки цукру з тією самою насолодою, з якою це неодноразово робив на моїх очах хазяїн. Утома – а може, то був розпач – здолала мене десь опівдні, і я ліг на підлогу обличчям до стіни. Я заснув менш як за хвилину. Коли прокинувся, у залі була півсутінь. Уже споночіло, і жовте світло від ліхтарів на Віа-Лаєтана малювало тіні від автомобілів і трамваїв на стелі зали. Я підвівся на ноги, відчуваючи холод від підлоги в усіх м’язах свого тіла, і підійшов до радіатора в кутку, який виявився холоднішим, ніж мої руки.

У цю мить я почув, як двері до зали відчинилися в мене за спиною, і, обернувшись, побачив інспектора, що дивився на мене з дверей. За знаком Ґрандеса один із його людей увімкнув у залі світло й зачинив двері. Різке металеве світло вдарило мені у вічі, на мить засліпивши. Коли я розплющив очі, то побачив інспектора, що кліпав повіками так само розгублено, як і я.

– Вам треба в туалет?

– Ні. Узявши до уваги обставини, я вирішив помочитися в штани й у такий спосіб почати готуватися до камери жахіть інквізиторів Маркоса й Кастело.

– Я радий, що ви не втратили почуття гумору. Воно вам знадобиться. Сідайте.

Ми сіли на ті самі стільці, на яких сиділи кілька годин тому, і мовчки подивилися один на одного.

– Я почав перевіряти деякі факти з вашої розповіді.

– І як?

– Звідки ви хочете щоб я почав?

– Ви поліція.

– Мій перший візит був у клініку лікаря Тріаса, на вулицю Мунтанер. Він був коротким. Лікар Тріас помер дванадцять років тому, і його консультація вже вісім років належить дантистові на ім’я Бернат Льйофріу, який, звісно ж, ніколи про вас не чув.

– Це неможливо.

– Стривайте, найцікавіше буде далі. Вийшовши звідти, я навідався до центральної контори Іспанського колоніального банку. Їхні декорації та бездоганне обслуговування вражають. Мені навіть захотілося відкрити там рахунок. Там мені повідомили, що ви ніколи не відкривали рахунку в тому закладі, що вони ніколи не чули ні про кого, хто мав би ім’я Андреас Кореллі, і що жоден із їхніх клієнтів не має на своєму валютному рахунку сто тисяч франків. Ви все чули?

Я зціпив зуби, але кивнув головою.

– Свій наступний візит я зробив до контори покійного адвоката Валера. Там я довідався, що ви справді маєте банківський рахунок, але не в Іспанському колоніальному банку, а в банку «Сабадель», звідки на рахунок адвокатів ви перевели гроші у сумі дві тисячі песет десь півроку тому.

– Нічого не розумію.

– Усе дуже просто. Ви найняли Валера анонімно, чи так вам здавалося, адже банки мають пам’ять кращу, аніж поети, і не забувають жодного сантима, який їм доводиться переводити на той або той рахунок. Признаюся вам, що на той час у мене з’явився справжній інтерес до цієї справи, і я вирішив навідатися до майстерні надгробних скульптур «Санабре та сини».

– Не кажіть мені, що ви не бачили там янгола…

– Я бачив його, бачив. Він справляє велике враження. Як і лист, підписаний вашою рукою й відісланий три місяці тому, у якому ви замовили цю роботу й надіслали чек попередньої оплати, що їх сумлінний Санабре зберіг у своїх книгах. То надзвичайно милий чоловік, що дуже пишається своєю роботою. Він сказав мені, що це його справжній шедевр, що його навідало божественне натхнення, коли він виконував це замовлення.

– А ви не запитали його про гроші, які заплатив йому Марласка двадцять п’ять років тому?

– Запитав. Він зберіг усі квитанції. На оплату роботи з поліпшення, підтримання в належному стані та оновлення родинної усипальниці.

– У могилі Марласки поховано когось іншого.

– Це ви так кажете. Але осквернити могилу можна буде тільки в тому випадку, якщо ви надасте мені більш переконливі аргументи. Утім, дозвольте продовжити розповідь про мої ходіння слідами вашої історії.

Я проковтнув слину.

– Скориставшись із того, що був неподалік від пляжу Боґатель, я вирішив навідатися й туди, де, пообіцявши заплатити один реал, знайшов понад десять осіб, що зголосилися відкрити мені величезну таємницю відьми із Соморостро. Я вам не сказав цього вранці, коли ви розповідали мені свою історію, щоб не руйнувати вам драму, але насправді жінка, яку так називали, померла багато років тому. Бабуся, яку ви навідали сьогодні вранці, неспроможна налякати навіть дітей, – вона прикута до крісла. Ще одна деталь, яка вам має дуже сподобатися: вона німа.

– Інспекторе…

– Я ще не закінчив. Ви не зможете мені закинути, що я несерйозно поставився до своєї роботи. Я навіть пішов до будинку біля парку Ґвель, який ви мені описали і в якому щонайменше десять років уже ніхто не живе. Мені прикро вам це казати, але там не було ані фотографій, ані естампів, ані чогось іншого, крім котячого лайна. Що ви на це скажете?

Я не сказав нічого.

– Але ви все ж таки скажіть мені, Мартін. Поставте себе на моє місце. Що ви зробили б, якби опинилися в такому становищі, як оце я?

– Облишив би, мабуть, подальші з’ясування.

– Ви маєте слушність. Але я не ви і, як останній йолоп, після таких успішних розслідувань я ще й вирішив послухатися вашої поради й пошукати страхітливу Ірен Сабіно.

– І ви її знайшли?

– Майте бодай трохи довіри до сил правопорядку, Мартін. Звичайно ж, ми її знайшли. Убога й жалюгідна, вона вже багато років животіє в одному злиденному пансіоні у кварталі Раваль.

– Ви з нею розмовляли?

Ґрандес кивнув головою.

– Розмовляв, і досить таки довго.

– І що?

– Вона не має найменшого уявлення, хто ви такий.

– Вона вам так сказала?

– Поміж іншим.

– Яким іншим?

– Вона розповіла мені, що познайомилася з Дієґо Марласкою на сеансі, який організував Роурес в одному з будинків на вулиці Елізабетс, де 1903 року збиралося товариство любителів спіритизму під назвою «Ель Порвенір». Вона розповіла мені, що зустрілася тоді з чоловіком, який упав у її обійми, глибоко засмучений смертю сина й розчарований у своєму шлюбі, що не мав більше сенсу. Вона розповіла мені, що Марласка був чоловік добрий, але стривожений, він вірив у те, що щось проникло йому всередину, і був переконаний, що незабаром помре. Вона розповіла мені, що перед тим як померти, він залишив гроші для того, щоб вона й той чоловік, якого вона покинула задля Марласки, Хуан Корбера, а інакше Жако, могли з чогось жити, коли його не стане. Вона розповіла мені, що Марласка заподіяв собі смерть, бо не міг далі терпіти болю, який його пожирав. Вона розповіла мені, що з Хуаном Корберою жила з тієї милостині Марласки, доки гроші закінчилися, і що чоловік, якого ви називаєте Жако, покинув її незабаром по тому, і їй відомо, що він помер сам-один, спившись, коли працював нічним сторожем на фабриці в Касарамоні. Вона розповіла мені, що й справді водила Марласку до жінки, яку називали відьмою із Соморостро, бо вірила, що та зможе його втішити й переконати, що на тому світі він зустрінеться зі своїм сином… Хочете, щоб я розповідав далі?

Я розстебнув сорочку й показав йому порізи, які зробила на моїх грудях Ірен Сабіно в ту ніч, коли вона й Марласка напали на мене на кладовищі Сан-Жервазіо.

– Шестикутна зірка. Ви мене не смішіть, Мартін. Ці порізи ви могли зробити собі сам. Вони нічого не доводять. Ірен Сабіно – це вбога жінка, що заробляє собі на життя, працюючи в пральні на вулиці Кадена, а не відьма й не чаклунка.

– А що ви скажете про Рікардо Сальвадора?

– Рікардо Сальвадора звільнили зі служби в поліції 1906 року, після того як він протягом двох років не хотів закривати справу про смерть Дієґо Марласки, водночас підтримуючи незаконний зв’язок із дружиною небіжчика. Останні відомості по нього вказують на те, що він сів на корабель і виїхав до Америки, щоб розпочати там нове життя.

Я не міг утриматися від сміху перед неймовірністю цієї самоомани.

– Невже ви не розумієте, інспекторе? Не розумієте, що ви потрапили в ту саму пастку, яку наставив на мене Марласка?

Ґрандес подивився на мене з жалем.

– Це ви не розумієте, що відбувається, Мартін. Стрілки годинника рухаються, а ви замість розповісти мені про те, що вчинили з Крістіною Саньєр, уперто намагаєтеся переконати мене в правдивості історії, що ніби зійшла зі сторінок «Міста проклятих». Існує лише одна пастка: та, яку ви налаштували на себе самого. І кожна хвилина, яка спливає без того, щоб ви сказали мені правду, робить усе складнішою реалізацію мого бажання витягти вас із тієї пастки.

Ґрандес кілька разів провів долонею перед моїми очима, ніби хотів переконатися в тому, що я не втратив чуття зору.

– Ні? То ви нічого мені не скажете? Робіть як знаєте. Але дозвольте мені закінчити свою розповідь про те, що дав мені сьогоднішній день. Після візиту до Ірен Сабіно я, правду кажучи, досить-таки стомився й повернувся на короткий час до комісаріату, де знайшов-таки в собі бажання зателефонувати до відділка цивільної жандармерії в Пучсарда. Там мені підтвердили, що бачили, як ви виходили із закладу, у якому лікувалася Крістіна Саньєр, у ту ніч, коли вона звідти зникла, що ви так і не повернулися до готелю, щоб забрати свої пожитки, і що головний лікар санаторію розповів їм, як ви перетнули шкіряні паси, якими пацієнтка була прив’язана до свого ліжка. Після цього я зателефонував вашому давньому другові Педро Відалю, який люб’язно погодився приїхати в комісаріат. Бідолашний чоловік перебуває в розпачі. Він розповів, що під час вашої останньої зустрічі ви вдарили його. Це правда?

Я кивнув головою.

– Знайте ж, що він не тримає на вас зла. Він навіть намагався переконати мене, щоб я вас відпустив. Сказав, що все має своє пояснення. Що у вас було дуже тяжке життя. Що ви втратили батька з його вини. Що він почувається відповідальним. Що єдине, чого він хоче, – це повернути свою дружину, тож не має найменшого наміру вимагати якогось покарання для вас.

– Ви розповіли про все Відалю?

– Я не мав іншої ради.

Я затулив обличчя долонями.

– І що він сказав? – запитав я.

Ґрандес стенув плечима.

– Він вважає, що ви втратили розум. Він вважає вас невинним і не зичить вам нічого поганого в будь-якому випадку. Його родина дотримується іншої думки. Мені відомо, що сеньйор, батько вашого друга Відаля, який ніколи не мав до вас теплих почуттів, таємно запропонував винагороду Маркосу й Кастело, якщо вони виб’ють у вас зізнання менш як за дванадцять годин. Вони запевнили його, що на ранок ви будете готові навіть продекламувати будь-які вірші, що їх він вам замовить.

– А що думаєте ви?

– Сказати вам правду? Відверто кажучи, мені хочеться вірити в те, у чому Педро Відаль переконаний, а саме що ви втратили розум.

Я не сказав йому, що вже й сам почав у це вірити. Я пильно подивився на Ґрандеса й помітив щось дивне у виразі його обличчя.

– Ви чогось мені не розповіли, – сказав я.

– Я розповів вам більше, аніж досить, – не погодився зі мною він.

– І все ж таки чого ви мені не сказали?

Ґрандес уважно подивився на мене, і в нього вихопився якийсь дивний сміх.

– Сьогодні вранці ви розповіли, що в той вечір, коли помер сеньйор Семпере, хтось проходив повз книгарню й чув, як старий із кимось сперечається, і йому здалося, що та жінка хотіла придбати книжку, вашу книжку, і коли сеньйор Семпере відмовився продати її, між ними виникла бійка й у книгаря стався серцевий напад. Згідно з вашими словами, то була майже унікальна книжка, якої залишилося тільки кілька примірників. Як, ви кажете, вона називалася?

– «Кроки в небо».

– Саме так. І ви підозрюєте, що цю книжку вкрали саме в той вечір, коли помер сеньйор Семпере?

Я кивнув головою. Інспектор дістав сигарету й закурив. Двічі затягнувся й загасив її.

– У цьому полягає моя дилема, Мартін. З одного боку, я вірю, що ви наговорили мені купу брехень, які або вигадали, вважаючи мене йолопом, або – і це, можливо, ще гірше – почали й самі в них вірити, стільки разів повторюючи їх. Усе вказує на вас, і мені найпростіше було б умити руки й віддати вас Маркосу та Кастело.

– Але…

– …але, і це «але» зовсім маленьке, малозначуще, «але», яке мої колеги не вважали б навіть за проблему й просто проігнорували б його, та мене воно тривожить так, ніби це порошинка в оці, і вселяє мені сумнів, сумнів, який суперечить усьому тому, чого я навчився за двадцять років служби, і цей сумнів каже, що хоча те, що ви мені розповіли, і не є правдою, але воно не є також і брехнею.

– Можу тільки сказати: я розповів вам те, що пригадую, інспекторе. Ви можете мені вірити чи не вірити. Правду кажучи, я й сам собі іноді не вірю. Але це те, що пригадується мені.

Ґрандес підвівся й став ходити навколо стола.

– Сьогодні пополудні, коли я розмовляв із Марією Антонією Санаухою, або Ірен Сабіно, у кімнаті пансіону, у якому вона мешкає, я запитав у неї, чи знає вона, хто ви такий. Вона сказала, що не знає. Я пояснив їй, що ви живете в будинку з вежею, там, де вона й Марласка прожили кілька місяців. Я знову запитав її, чи пригадує вона вас. Вона знову сказала, що ні. Трохи згодом я їй сказав, що ви відвідували усипальницю родини Марласок і запевняєте, що бачили її там. Утретє та жінка заперечила, що будь-коли зустрічалася з вами. І я їй повірив. Я вірив їй доти, доки, коли вже наготувався йти, вона сказала, що їй холодно, і відчинила шафу, щоб узяти там вовняну шаль і накинути її на плечі. І тоді я побачив книжку, яка лежала в неї на столі. Вона привернула мою увагу тому, що була єдиною книжкою в усьому тому помешканні. Скориставшись із того, що вона обернулася до мене спиною, я розгорнув ту книжку й прочитав на першій сторінці дарчий напис, зроблений від руки: «Сеньйорові Семпере, найліпшому другові з тих, яких можна собі бажати і який відчинив для мене двері світу й навчив проходити в них», – процитував напам’ять Ґрандес і додав: – Підписано: «Давид Мартін».

Інспектор зупинився перед вікном, обернувшись до мене спиною.

– Через півгодини по вас прийдуть, а мене усунуть від справи, – сказав він. – Вас передадуть під опіку сержанта Маркоса. І я вже не зможу зробити нічого. Ви не скажете мені чогось іще, що допомогло б мені врятувати вам шкуру?

– Ні.

– Тоді дістаньте той безглуздий револьвер, який відстовбурчує кишеню вашого пальта вже багато годин, і обережно, щоб не прострелити собі ногу, пообіцяйте пустити мені кулю в лоб, якщо я не віддам вам ключ, яким можна відчинити ці двері.

Я подивився в бік дверей.

– Натомість я лише попрошу вас сказати мені, де перебуває Крістіна Саньєр, якщо вона досі жива.

Я опустив погляд, неспроможний здобутися на голос.

– Ви її вбили?

Я витримав довгу паузу.

– Я не знаю, де вона є.

Ґрандес підійшов до мене й подав ключ від дверей.

– Тікайте звідси, Мартін.

Я завагався на мить, перш ніж прийняти його пропозицію.

– Не спускайтеся парадними сходами. Коли пройдете коридор, у кінці, ліворуч, побачите сині двері, які відчиняються лише зсередини й виходять на пожежну драбину. Драбина виведе вас у задній провулок.

– Як я зможу віддячити вам?

– Не марнуйте часу. У вашому розпорядженні лише тридцять хвилин перед тим, як весь департамент поженеться за вами. Не втрачайте їх, – сказав інспектор.

Я взяв ключ і рушив до дверей. Перш ніж вийти, обернувся на мить. Ґрандес присів на стіл і дивився на мене без будь-якого виразу на обличчі.

– Ця брошка з янголом, – сказав він, показуючи на мій лацкан.

– Так?

– Я бачив її у вас на лацкані, відколи вас знаю, – сказав він.

20

Вулиці кварталу Раваль були темними тунелями, то там, то там освітлені миготливими ліхтарями, світло яких майже не пробивалося крізь чорну ніч. Мені знадобилося трохи більше, ніж тридцять хвилин, які дав мені інспектор Ґрандес, аби з’ясувати, що на вулиці Кадена були дві пральні. У першій, підвальному приміщенні під сходами, огорнутими парою, працювали лише діти з руками, фіолетовими від синьки, та жовтавими очима. У другій, великому й брудному приміщенні, де смерділо лугом та невідомо чим, владарювала здоровенна жінка, яка, побачивши кілька монет, не стала заперечувати, що Марія Антонія Санауха працює тут пополудні шість днів на тижні.

– Що вона накоїла тепер? – запитала матрона.

– Вона одержала спадщину. Скажіть мені, де я можу її знайти, і вам теж, можливо, щось перепаде.

Матрона засміялася, але очі в неї жадібно заблищали.

– Наскільки мені відомо, вона мешкає в пансіоні «Санта-Люсія» на вулиці Маркіза Барберá. Скільки вона успадкувала?

Я кинув на прилавок кілька монет і вийшов із тієї брудної ями, не завдавши собі клопоту відповідати на її запитання.

Пансіон, де жила Ірен Сабіно, був у похмурому будинку, що здавався спорудженим із викопаних кісток та вкрадених могильних плит. Поштові скриньки в комірчині портьє були вкриті іржею. На перших двох поверхах не було жодної таблички з прізвищем. На четвертому поверсі була швацька майстерня з гучною назвою «Середземноморський текстиль». Найвищий, п’ятий поверх займав пансіон «Санта-Люсія». Сходи, на яких ледве вміщувалася одна особа, підіймалися в темряву, запах каналізації просочувався крізь стіни й роз’їдав шпалери, наче кислота. Я піднявся на чотири поверхи й вийшов на похилий майданчик, куди вели лише одні двері. Я постукав у них кулаком, і через мить мені відчинив чоловік, високий і тонкий, наче персонаж із кошмару, зображеного на одній із картин Ель Греко.

– Я шукаю Марію Антонію Санауху, – сказав я.

– Ви лікар? – запитав він.

Я відсунув його вбік і ввійшов. Вузькі й темні кімнатки тіснилися по обидва боки коридору, у кінці якого було вікно, що виходило до колодязя, освітленого слуховим віконцем. Сморід із каналізаційних труб насичував атмосферу. Чоловік, який відчинив мені двері, так і залишився там стояти, дивлячись на мене розгубленим поглядом. Я припустив, що то один із пожильців.

– Де її помешкання? – запитав я.

Він дивився на мене мовчки, непроникним поглядом. Тоді я дістав із кишені револьвер. Чоловік, не втративши свого незворушного спокою, указав на останні двері в коридорі, біля самого вікна. Я рушив туди й, коли виявив, що двері замкнені, почав колупатися в замку, щоб його зламати. Решта мешканців повиходили в коридор, такий собі гурт пропащих, забутих душ, які, схоже, протягом років не бачили світло сонця. Я пригадав свої жалюгідні дні, прожиті в пансіоні доньї Кармен, і мені подумалося, що моя давня оселя могла здатися новим готелем «Ріц» супроти цього страхітливого чистилища, що їх так багато в нетрищах кварталу Раваль.

– Повертайтеся до своїх помешкань, – сказав я.

Ніхто не подав знаку, що мене почув. Я підняв руку й показав револьвер. Наступної миті всі позникали у своїх кімнатах, мов наполохані миші, крім кабальєро сумного й худого образу. Я знову зосередив свою увагу на дверях.

– Вона замкнулася зсередини, – пояснив пожилець. – Сидить там ще від полудня.

Запах, що нагадав мені запах гіркого мигдалю, просочувався під дверима. Я вдарив у них кілька разів кулаком, проте відповіді не дістав.

– Економка має ключ, що годиться для всіх дверей, – сказав пожилець. – Якщо захочете зачекати… я його принесу. Не думаю, що затримаюся надовго.

Замість відповіді я відійшов до протилежної стіни коридору й з розгону всією своєю вагою наліг на двері. Замок зламався після того, як я натиснув на двері вдруге. Як тільки я опинився в помешканні, той гострий і нудотний сморід ударив мені в ніс.

– Господи, – промурмотів пожилець за моєю спиною.

Колишня зірка Паралело лежала на ліжку, бліда й вкрита потом. Губи в неї були чорні і, побачивши мене, вона посміхнулася. Її руки міцно тримали пляшечку з-під отрути. Вона випила її до останньої краплі. Її дихання, що смерділо кров’ю та жовчю, наповнювало кімнату. Пожилець затулив собі носа й рота долонею й відступив у коридор. Я дивився на Ірен Сабіно, що корчилася, тоді як отрута роз’їдала її зсередини. Схоже, смерть не дуже поспішала.

– Де Марласка?

Вона подивилася на мене крізь сльози агонії.

– Я стала йому непотрібна, – сказала вона. – Він ніколи мене не кохав.

Голос у неї був хрипкий і зламаний. На неї напав сухий кашель, що видер із її грудей бридкий звук, і через секунду чорна рідина потекла між її зубами. Ірен Сабіно дивилася на мене, хапаючись за останній подих свого життя. Вона схопила мою руку й міцно стиснула її.

– Ви проклятий, як і він.

– Що я можу зробити?

Вона повільно похитала головою. Новий напад кашлю струснув їй груди. Капіляри в її очах стали лопатися, і мереживо кривавих ліній підступило до зіниць.

– Де Рікардо Сальвадор? Він у могилі Марласки, у їхній усипальниці?

Ірен Сабіно хитнула головою. На її губах утворилося нове слово: «Жако».

– Де ж тоді Сальвадор?

– Він знає, де ви. Він вас бачить. Він прийде по вас.

Мені здалося, що вона почала марити. Потиск її руки слабнув.

– Я кохала його, – сказала вона. – Він був добрий чоловік. Добрий чоловік. Той його змінив. Він був чоловік добрий…

Звук, схожий на звук роздертого м’яса, злетів із її губ, і її тіло напружилося в останньому спазмі. Ірен Сабіно померла, дивлячись мені у вічі невідривним поглядом і навічно забравши із собою таємницю Дієґо Марласки. Тепер залишився тільки я.

Я накрив їй обличчя простирадлом і зітхнув. Пожилець стояв у дверях і хрестився. Я озирнувся навколо, намагаючись знайти щось таке, що могло б мені допомогти, якийсь знак, що підказав би мені мій наступний крок. Ірен Сабіно провела останні дні в тісній келії без вікон у чотири метри завглибшки й два метри завширшки. Металеве ліжко, на якому лежав її труп, шафа з протилежного боку й столик під стіною були тут єдиними меблями. З-під ліжка визирала валіза, там-таки стояли нічний горщик і картонка з-під капелюха. На столі була тарілка з хлібними крихтами, глек із водою й стосик поштових листівок, як мені спочатку здалося, але вони виявилися картинками святих та оголошеннями про похорони й поховальні церемонії. Там також лежало щось загорнуте в клапоть білої тканини й схоже на книжку. Я розгорнув той клапоть і побачив примірник «Кроків у небо», який колись підписав сеньйорові Семпере. Співчуття, яке пробудила в мені агонія цієї жінки, випарувалося вмить. Ця нещасна вбила мого найкращого друга, щоб украсти в нього цю паскудну книжку. Мені пригадалося, що сказав мені Семпере, коли я вперше прийшов до його книгарні: кожна книжка наділена душею, душею того, хто її написав, і збагачується також душами тих, хто її прочитав і проник у її уявний світ. Семпере помер, вірячи в правдивість цих слів, і я зрозумів, що й Ірен Сабіно по-своєму також у це вірила.

Я перечитав свій дарчий напис і почав гортати сторінки. Першу позначку я знайшов на сьомій сторінці. Лінія брунатного кольору перекреслювала слова, утворюючи шестикутну зірку, схожу на ту, яку вона накреслила на моїх грудях лезом бритви кілька тижнів тому. Я зрозумів, що ту зірку накреслено кров’ю. Я гортав сторінки далі й натрапляв на нові малюнки. Губи. Рука. Життя Семпере принесли в жертву за жалюгідне й безглузде чаклування, яким морочать людей шахраї в ярмаркових балаганах.

Я запхав книжку у внутрішню кишеню пальта й опустився навколішки біля ліжка. Дістав валізу й витрусив її вміст на підлогу. Там не було нічого, крім старого одягу й старих черевиків. Я розчинив картонну коробку для капелюха й знайшов там шкіряний футляр, у якому була бритва, що нею Ірен Сабіно зробила позначки, які я досі носив на грудях. Зненацька я помітив на підлозі тінь і рвучко обернувся, наставивши револьвер. Худий пожилець подивився на мене з певним подивом.

– Схоже, ви скоро матимете компанію, – сказав він без жодного страху в голосі.

Я вийшов у коридор і рушив до виходу. Коли вийшов на сходи, то почув унизу важкі кроки. У колодязі сходів вималювався профіль обличчя, яке дивилося вгору, і я зустрівся поглядом із сержантом Маркосом, який був на два поверхи нижче. Я відступив назад, і кроки внизу прискорилися. Він був не сам. Я зачинив двері й прихилився до них, намагаючись думати. Мій спільник дивився на мене спокійним очікувальним поглядом.

– Тут є якийсь інший вихід? – запитав я в нього.

Він похитав головою.

– Вихід на асотею?

Він показав мені на двері, які я щойно зачинив. Через три секунди я відчув, як тіла Маркоса й Кастело навалилися на них, намагаючись їх висадити. Я відступив назад коридором, наставивши револьвер на двері.

– Мабуть, я повернуся до своєї кімнати, – сказав пожилець. – Приємно було познайомитися.

– Навзаєм.

Я не відводив погляду від дверей, які двигтіли й розгойдувалися. Старе дерево на завісах та біля замка стало тріщати. Я відступив у кінець коридору й відчинив стулки вікна. За ним розверзався в темряву вертикальний тунель розмірами метр на півтора метра. Край асотеї виднівся на три метри вище від вікна. З протилежного боку цього колодязя була водостічна труба, прикріплена до стіни іржавими кільцями. Гнила вогкість поцяткувала її поверхню чорними сльозами. Гуркіт ударів гримів за моєю спиною. Я обернувся й побачив, що двері вже практично висаджені. Зрозумів, що в моєму розпорядженні залишилося кілька секунд. Не маючи іншого вибору, я став на раму вікна й стрибнув у порожнечу.

Мені вдалося вхопитися за трубу руками й упертися ногою в одне з кілець, які її підтримували. Я підняв руку, щоб ухопитися за верхню частину труби, але, як тільки потягнув за неї, шмат труби в метр завдовжки відламався й полетів. Я мало не полетів за ним, але встиг ухопитися за металеву скобу, що була вроблена в стіну й підтримувала кільце. Труба, по якій я сподівався залізти на асотею, тепер була поза межами досяжності. Мені залишилися два варіанти: повернутися в коридор, у який через дві хвилини увійдуть Маркос і Кастело, або спуститися вниз, у чорне провалля. Я почув, як двері вдарились об протилежну стіну коридору й став повільно ковзати вниз по трубі, тримаючись за неї, як міг, і обдерши майже всю шкіру з лівої долоні. Мені вдалося спуститися лише на півтора метри, коли я побачив, як силуети двох поліціантів з’явилися на тлі світла, що падало з вікна в чорну яму, у яку я спускався. Першим там з’явилося обличчя Маркоса. Він посміхнувся й запитав, чи я не проти, якщо він вистрелить у мене негайно, без подальших роздивлянь. Кастело з’явився поруч із ним.

– Залишайся тут. А я спущуся на поверх нижче, – наказав Маркос.

Кастело залишився на місці, не спускаючи з мене очей. Я був потрібен їм живим, принаймні на кілька годин. Я почув тупотіння ніг Маркоса, який побіг геть. Через кілька секунд я побачу, як він з’явиться у вікні, що на метр нижче від мене. Я подивився вниз і побачив, що з вікон третього й другого поверху пробивається світло, але вікно четвертого було темне. Я став повільно спускатися, поки відчув, що моя нога стала на наступне кільце. Темне вікно четвертого поверху було переді мною, коридор там був порожній, і було чути, як Маркос гримає у двері. На той час робочий день у швацькій майстерні закінчився, і там не було нікого. Удари у двері припинилися, і я зрозумів, що Маркос спустився на третій поверх. Я подивився вгору й побачив, що Кастело й далі стежить за мною, облизуючись, мов кіт.

– Не падай, бо ми хочемо розважитися, коли тебе зловимо, – сказав він.

Я почув голоси на третьому поверсі й зрозумів, що Маркос домігся, щоб йому відчинили. Не думаючи двічі, я з усієї сили, яку зміг зібрати, ударив усім тілом у вікно четвертого поверху. Я пробився крізь вікно, прикривши собі обличчя та шию рукавами пальта, і впав на купу битого скла. З великими труднощами підвівся й побачив у сутінках, що темна пляма утворилася на моєму лівому лікті. Скляна скалка, гостра, мов кинджал, стриміла з мого тіла трохи вище від ліктя. Я схопив її рукою й щосили смикнув. Відчуття холоду змінилося таким спалахом гострого болю, що я впав навколішки. Стоячи в такій позі, побачив, що Кастело вже спускається по трубі й стежить за мною від того місця, з якого я стрибнув. Перш ніж я встиг вихопити револьвер, він стрибнув у вікно. Я побачив, як його руки вхопилися за раму, й у зворотному рефлексі ударив по рамі розбитого вікна з усієї сили, використавши всю вагу свого тіла. Я почув, як кістки його пальців хруснули із сухим звуком, і Кастело завив від болю. Я вихопив револьвер і націлив його йому в обличчя, але він уже відчував, що його пальці відриваються від рами. На секунду в його очах промайнув жах, і він упав у колодязь під слуховим вікном; його тіло полетіло вниз, зачіпаючись за стіни й залишаючи за собою кривавий слід, добре видимий у тих плямах світла, які просочувалися крізь вікна нижчих поверхів.

Я поплентався коридором в напрямку до дверей. Рана над ліктем болісно пульсувала, і я помітив також кілька глибоких порізів на ногах. Але я йшов, не зупиняючись. По обидва боки коридору я бачив у сутінках кімнати, наповнені швацькими машинками, котушками ниток і столами, на яких лежали сувої тканин. Я дійшов до дверей і поклав руку на ручку. Через десяту частку секунди відчув, що вона обертається під моїми пальцями. Я відпустив її. По той бік був Маркос, він намагався зламати замок дверей. Я відступив на кілька кроків назад. Оглушливий гуркіт струсонув двері, і частина замка вилетіла в хмарі іскор і синього диму. Маркос вирішив розтрощити замок кулями. Я відступив у першу з кімнат, наповнену нерухомими силуетами, яким бракувало рук або ніг. То були манекени з вітрини, прихилені тут один до одного. Я прослизнув між торсами, які блищали в темряві. Пролунав другий постріл. Двері розчахнулися від удару. Світло зі сходового майданчика, жовте й запилюжене, проникло на поверх. Обриси тіла Маркоса виразно проступили на тлі світляної плями. Його важкі кроки заповнили коридор. Я почув, як він зачинив двері, і притиснувся до стіни за манекенами, тримаючи револьвер у тремтячих руках.

– Виходьте, Мартін, – сказав Маркос спокійно, повільно просуваючись уперед. – Я не зроблю вам нічого поганого. Я маю наказ Ґрандеса доставити вас до комісаріату. Ми знайшли того чоловіка, Марласку. Він у всьому признався. Ви чистий. Не зробіть тепер якоїсь дурниці. Виходьте, і ми про все поговоримо в управлінні.

Я побачив, як він проминув двері кімнати, у якій я ховався, і пішов далі.

– Мартін, послухайте мене. Ґрандес уже в дорозі. Ми зможемо все з’ясувати, не ускладнюючи справу.

Я звів бойок револьвера. Кроки Маркоса вповільнилися. Легке човгання підошов по плитах. Він був по той бік стіни. Він чудово знав, що я ховаюся в цій кімнаті й не можу з неї вийти, не зустрівшись із ним. Його силует повільно набув форми в сутінках біля входу. Обриси його обличчя майже зливалися з пітьмою, блиск очей був єдиним знаком його присутності. Він стояв не далі як за чотири метри від мене. Спираючись спиною об стіну, я майже сів на підлогу, зігнувши коліна. Ноги Маркоса наближалися, ледь видимі за ногами манекенів.

– Я знаю, що ви тут, Мартін. Припиніть свої дитячі витівки.

Він зупинився, застигши на місці. Я побачив, як він став навколішки й помацав пальцями кривавий слід, який я залишив по собі. Я уявив собі, як він посміхається.

– У вас витекло багато крові, Мартін. Вам потрібен лікар. Виходьте, і я відведу вас до лікарні.

Я зберігав мовчанку. Маркос зупинився біля стола й узяв у руки блискучий предмет, що лежав між клаптями матерії. То були великі кравецькі ножиці.

– Зараз я почну чикрижити вас, Мартін.

Я почув скреготіння ножиць, якими він, певно, щось різав. Гострий біль простромив мені лікоть, і я закусив губи, щоб не застогнати. Маркос обернув обличчя в той бік, де я був.

– Говорячи про кров, я з приємністю маю вам повідомити, що ваша хвойдочка, така собі Ізабелла, у наших руках і, перед тим як узятися за вас, ми добре навтішаємося з нею…

Я підняв револьвер і націлився йому в голову. Але блиск металу мене виказав. Маркос стрибнув на мене, зваливши кілька манекенів, і ухилився від пострілу. Я відчув його вагу на своєму тілі, а його подих – на своєму обличчі. Ножиці в його руках стулили свої ножі за один сантиметр від мого лівого ока. Я вдарив лобом його в обличчя з усієї сили, яку зміг зібрати, і відсахнувся вбік. Підняв револьвер і націлив йому в обличчя. Маркос із розсіченою навпіл губою підхопився на ноги й втупив у мене погляд.

– У тебе кишка тонка проти мене, – промурмотів він.

Він затулив рукою дуло револьвера й посміхнувся мені. Я натиснув на гачок. Куля розтрощила йому долоню, відкинувши лікоть йому назад, ніби по ньому вдарили молотком. Маркос упав на спину, притискаючи до себе скалічену й задимлену руку, а його обпалене порохом обличчя беззвучно кричало, скривившись у потворну гримасу болю. Я підвівся й залишив його там стікати кров’ю в калюжі власної сечі.

21

Я з великими труднощами доплентав вуличками кварталу Раваль до проспекту Паралель, де біля дверей театру «Аполло» уже вишикувалася вервечка таксі. Я заліз у перше, до якого дотягся. Почувши, як стукнули дверцята, водій обернувся, але коли побачив мене, скривив невдоволену гримасу. Я впав на заднє сидіння, знехтувавши його протести.

– Послухайте-но, вам захотілося померти в моїй машині?

– Чим скоріше ви довезете мене туди, куди я хочу доїхати, тим швидше мене позбудетеся.

Водій тихо вилаявся й запустив двигун.

– І куди ж ви хочете доїхати?

«Не знаю», – подумав я.

– Рушайте, а потім я вам скажу.

– Куди рушати?

– Педральбес.

Через двадцять хвилин я побачив вогні вілли «Геліус» на пагорбі. Я показав на них водієві, який мріяв позбутися мене якнайшвидше. Він висадив мене біля воріт маєтку й мало не забув узяти плату за проїзд. Я дотягся до самих дверей і натис на кнопку дзвінка. Потім упав на сходи й прихилив голову до стіни. Почув, як наближаються до мене чиїсь кроки, а потім двері начебто відчинилися, і чийсь голос назвав мене на ім’я. Я відчув долоню на своєму лобі, і мені здалося, що я впізнав очі Відаля.

– Пробачте мені, доне Педро, – сказав я. – Мені більше не було куди податися…

Я почув, як він підвищив голос, і вже через хвилину кілька рук узяли мене за руки та ноги, підняли й понесли… Коли я розплющив очі, то побачив себе в спальні дона Педро, на тому самому ліжку, яке він ділив із Крістіною протягом тих двох місяців, поки тривав його шлюб. Я зітхнув. Відаль дивився на мене, стоячи в ногах ліжка.

– Не говори поки що, – сказав він. – Лікар уже в дорозі.

– Не вірте їм, доне Педро, – простогнав я. – Не вірте.

Відаль кивнув головою, стиснувши губи.

– Звісно, я їм не вірю.

Дон Педро взяв ковдру й накрив мене нею.

– Я піду зустріну лікаря, – сказав він. – Відпочивай.

Через хвилину я почув кроки й голоси, що наближалися до спальні. Відчув, що мене роздягають, і здогадався, що розкрилися десятки порізів, які вкрили моє тіло, наче кривава гідра. Відчув, як щипці занурюються в мої рани, дістаючи звідти скляні скалки, що тягли за собою шматки шкіри та м’яса. Відчув тепло дезінфектантів та уколи голки, якою лікар зашивав мої рани. Я вже не відчував болю, лише втому. Після того як мене забинтували, зашили й полагодили, як поламану ляльку, лікар і Відаль вкрили мене й поклали мою голову на подушку, яка була м’якішою й приємнішою на дотик, аніж будь-яка з тих, на які мені доводилося класти голову протягом усього мого життя. Я розплющив очі й побачив обличчя лікаря, кабальєро з аристократичним виглядом і заспокійливою усмішкою. Він тримав у руках шприц.

– Вам пощастило, юначе, – сказав він, занурюючи шприц мені в руку.

– Що це? – прошепотів я.

Обличчя Відаля з’явилося поруч з обличчям лікаря.

– Це допоможе тобі відпочити.

Хмара холоду розійшлася по моїй руці й накрила мені груди. Я полетів у якийсь колодязь, обтягнутий чорним оксамитом, тоді як Відаль і лікар дивилися на мене згори. Світ почав стулятися, аж поки від нього залишилася тільки крапелька світла, яка випарувалася в моїх руках. Я провалився в цей гарячий, хімічний і нескінченний спокій, який ніхто ніколи не захотів би покинути.

Я пригадую світ чорної води під кригою. Місячне світло ковзало крижаним склепінням угорі й розпадалося на тисячу жовтих снопів, що крутилися в потоці, який мене підхопив. Біла мантія, що її обгортала, повільно коливалася, силует її тіла був видимий у віддзеркаленому світлі. Крістіна простягала до мене руку, і я змагався з течією холодної густої води. Коли залишилося кілька міліметрів відстані між моєю та її рукою, чорна хмара розкинула свої крила над нею й накрила її, наче вибух чорнила. Мацаки чорного світла охопили її руки, горло та обличчя й потягли в непроглядну темряву.

22

Я прокинувся, почувши звук свого імені на устах інспектора Віктора Ґрандеса. Я вмить прийшов до тями, хоч і не відразу зрозумів, де я є, бо навколишня обстанова коли мені щось і нагадувала, то хіба що номер-люкс великого готелю. Біль від десятків порізів, який почав шпигати в груди, повернув мене до реальності. Я був у спальні Відаля на віллі «Геліус». Полуденне світло просочувалося крізь зачинені віконниці. У каміні горів вогонь, і в кімнаті було тепло. Голоси долинали з нижнього поверху: Педро Відаль і Віктор Ґрандес.

Я знехтував біль та уколи, що кусали мені шкіру, і вибрався з ліжка. Мій одяг, брудний і закривавлений, лежав на кріслі. Я знайшов своє пальто. Револьвер досі був у його кишені. Я звів бойок і вийшов із кімнати, прямуючи на голоси, які лунали десь під сходами. Спустився на кілька приступок і прихилився до стіни.

– Я співчуваю вам через втрату ваших людей, інспекторе, – почув я голос Відаля. – Не сумнівайтеся, якщо Давид сконтактується зі мною або я довідаюся про місце його перебування, я негайно вас про це повідомлю.

– Дякую вам за допомогу, сеньйоре Відаль. Мені прикро, що я завдаю вам клопоту, але ситуація надзвичайно серйозна.

– Я завжди готовий допомогти. Дякую за візит.

Кроки через хол і звук зачинених дверей. Кроки в саду, які віддалялися. Важке дихання Відаля внизу, під сходами. Я спустився ще на кілька приступок і побачив його. Він стояв, прихилившись лобом до дверей. Почувши мої кроки, розплющив очі й обернувся.

Він не сказав нічого. Лише поглянув на револьвер, який я тримав у руці. Я поклав його на столик, що стояв під сходами.

– Ходімо, знайдемо для тебе якийсь чистий одяг, – сказав він.

Я пішов за ним до величезної гардеробної, яка здавалася справжнім музеєм одягу. Усі вишукані костюми, що нагадували про роки слави Відаля, були тут. Десятки краваток, черевиків і запонок у футлярах із червоного оксамиту.

– Усе це одяг від тих часів, коли я був молодий. Він буде добрий на тебе.

Відаль дібрав мені все власноруч. Він подав мені сорочку, яка, певно, коштувала не менше, аніж маленький маєток, костюм-трійку, пошитий на його розмір у Лондоні, і італійські черевики, що, певно, не були б останніми й у гардеробі хазяїна. Я вдягався мовчки, поки Відаль замислено дивився на мене.

– Трохи завузький у плечах, але ти його розносиш, – сказав він, подаючи мені дві сапфірові запонки.

– Що вам розповів інспектор?

– Усе.

– І ви йому повірили?

– А яка різниця, повірив я йому чи ні?

– Для мене це має вагу.

Відаль сів на лаву, що стояла під стіною, на якій висіли дзеркала від підлоги до стелі.

– Він каже, ти знаєш, де Крістіна, – промовив він.

Я кивнув головою.

– Вона жива?

Я подивився йому у вічі й дуже повільно кивнув головою. Відаль слабко всміхнувся, уникаючи мого погляду. Потім заплакав, і жалібний стогін вихопився із самої глибини його грудей. Я сів поруч і обняв його.

– Пробачте мені, доне Педро, пробачте…

Пізніше, коли сонце вже опустилося до самого обрію, дон Педро зібрав мій старий одяг і вкинув його у вогонь. Перед тим як спалити пальто, він дістав із кишені «Кроки в небо» й віддав книжку мені.

– Ця книжка краща з тих двох, які ти написав торік, – сказав він.

Я дивився, як він ворушить мій одяг, що горів у вогні.

– Коли ви це зрозуміли?

Відаль знизав плечима.

– Навіть марнославний дурень не може обманювати себе вічно, Давиде.

Я не зрозумів, чи то в його голосі прозвучала злість, чи тільки смуток.

– Я зробив це тому, що хотів допомогти вам, доне Педро.

– Я знаю.

Він усміхнувся мені без гіркоти.

– Пробачте мені, – прошепотів я.

– Тобі треба виїхати з міста. Біля молу Сан-Себастьян стоїть вантажний корабель, який відпливає опівночі. Про все вже домовлено. Ти запитаєш капітана Ольмо. Він чекає тебе. Візьмеш одну з машин у гаражі. Залишиш її на молі. Пеп завтра її забере. Не розмовляй ні з ким. Не повертайся до себе додому. Тобі будуть потрібні гроші.

– У мене досить грошей, – збрехав я.

– Досить грошей не буває ніколи. Коли ти зійдеш на берег у Марселі, Ольмо піде з тобою до банку й передасть тобі п’ятдесят тисяч франків.

– Доне Педро…

– Послухай мене. Ті двоє людей, про яких Ґрандес каже, що ти їх убив…

– Маркос і Кастело. Думаю, вони виконували доручення вашого батька, доне Педро.

Відаль похитав головою.

– Ні мій батько, ні його адвокати не користуються послугами таких людей. Звідки, на твою думку, ці двоє знали, де тебе шукати через півгодини після того, як ти вийшов із комісаріату?

Відповідь на це запитання здалася мені очевидною.

– Від мого друга, інспектора Віктора Ґрандеса.

Відаль кивнув головою.

– Ґрандес тебе відпустив, бо не хотів бруднити руки в комісаріаті. Як тільки ти звідти вийшов, його люди пішли за тобою. Обставини твоєї смерті були наперед обмірковані. Підозрюваний у вбивстві втікає й гине під час спроби вчинити опір арешту.

– Як у давні часи на сторінці подій, – сказав я.

– Деякі речі ніколи не змінюються, Давиде. Тобі про це відомо краще, ніж будь-кому.

Він відчинив шафу й подав мені нове пальто, жодного разу не одягане. Я взяв його й поклав книжку до внутрішньої кишені. Відаль мені всміхнувся.

– Єдиний раз у житті бачу тебе добре вдягненим.

– На вас цей одяг сидів краще, доне Педро.

– Це було давно.

– Доне Педро, є багато речей, які…

– Для мене тепер ніщо не має ваги, Давиде. Можеш нічого мені не пояснювати.

– Я заборгував вам більше, аніж пояснення.

– Тоді розкажи мені про неї.

Відаль дивився на мене розпачливим поглядом, благаючи, щоб я йому набрехав. Ми сіли в салоні, перед вікнами, з яких було видно всю Барселону, і я став брехати йому від усієї душі. Сказав, що Крістіна винайняла невеличку мансарду на рю Суфло під ім’ям мадам Відаль, а мені сказала, що чекатиме мене щодня ополудні біля фонтана Люксембурзького саду. Я розповів йому, що вона постійно говорить про нього, що ніколи його не забуде, і я знаю, що, проживши біля нього так багато років, вона ніколи не зможе заповнити ту порожнечу, яка утворилася через його відсутність. Дон Педро кивав головою, спрямувавши погляд удалину.

– Ти повинен пообіцяти мені, що піклуватимешся про неї, Давиде. Що ніколи її не покинеш. Хоч би що сталося, ти завжди залишатимешся поруч із нею.

– Обіцяю вам, доне Педро.

У блідому світлі надвечірнього дня я бачив у ньому лише старого чоловіка, що зазнав поразки від життя, чоловіка, хворого від спогадів і каяття, чоловіка, який ніколи ні в що не вірив і якому тепер залишився тільки бальзам віри.

– Мені хотілося б вірити в те, що я твій найкращий друг, Давиде.

– Ви завжди були моїм найкращим другом, доне Педро. Ви були для мене більше, аніж другом.

Відаль узяв мене за руку. Він тремтів.

– Ґрандес розповів мені про того чоловіка, якого ти називаєш хазяїном… Каже, ти йому щось завинив, і думаєш, що єдиний спосіб сплатити йому борг – це віддати йому чиюсь чисту душу.

– Це дурниці, доне Педро. Не думайте про це.

– А тобі не згодилася б така брудна й стомлена душа, як моя?

– Я не знаю чистішої душі, аніж ваша, доне Педро.

Відаль усміхнувся.

– Якби я міг помінятися місцями з твоїм батьком, я б це зробив, Давиде.

– Я знаю.

Він підвівся на ноги й задивився на вечір, який уже опускався над містом.

– Тобі час у дорогу, – сказав він. – Іди в гараж і вибери там машину. Яку захочеш. А я піду подивлюся, чи є в мене якісь металеві гроші.

Я кивнув головою і вдягнув пальто. Вийшов у сад і попрямував до гаража. У гаражі вілли «Геліус» стояли два автомобілі, що блищали, як королівські карети. Я вибрав менший і скромніший автомобіль, чорний «іспано-свіса», який, схоже, виїжджав звідти не більш як два або три рази й ще зберігав запах цілком нової машини. Я сів за кермо, виїхав із гаража й став чекати в патіо. Минула хвилина й, побачивши, що дон Педро не виходить, я вийшов із машини, не вимкнувши двигуна. Я повернувся в дім, щоб попрощатися з ним і сказати йому, щоб не турбувався за гроші, що я якось обійдуся. Перетнувши хол, я згадав, що залишив там, на столику, свій револьвер. Коли я підійшов забрати зброю, її вже там не було.

– Доне Педро!

Двері до зали були зачинені. Я відчинив їх і побачив його в центрі зали. Він підняв револьвер мого батька до грудей і націлив дуло собі в серце. Я кинувся до нього, але виляск пострілу заглушив мої крики. Револьвер випав йому з рук. Його тіло прихилилося до стіни й повільно сповзло на підлогу, залишивши червоний слід на мармурі. Я впав навколішки поруч із ним і підтримав його руками. Куля пробила в його одязі дірку, яка була огорнута синім димом і з якої струменями била густа й чорна кров. Дон Педро пильно дивився мені у вічі, тоді як його усмішка запливала кров’ю, а його тіло перестало тремтіти й витяглося на підлозі, пахнучи порохом та безнадією.

23

Я повернувся до автомобіля й сів із заплямленими кров’ю руками за кермо. Я майже не міг дихати. Зачекав хвилину, а тоді відпустив гальмо. Вечір накрив небо червоним саваном, під яким пульсували вогні міста. Я поїхав вулицею вниз, залишивши позаду віллу «Геліус» на вершині пагорба. Доїхавши до проспекту Пірсона, зупинив машину й подивився в дзеркальце заднього виду. З темного провулка виїхав автомобіль і зупинився на відстані п’ятдесяти метрів від моєї машини. Віктор Ґрандес.

Я поїхав далі проспектом Педральбес униз, аж поки проминув великого дракона з кутого заліза, який охороняв портик маєтку Ґвель. Машина інспектора Ґрандеса їхала за мною на відстані кількохсот метрів. Виїхавши на проспект Діагональ, я звернув ліворуч, у напрямку центру міста. Машин було мало, і Ґрандес не мав жодних труднощів, переслідуючи мене, і тоді я вирішив звернути праворуч, сподіваючись відірватися від нього у вузьких вуличках кварталу Лас Кортс. На той час інспектор уже зрозумів, що його присутність не становить для мене таємниці, увімкнув фари й став скорочувати відстань. Десь протягом двадцяти хвилин ми кружляли в плетиві з вулиць і трамвайних колій. Я петляв між омнібусами та кінними підводами, але, виїхавши з будь-якого лабіринту, завжди бачив позаду фари авто Віктора Ґрандеса. Зрештою я навіть вирішив піднятися на гору Монтжуїк. Великий палац Усесвітньої виставки та павільйони, які досі там залишилися, були зачинені лише два тижні тому, але у вечірньому тумані здавалися руїнами великої забутої цивілізації. Я виїхав на великий проспект, що здіймався вгору, у напрямку каскадів примарного світла та мандрівних вогнів біля водограїв виставки, і збільшив швидкість до максимальної, на яку був спроможний мій двигун. Мірою того, як ми підіймалися по шосе, яке серпантином охоплювало гору й вело до Олімпійського стадіону, Ґрандес поступово наздоганяв мене, аж поки я став виразно бачити його обличчя в дзеркальці заднього виду. На якусь мить я відчув спокусу звернути на дорогу, яка підіймалася до військової фортеці на вершині гори, проте не мав жодних підстав сумніватися, що звідти не було виходу. Моя єдина надія полягала в тому, щоб виїхати на протилежний схил гори, який дивився на море, і потім загубитися серед морських причалів. Але для цього треба було виграти певний час. Ґрандес був тепер за якихось п’ятнадцять метрів від мене. Попереду починалися довгі балюстради, від яких розгортався вид на місто, що лежало внизу. Я щосили потягнув за важіль гальмування, і машина Ґрандеса з розгону налетіла на «іспано-свісу». Після удару обидві машини проповзли метрів двадцять по шосе, здійнявши гірлянду іскор. Я відпустив гальмо й від’їхав на коротку відстань. Поки Ґрандес намагався відновити контроль над машиною, я дав задній хід і найвищу швидкість. Автомобіль, яким я кермував, був чи не найкращим у місті, а тому його корпус був, безперечно, міцніший, а двигун – потужніший, аніж корпус і двигун автомобіля, яким кермував Ґрандес. Тож мій удар струсонув його всередині кабіни, і я побачив, як голова інспектора вдарилася об вітрове скло й розбила його на друзки. Білий дим вихопився з-під капота його машини, а її фари погасли. Я знову дав передній хід і збільшив швидкість до максимальної, залишивши його позаду й спрямувавши машину до оглядової вежі Мірамар. Проте через кілька секунд я помітив, що від удару задній щиток моєї машини притиснувся до колеса, і тепер воно терлося об метал. Запах горілої гуми заповнив кабіну. Через двадцять метрів шина вибухнула, і автомобіль почав петляти, аж поки зовсім зупинився в хмарі чорного диму. Я покинув машину й спрямував свій погляд туди, де залишив автомобіль Ґрандеса. Інспектор вибрався з кабіни й повільно спинався на ноги. Я розглянувся навколо. Зупинка підвісної канатної дороги, яка перетинала міський порт від гори Монтжуїк до вежі Сан-Себастьян, була за п’ятдесят метрів звідси. Я побачив силуети кабін, що висіли на дроті й ковзали понад червонястими сутінками, і побіг туди.

Один зі службовців канатної дороги готувався зачинити двері своєї будівлі, коли побачив, як я біжу до неї з усіх ніг. Він притримав для мене двері відчиненими й показав усередину.

– Останній рейс сьогодні, – застеріг мене він. – Раджу вам поквапитися.

Віконечко каси вже готувалися зачинити, коли я купив останній квиток і поквапливо приєднався до гурту з чотирьох осіб, які чекали біля входу до кабіни. Я не звернув уваги на їхній одяг, доки службовець не відчинив дверцята й не запросив їх заходити. Священики.

– Канатну дорогу збудували для Всесвітньої виставки, і під час її будівництва були застосовані найостанніші досягнення сучасної техніки. У будь-який момент подорожі її безпека абсолютно гарантована. Як тільки починається рейс, ці дверцята, які відчиняються лише ззовні, блокуються, щоб уникнути нещасливих випадків або, не доведи, Господи, спроб самогубства. Зрозуміло, що у вашому випадку, вашмосці, такої небезпеки немає…

– Юначе, – урвав його я, – а ви не могли б прискорити свою церемонію, адже скоро ніч.

Службовець подивився на мене неприхильним поглядом. Один зі священнослужителів помітив краплі крові на моїх руках і перехрестився. Службовець продовжив своє розбалакування:

– Ви подорожуватимете в барселонському небі на висоті сімдесят метрів над водами порту, милуючись найефектнішими краєвидами нашого міста звідти, звідки досі ним могли милуватися лише ластівки, чайки та інші створіння, яких Усевишній наділив пір’ям і крилами. Наша подорож триватиме десять хвилин і матиме дві зупинки, одну на центральній вежі порту або, як мені до вподоби її називати, на Ейфелевій вежі Барселони, або на вежі Сан-Жайме, і другу, останню, на вежі Сан-Себастьян. Не затримуючи вашмосцей далі, я хочу побажати вам щасливої подорожі й передати побажання нашої компанії, щоб ви потім повернулися в барселонський порт і захотіли повторити цю поїздку.

Я перший увійшов до кабіни. Коли проходили чотири священики, службовець простяг руку, чекаючи чайових, але жодна монета не впала на його долоню. З видимим розчаруванням він одним поштовхом зачинив дверцята й відвернувся, збираючись узятися за важіль управління. Інспектор Віктор Ґрандес чекав у нього за спиною, добре пом’ятий, але усміхнений, зі своїм посвідченням у руці. Службовець відчинив йому дверцята, і Ґрандес увійшов у кабіну, кивком голови привітавши священиків і підморгнувши мені. Через кілька секунд ми вже пливли в порожнечі.

Кабіна ковзала по канату від вежі-терміналу до краю гори. Священики з’юрмилися на одному боці, явно схильні втішатися видовищем вечора, який опускався на Барселону, і цілком знехтувати ту невідому пригоду, що привела туди мене й Ґрандеса. Інспектор повільно наблизився й показав мені пістолет, який тримав у руці. Великі червоні хмари пливли над водами порту. Кабіна канатної дороги занурилася в одну з них, і на мить здалося, ніби ми пірнули у вогненне озеро.

– Ви бували тут раніше? – запитав Ґрандес.

Я кивнув головою.

– Моя дочка обожнює ці подорожі. Раз на місяць вона мене просить, щоб ми проїхалися туди й назад. Трохи дорого, але на це шкодувати грошей не варто.

– За ті гроші, що їх заплатив вам за мене старий Відаль, ви, звичайно ж, можете катати свою дочку щодня, якщо вам захочеться. Задовольніть мою цікавість. У яку суму він мене оцінив?

Ґрандес усміхнувся. Кабіна вийшла з великої червоної хмари, і ми зависли в порожнечі над гаванню порту, над темними водами, у яких віддзеркалювалися вогні міста.

– П’ятнадцять тисяч песет, – відповів він, поляпавши по білому конверту, який виглядав із кишені його пальта.

– Мабуть, я маю всі підстави пишатися. Людей убивають і за два дуро. Чи входить у цю ціну зрада двох своїх людей?

– Я хотів би вам нагадати, що з нас двох убивали людей тільки ви.

На цей момент четверо священнослужителів уже дивилися на нас, приголомшені й нажахані, зовсім забувши про чари запаморочення голів від пташиного польоту над містом. Ґрандес скинув на них неуважним поглядом.

– Коли ми прибудемо на першу зупинку, то, якщо моє прохання не здасться вам надмірним, я проситиму, щоб вашмосці покинули кабіну й надали нам можливість обговорити тут сам на сам наші мирські проблеми.

Вежа портової гавані височіла попереду, схожа на обплутаний дротами сталевий купол якогось механічного собору. Кабіна проникла під цей купол і зупинилася біля платформи. Коли дверцята відчинилися, четверо священнослужителів майже вибігли з кабіни. Ґрандес із пістолетом у руці показав мені, щоб я відійшов углиб. Один зі священиків, сходячи на платформу, подивився на мене з тривогою.

– Не турбуйтеся, юначе, ми повідомимо про все в поліцію, – сказав він, перш ніж дверцята знову зачинилися.

– Неодмінно повідомте, – сказав Ґрандес.

Коли дверцята були заблоковані, кабіна рушила далі. Ми виїхали з вежі, що височіла над гаванню, і вирушили в останній етап подорожі. Ґрандес наблизився до вікна й став споглядати краєвид міста, міраж зі світла й туману, соборів і палаців, провулків і широких проспектів, переплетених у лабіринті темряви.

– Місто проклятих, – сказав Ґрандес. – Чим із більшої відстані на нього дивишся, тим гарнішим воно здається.

– Це моя епітафія?

– Я не вбиватиму вас, Мартін. Я не вбиваю людей. Ви самі зробите для мене цю послугу. Для мене й для самого себе. Ви ж знаєте, що я маю слушність.

Без подальших слів інспектор тричі вистрелив у механізм, що блокував дверцята кабіни, і відчинив їх одним поштовхом ноги. Дверцята зависли в повітрі, порив холодного вітру наповнив кабіну вогкістю.

– Ви нічого не відчуєте, Мартін. Повірте мені. Удар триватиме не довше, як одну десяту частку секунди. Одну мить. А потім – мир.

Я подивився на відчинені дверцята. Мене чекало падіння з висоти сімдесят метрів. Я подивився на вежу Сан-Себастьян і прикинув, що до прибуття кабіни туди залишилося кілька хвилин. Ґрандес прочитав мої думки.

– За кілька хвилин усе закінчиться, Мартін. Ви повинні подякувати мені.

– Ви справді вірите в те, що я вбив усіх тих людей, інспекторе?

Ґрандес підняв револьвер і націлив його мені в серце.

– Не знаю, і мені це байдуже.

– А я повірив у те, що ми друзі.

Ґрандес посміхнувся й ледь помітно похитав головою.

– У вас немає друзів, Мартін.

Гримнув постріл, і я відчув удар у груди, так, ніби пневматичний молот ударив мені по ребрах. Я впав на спину, бездиханний, мене обпекло гострим болем так, ніби навкруг мене раптово спалахнув бензин. Ґрандес ухопив мене за ноги й потяг до дверцят. Вершина вежі Сан-Себастьян виринула між хмарами з протилежного боку. Ґрандес переступив через мене й став навколішки за моєю спиною. Він уперся руками мені в плечі й штовхнув мене до дверцят. Вологий вітер обвіяв мені ноги. Ґрандес штовхнув мене ще раз, і я помітив, що мій пояс зісковзнув із платформи. Сила тяжіння подіяла миттєво. Я почав падати.

Я витяг руки до інспектора й учепився пальцями йому в шию. Вага мого тіла потягла його до дверцят, і він застряг у їхньому отворі. Я стискав пальці з усієї сили, здавлюючи йому трахею та артерії шиї. Однією рукою він намагався відірвати мої пальці від своєї шиї, а другою намацував пістолет. Його пальці наштовхнулися на руків’я зброї й натиснули на спусковий гачок. Куля дряпнула мене по скроні й ударила в край дверцят. Вона відлетіла рикошетом усередину кабіни й пробила йому долоню. Я вгородив нігті йому в шию, відчувши, що шкіра під ними тріснула. Ґрандес застогнав. Я підтягся вгору з останніх сил, і більш як половина мого тіла опинилася в кабіні. Коли зміг ухопитися за металеві стінки, я відпустив шию Ґрандеса й відкотився вбік.

Я помацав собі груди й знайшов дірку, яку пробила куля інспектора. Розхилив поли пальта й дістав із внутрішньої кишені примірник «Кроків у небо». Куля пробила передню палітурку обкладинки, майже чотириста сторінок і тепер стриміла, немов кінчик свинцевого пальця, із задньої палітурки. Поруч мене Ґрандес звивався на підлозі, у розпачі тримаючись за шию. Його обличчя набуло лілового кольору, а жили на лобі та скронях пульсували, наче дроти під високою наругою. Він подивився на мене поглядом, у якому було благання. Павутина кривавих капілярів утворилася в його очах, і я зрозумів, що пальцями роздушив йому трахею й він тепер задихається, не маючи жодної надії ковтнути бодай трохи повітря.

Я подивився, як він смикається на підлозі у своїй повільній агонії. Потяг за кінчик білого конверта, який визирав із його нагрудної кишені. Відкрив його й нарахував п’ятнадцять тисяч песет. Ціна мого життя. Я залишив конверт із грішми собі. Ґрандес тягся рукою до револьвера. Я випростався й копняком відбив його руки. Він ухопився за мою щиколотку, благаючи милосердя.

– Де Марласка? – запитав я.

З його горлянки вихопився глухий звук. Я подивився йому у вічі й зрозумів, що він сміється. Кабіна вже увійшла всередину вежі Сан-Себастьян, коли я випхав його у дверцята й дивився, як його тіло полетіло вниз із майже вісімдесятиметрової висоти крізь лабіринт рейок, дротів, зубчатих коліщат і сталевих брусів, які пошматували його на клапті, поки воно летіло.

24

Будинок із вежею був занурений у темряву. Я навпомацки піднявся сходами, і коли дійшов до майданчика на поверх, то побачив, що двері прочинені. Я штовхнув їх рукою й залишився стояти на порозі, пильно вдивляючись у тіні, що заповнювали довгий коридор. Ступив уперед кілька кроків. Зупинився й постояв нерухомо, ніби чогось чекаючи. Обмацав стіну й знайшов вимикач. Клацнув ним чотири рази, не досягши ніякого результату. Перші двері праворуч вели в кухню. Я повільно подолав три метри, що відокремлювали мене від неї, і зупинився перед самими дверима. Пригадав, що в одній із шафок у мене зберігався гасовий ліхтар. Я підійшов до тієї шафки й знайшов його між досі не відкрученими бляшанками з кавою, принесеними з крамниці «Кана Жисперта». Я поставив ліхтар на стіл у кухні й запалив його ґніт. Слабеньке жовтаве світло освітило стіни кухні. Я взяв ліхтар і знову вийшов у коридор.

Я йшов повільно, тримаючи миготливе світло вгорі й чекаючи побачити, як хтось або щось у будь-яку мить з’явиться з будь-яких дверей, розташованих уздовж коридору. Я знав, що я тут не сам. Я відчував це нюхом. То був гострий сморід люті й ненависті, що витав у повітрі. Я дійшов до кінця коридору й зупинився перед дверима останньої кімнати. Світло від ліхтаря ковзнуло по контурах шафи, відсунутої від стіни, по купі одягу, кинутого на підлогу, що лежав так само, як я його залишив, коли Ґрандес прийшов заарештувати мене дві ночі тому. Я пішов далі, до кручених сходів, що вели до кабінету. Повільно піднявся ними, озираючись назад через кожні дві-три приступки, поки дійшов до кабінету. Червоне дихання присмерку проникало крізь вікна. Я швидко рушив до стіни, під якою стояла скриня, і підняв віко. Папки з рукописом для хазяїна в ній не було.

Я знову попрямував до сходів. Проминаючи свій письмовий стіл, побачив, що клавіатура моєї старої машинки розбита й потрощена, так, ніби хтось молотив по ній кулаками. Я повільно спустився сходами. Знову вийшов у коридор і став на вході до галереї. Навіть у темряві побачив, що всі мої книжки скинуті на підлогу, а шкіра на кріслах пошматована на клапті. Я обернувся й окинув поглядом ті двадцять метрів коридору, що відокремлювали мене від дверей. Світло, яке відкидав ліхтар, дозволяло туманно розгледіти лише половину цієї відстані. Далі висіла темрява, непроникна, як чорна вода.

Я пам’ятав, що залишив двері на поверх відчиненими, коли увійшов. Тепер вони були зачинені. Я пройшов метрів два, але щось утримало мене від того, щоб пройти повз останню кімнату в коридорі. Входячи в дім, я цього не помітив, бо двері до кімнати відчинялися ліворуч і, проходячи повз них, я бачив їх не досить, щоб звернути на це увагу, але тепер, наблизившись до них, побачив усе чітко і ясно. Біла голубка з крильми, розпростертими у формі хреста, була прибита на дверях. Краплі свіжої крові стікали по дереву.

Я увійшов до кімнати. Зазирнув за двері, але там не було нікого. Шафа й далі була відсунута вбік. Холодне й вологе повітря, яке віяло з дірки в стіні, наповнювало кімнату. Я поставив ліхтар на підлогу й поклав долоні на розм’яклу замазку, що оточувала дірку в стіні. Почав відривати її нігтями й відчув, що вона відламується під моїми пальцями. Пошукав навколо себе й знайшов старий розрізувальний ніж у шухляді одного зі столиків, що були навалені купою в кутку. Прорізав глибоку лінію в замазці й почав відламувати шматок. Гіпс відламався легко. Його шар був не товщий за три сантиметри. По той бік цього шару було дерево.

Двері.

Я став шукати їхні краї за допомогою розрізувального ножа, і поступово обриси дверей проступили на стіні. На той час я вже встиг забути про ту близьку присутність, що отруювала дім і чатувала в темряві. Двері не мали ручки, лише заржавілий засув, заліплений розм’яклим від багатьох років вогкості гіпсом. Я занурив розрізувальний ніж у гіпс і марно намагався відсунути засув. Я став кóпати двері ногами, аж поки замазка, яка заліплювала засув, стала відвалюватися клаптями. Зрештою мені вдалося виколупати засув із-під замазки розрізувальним ножем; після цього я відсунув його легко, і двері відчинилися.

На мене війнуло гнилим повітрям, що зволожило мій одяг і мою шкіру. Я взяв ліхтар і ввійшов. За дверима було прямокутне приміщення метрів п’ять або шість у глибину. Стіни були змережані малюнками й написами, що, здавалося, були зроблені пальцями. Штрихи брунатні й темні. Засохла кров. Підлога була вкрита тим, що спочатку здалося мені порохом, та коли я опустив ліхтар, воно виявилося рештками маленьких кісток. То були кістки тварин, розтовчені на попіл. Зі стелі звисали незліченні предмети, підвішені на чорних шворках. Я впізнав серед них релігійні статуетки, зображення святих і Богородиці з обпаленими обличчями й видертими очима, розп’яття, обплутані колючим дротом, і рештки від бляшаних іграшок та ляльок зі скляними очима. У глибині цього приміщення бовванів майже невидимий силует.

Стілець, повернутий до кутка. На ньому хтось сидів. У чорному одязі. Чоловік. Руки йому були закуті ззаду в наручники. Тіло було прикручене грубим дротом до стільця. У мене пройшов такий мороз поза шкірою, якого я раніше ніколи не відчував.

– Сальвадор? – пробелькотів я.

Я повільно підійшов до нього. Силует залишався нерухомим. Я зупинився за крок від тієї постаті й повільно простяг до неї руку. Мої пальці доторкнулися до її волосся й зісковзнули на плече. Я хотів обернути тіло, але відчув, як щось подалося під моїми пальцями. Секунду по тому, як я доторкнувся до нього, я почув шарудіння, ніби чоловік у кріслі щось прошепотів до мене, і труп розсипався на порох, який осів в одязі та між дротом, а потім піднявся вгору чорною хмарою, що зависла між мурами в’язниці, яка ховала його стільки років. Я подивився на сліди від праху на своїх пальцях, піднісши їх до обличчя, і здмухнув зі шкіри те, що залишилося від душі Рікардо Сальвадора. Коли ж я підняв погляд, то побачив, що Дієґо Марласка, його тюремник, стоїть у дверях камери з моїм рукописом для хазяїна в руці та з вогнем в очах.

– Я прочитав рукопис, поки чекав вас, Мартін, – сказав Марласка. – Чудова робота. Хазяїн добре винагородить мене, коли я передам йому цей твір від вашого імені. Визнаю, що я ніколи не спромігся б розгадати цю загадку. Я зупинився на півдорозі. Мені приємно переконатися в тому, що хазяїн зумів знайти мені наступника з більшим талантом.

– Відійдіть.

– Я співчуваю вам, Мартін. Повірте, я справді вам співчуваю. Я ціную вас, – сказав він, діставши з кишені якусь річ, схожу на руків’я зі слонової кістки. – Але я не можу дозволити вам покинути цю кімнату. Настав час, щоб ви зайняли місце бідолашного Сальвадора.

Він натиснув на кнопку на ручці зі слонової кістки, і ніж із двосічним лезом зблиснув у темряві.

Він стрибнув на мене з лютим криком. Лезо ножа розпанахало мені щоку й устромилося б у ліве око, якби я не встиг відхилитися вбік. Я впав на спину на підлогу, укриту дрібними кістками та порохом. Марласка схопив руків’я ножа обома руками й навалився на мене, натискаючи на ніж вагою всього свого тіла. Лезо ножа зупинилося за два сантиметри від моїх грудей, бо правою рукою я схопив Марласку за горло. Він повернув голову, щоб укусити мене за зап’ясток, і я вдарив його в обличчя лівою рукою. Він майже не звернув уваги на цей удар. Його опанувала лють, яка пересилювала й здоровий глузд, і біль, тож я знав, що він не випустить мене живим із цієї камери. Він напав на мене з такою силою, яка здавалася неможливою. Я відчув, як кінчик ножа проколов мені шкіру. Я вдарив його знову, вклавши в цей удар усю свою силу. Мій кулак наче вистрелив йому в обличчя, і я почув, як затріщали кістки його носа. Суглоби моїх пальців намокли від його крові. Марласка знову заревів, не відчуваючи болю, і занурив ніж у моє тіло на глибину сантиметра. Гострий біль шпигнув мене в груди. Я вдарив його знову, намагаючись поцілити йому в очі пальцями, але Марласка підняв підборіддя, і мої нігті вгородилися лише йому в щоку. Цього разу я відчув його зуби під своїми пальцями.

Я занурив руку йому в рот, роздерши йому губи й вирвавши кілька зубів. Я почув, як він завив, і його натиск на мить ослаб. Я відкинув його вбік, і він упав на підлогу; його обличчя перетворилося на криваву маску, що тремтіла від болю. Я відкотився від нього, благаючи, щоб він не підвівся. Наступної секунди він потягся до ножа й став спинатися на ноги.

Він затиснув ніж у руці й кинувся на мене з оглушливим криком. Але цього разу він не заскочив мене зненацька. Я вхопився за ручку ліхтаря й пожбурив його йому назустріч. Ліхтар влучив йому в обличчя, і гас розлився на очі, губи, горлянку й груди. Він загорівся відразу. За якісь дві секунди все його тіло ніби загорнулося у вогненний плащ. Його волосся випарувалося вмить. Я побачив, як зблиснули ненавистю його очі з-під вогню, що пожирав йому повіки. Я схопив рукопис і вибіг звідти. Марласка ще тримав у руці ніж, коли спробував вибігти за мною з тієї проклятої кімнати, і впав долілиць на купу старого одягу, що спалахнув відразу. Омахи полум’я перестрибнули на сухе дерево шафи та на меблі, звалені під стіною. Я вибіг у коридор і все ще бачив, як він іде за мною, виставивши перед собою руки й намагаючись дотягтися до мене. Я добіг до дверей, але, перш ніж вийти, зупинився поглянути, як полум’я пожирає Дієґо Марласку, який люто гупав кулаками в стіни, що загоралися від його доторку. Вогонь уже перекинувся на книжки, розкидані в галереї, і перебіг на штори. Вогняні змії вже виповзали на дах, облизуючи рами дверей та вікон, плазуючи сходами до кабінету. Остання картина, що закарбувалася мені в пам’яті, – це як той проклятий чоловік упав навколішки в кінці коридору, остаточно втративши марні надії свого божевілля, а його тіло перетворилося на смолоскип із плоті та ненависті, який поглинув ураган вогню, що невтримно шаленів у будинку з вежею. Тоді я відчинив двері й побіг сходами вниз.

Кілька людей із кварталу вже зібралися на вулиці, побачивши, як перші омахи полум’я вислизнули з вікон. Ніхто не звернув на мене уваги, коли я віддалявся вниз вулицею. Незабаром я почув, як вибухнули вікна кабінету й, обернувшись, побачив, що вогонь із ревом обіймає розу вітрів у вигляді дракона.

Незабаром я вже був біля бульвару Борна – ішов проти потоку городян, які бігли, задерши голови й втупивши погляди у яскраве вогнище, що облизувало своїми червоними язиками чорне склепіння неба.

25

Того вечора я востаннє відвідав книгарню «Семпере та син». Табличка «Зачинено» висіла на дверях, але, підійшовши, я побачив, що всередині ще горить світло й Ізабелла стоїть за прилавком сама-одна, утупивши погляд у грубу книгу рахунків, яка, судячи з виразу її обличчя, повідомляла, що стара книгарня доживає свої останні дні. Проте, бачачи, як вона кусає олівець і чухає собі кінчик носа вказівним пальцем, я зрозумів, що, поки Ізабелла буде тут, книгарня не зникне. Присутність дівчини врятує її, як урятувала мене. Я не наважився порушити цю мить і стояв там, дивлячись на неї й намагаючись, щоб вона не помітила моєї присутності, усміхаючись у душі. Зненацька, ніби прочитавши мої думки, вона підняла погляд і побачила мене. Я підняв руку, вітаючи її, і побачив, що, попри всі її зусилля стримати сльози, вони наповнили її очі. Вона згорнула книгу й вибігла з-за прилавка, щоб відчинити мені двері. Вона дивилася на мене так, ніби не могла повірити, що це я.

– Той чоловік сказав, що ви втекли… що ми більше ніколи вас не побачимо.

Я зрозумів, що Ґрандес приходив до неї.

– Я хочу, щоб ви знали: я не повірила жодному його слову, – сказала Ізабелла. – Я зараз покличу…

– У мене дуже мало часу, Ізабелло.

Вона подивилася на мене розгубленим поглядом.

– То це правда?

Я кивнув головою. Ізабелла проковтнула слину.

– Я ж вам казала, що не люблю прощатися.

– Я також. Тому я прийшов не прощатися. Я прийшов повернути дещо з того, що мені не належить.

Я дістав примірник «Кроків у небо» і подав їй.

– Ця книжка ніколи не повинна була покинути вітрину з особистою колекцією сеньйора Семпере.

Ізабелла взяла її й, побачивши кулю, яка застрягла між сторінками й була досі там, подивилася на мене, не сказавши нічого. Тоді я дістав білий конверт із п’ятнадцятьма тисячами песет, за які старий Відаль намагався купити мою смерть, і поклав його на прилавок.

– А це плата за всі ті книжки, які старий Семпере подарував мені за всі роки нашого знайомства.

Ізабелла відкрила конверт і порахувала гроші, здивована.

– Я не знаю, чи можу їх прийняти…

– Тоді вважай, що це мій подарунок на твоє майбутнє весілля.

– А я ж так сподівалася, що це ви поведете мене до вівтаря, хай навіть у ролі весільного батька.

– Ніщо не подарувало б мені більшої радості.

– Але вам треба покинути місто.

– Так.

– Назавжди.

– На певний час.

– А якби і я поїхала з вами?

Я обняв її й поцілував у чоло.

– Хоч би куди я подався, ти завжди будеш зі мною, Ізабелло. Завжди.

– Мені вас дуже бракуватиме.

– Я знаю.

– Ви дозволите мені принаймні провести вас до поїзда чи куди там?

Я надовго замислився, проте не знайшов у собі мужності відмовитися від цих кількох останніх хвилин, проведених у її товаристві.

– Аби я могла переконатися, що ви справді поїхали і я звільнилася від вас назавжди, – додала вона.

– Гаразд, хай буде так.

Ми повільно спускалися бульваром Рамбла, Ізабелла тримала мене під руку. Коли ми наблизилися до вулиці Арко-дель-Театро, то звернули в темний провулок, який перетинав квартал Раваль.

– Ізабелло, ти ніколи нікому не повинна розповідати про те, що побачиш сьогодні вночі.

– Навіть моєму Семпере-молодшому?

Я зітхнув.

– Певна річ, що ні. Йому ти можеш розповідати все. Між ним і нами немає таємниць чи майже немає.

Відчинивши двері, сторож Ісак усміхнувся нам і відступив убік.

– Схоже, ми нарешті дочекалися візиту справді авторитетної особи, – сказав він, чемно вклонившись Ізабеллі. – Моя інтуїція підказує, що сьогодні ви самі хочете бути гідом, Мартін.

– Якщо ви не проти…

Ісак кивнув головою й подав мені руку. Я потиснув її.

– Нехай вам щастить, – сказав він.

Сторож розчинився в темряві, залишивши мене наодинці з Ізабеллою. Моя колишня асистентка й новоспечена управителька фірми «Семпере та син» дивилася на все з подивом і острахом.

– Що це за місце? – запитала вона.

Я взяв її за руку й повільно повів до великої зали, що була на вході.

– Ласкаво просимо на Цвинтар забутих книжок, Ізабелло.

Ізабелла підвела погляд до скляного склепіння вгорі, і він заблукав у неможливому переплетенні променів білого світла, які ковзали в нескінченному лабіринті вавилонської вежі, утвореної з тунелів, переходів та місточків, що вели в нутрощі цього собору, спорудженого з книжок.

– Це місце таємниці. Святилище. Кожна книжка, кожен том, що їх ти тут бачиш, має душу. Душу того, хто її написав, і душу тих, хто її прочитав, хто жив і мріяв із нею. Щоразу, коли книжка потрапляє в інші руки, щоразу, коли хтось ковзає поглядом по її сторінках, її дух міцнішає, і вона стає сильною. У цьому місці книжки, про які ніхто вже не пам’ятає, книжки, що загубилися в часі, живуть завжди, чекаючи, коли потраплять до рук нового читача, зможуть збагатити новий дух…

Згодом я залишив Ізабеллу чекати на вході до лабіринту й заглибився сам-один у тунелі, несучи той клятий рукопис, який не мав мужності знищити. Я вірив, що мої кроки донесуть мене до того місця, у якому я зможу поховати його назавжди. Я завернув за тисячу поворотів, аж поки повірив у те, що заблукав. І тоді, коли я був уже певен, що пройшов цією дорогою разів із десять, я опинився на вході до маленької зали, де побачив своє власне віддзеркалення в тому невеличкому люстрі, у якому завжди був присутній погляд чоловіка в чорному вбранні. Я побачив порожнє місце між двома спинками томів у чорних шкіряних палітурках і, не встигши навіть подумати, що роблю, запхав туди папку з рукописом книжки, яку написав для хазяїна. Я вже наготувався покинути те місце, але несподівано для самого себе обернувся й знову підійшов до полиці. Узяв книжку, біля якої я поставив свій рукопис, і розгорнув її. Мені досить було прочитати дві фрази, щоб я знову почув у себе за спиною той похмурий і загадковий сміх. Я поставив книжку на місце, узяв навмання іншу й став швидко її гортати. Потім узяв іще одну й ще одну й у такий спосіб переглянув десятки томів, які стояли в цій залі, та переконався в тому, що всі вони містили в собі різні форми тих самих слів, затьмарених тими самими образами, і той самий сюжет повторювався в них, наче обличчя людини в нескінченній галереї дзеркал. «Lux aeterna».

Вийшовши з лабіринту, я побачив, що Ізабелла чекає мене на сходинках із книжкою, яку вона тут вибрала. Я сів біля неї, і Ізабелла поклала голову мені на плече.

– Дякую, що привели мене сюди, – сказала вона.

І тоді я зрозумів, що вже ніколи не повернуся до цього місця, що я приречений лише мріяти й формувати у своїй пам’яті спогад про нього, почуваючись щасливим, що мав нагоду ходити його коридорами й доторкатися до його таємниць. Я на мить заплющив очі й дозволив, щоб цей образ навіки закарбувався в моїй свідомості. Потім, не наважившись знову підвести погляд, узяв Ізабеллу за руку й повів її до виходу, назавжди залишивши позад себе Цвинтар забутих книжок.

Ізабелла провела мене до молу, де чекав корабель, який мав назавжди вивезти мене з цього міста й розлучити з усім тим, що я досі знав.

– Як, ви кажете, звати капітана?

– Харон.

– Не дуже вдалий жарт, я сказала б.

Я востаннє обняв її й мовчки заглянув їй у вічі. Дорогою ми домовилися, що все обійдеться без прощань, без урочистих слів і без обіцянок, які треба буде виконувати. Коли дзвони на церкві Санта-Марія-дель-Мар видзвонили північ, я піднявся на борт корабля. Капітан Ольмо привітався зі мною й запропонував провести мене до моєї каюти. Я сказав йому, що волію поки що побути на палубі. Команда віддала швартові, і корпус корабля повільно відійшов від молу. Я прихилився до поручнів на кормі, дивлячись на місто, яке віддалялося в мареві вогнів. Ізабелла стояла там, нерухома, не відриваючи свого погляду від мого, аж поки мол розтанув у темряві й великий міраж Барселони провалився в чорні води. Один за одним вогні міста погасли вдалині, і я зрозумів, що вже почав жити життям спогадів.

Епілог

1945 рік

Минуло п’ятнадцять довгих років від тієї ночі, у яку я назавжди покинув місто проклятих. Протягом тривалого часу моє існування складалося лише з відсутностей, бо якщо я знав якесь ім’я або присутність, то це були імена й присутності чужинця, який цілком випадково опинився на дорозі мого життя. Я змінив сотню імен та прізвищ і не менше занять, і жодне з них не було моїм.

Я зник, блукаючи нескінченними містами й селами, такими маленькими, що ніхто в них не мав ані минулого, ані майбутнього. У жодному місці не затримувався на довше, ніж це було необхідно. Раніше чи пізніше я знову втікав, нікого не попередивши, залишаючи позад себе хіба що кілька старих книжок та кілька зношених одежин у сумних і похмурих оселях, де час не знав жалю, а спогади пекли нестерпним вогнем. Моя пам’ять перетворилася на суцільну непевність. Роки навчили мене жити в тілі людини, мені незнайомої, котра не знала, чи справді вчинила ті злочини, якими досі пахли її руки, чи просто втратила розум і була приречена блукати світом, який був охоплений полум’ям пожеж, світом, який вона ж таки й вигадала в обмін на певну суму грошей та на обіцянку врятувати її від смерті, що тепер здавалася їй найсолодшою винагородою. Багато разів я запитував себе: чи та куля, якою інспектор Ґрандес вистрелив у моє серце, справді пробила лише сторінки книжки й чи не помер я в тій кабіні, що висіла в небі.

У роки свого паломництва на шляхах своїх мандрів я бачив, як пекло, обіцяне на тих сторінках, що їх я писав для хазяїна, супроводжувало мене. Тисячі разів я втікав від власної тіні, завжди озираючись назад, завжди чекаючи, що побачу її, коли заверну за ріг, подивлюся на протилежний бік вулиці, або десь поблизу свого ліжка в ті нескінченні години, які передували світанку. Я ніколи собі не дозволяв бути з кимось знайомим протягом часу, достатнього для того, щоб запитали мене, чому я не старію, чому не утворюються зморшки на моєму обличчі, чому моє віддзеркалення залишалося тим самим, як і в ту ніч, коли я попрощався з Ізабеллою на молі в Барселоні, і чому відтоді я не став старшим ані на хвилину.

Був час, коли мені здавалося, що я вже побував у всіх криївках світу. Я так стомився боятися, жити та помирати від спогадів, що зупинився там, де закінчувалася земля й починався океан; він, як і я, щоранку прокидається таким, яким був і вчора, отже, я зупинився там і вирішив, що нікуди більше не втікатиму.

Сьогодні минає рік, відтоді як я, примандрувавши до цього місця, повернув собі своє ім’я та повернувся до свого фаху. Я купив цю стару халупу на піщаному березі, власне, тільки дах над головою, не більше, і оселився тут разом із кількома книжками, які залишилися від її колишнього власника, та друкарською машинкою, яку мені хочеться вважати тією самою, на якій я надрукував сотні сторінок, про які ніколи не довідаюся, пам’ятає їх хтось чи ні. Зі свого вікна я бачу невеличкий дерев’яний мол, який заходить далеко в море. Біля нього припнутий човен, що дістався мені разом із будинком, човен, на якому я іноді допливаю туди, де океан розбивається об рифи й звідки берег майже не видно.

Я нічого не писав доти, доки не добувся сюди. Коли я вперше вставив аркуш паперу в друкарську машинку й поклав руки на клавіатуру, боявся, що буду неспроможний скомпонувати бодай один рядок. Я написав перші сторінки цієї оповіді у свою першу ніч, перебуту в хатині на піщаному березі. Я писав до самого ранку, як мав звичай робити багато років тому, ще не знаючи, для кого я пишу. Протягом дня я гуляв пляжем або сидів на дерев’яному молі біля своєї хатини – такому собі місточку між небом і морем – і перечитував старі газети, цілий стос яких знайшов в одній із шаф. На їхніх сторінках знаходив історії про війну, про охоплений пожежею світ, який я вифантазував для хазяїна.

Саме тоді, коли я читав ці хроніки про війну в Іспанії, а потім і в Європі та в усьому світі, я вирішив, що мені немає більше чого втрачати, і єдине, що я хотів би знати, – чи з Ізабеллою все гаразд і чи вона теж досі мене пам’ятає. А може, я просто хотів довідатися, чи вона досі живе на світі. І я надіслав листа на адресу давньої книгарні «Семпере та син», що на вулиці Святої Анни в Барселоні, який мав дійти до місця призначення – якщо взагалі дійде – не раніше як за кілька тижнів або навіть місяців. У зворотній адресі я підписався «містер Рочестер», знаючи, що, якщо лист потрапить у її руки, Ізабелла зрозуміє, від кого він надійшов, і якщо захоче, то зможе просто не розпечатувати його й забути про мене навіки.

Протягом місяців я писав цю історію. Знову побачив обличчя свого батька, знову працював хлопчиком на побігеньках у редакції «Голосу індустрії», мріючи коли-небудь позмагатися з великим Педро Відалем. Знову вперше побачив Крістіну Саньєр і знову увійшов у будинок із вежею, щоб поринути у світ божевілля, який поглинув Дієґо Марласку. Я писав від півночі до світанку без перепочинку, почуваючись живим уперше по тому, як утік із міста.

Лист прийшов в один із червневих днів. Листоноша підсунув його мені під двері, коли я спав. Лист був адресований містерові Рочестеру, а на зворотній адресі було просто написано: «Книгарня “Семпере та син”, Барселона». Протягом кількох хвилин я ходив хатиною, не наважуючись його розпечатати. Нарешті вийшов і сів на березі моря, щоб там його прочитати. У конверті був невеличкий лист і ще один, менший конверт. На другому конверті, який здавався давнім, було написано одне слово – Давидові – каліграфічним почерком, що досі був мені знайомий, попри всі ті роки, протягом яких я її не бачив.

У листі Семпере-син розповів мені, що Ізабелла й він після кількох років бурхливих заручин, які кілька разів уривалися, зрештою одружилися 18 січня 1935 року в церкві Святої Анни. Їх обвінчав, усупереч усім сподіванням, дев’яносторічний священик, який виголосив прощальну промову на похороні старшого Семпере і який, попри всі намагання та зусилля єпископату, уперто відмовлявся померти й далі робив усе по-своєму. Через рік, за кілька днів до того як вибухнула громадянська війна, Ізабелла народила хлопчика, який тепер носить ім’я Даніель Семпере. У жахливі роки війни їм довелося пережити чимало труднощів, і незабаром по тому, як війна закінчилася, під час того чорного й клятого миру, який отруїв небо й землю назавжди, Ізабелла захворіла на холеру й померла на руках у свого чоловіка на тому поверсі над книгарнею, де вони мешкали. Її поховали на горі Монтжуїк у той день, коли Даніелеві виповнилося чотири роки, під зливою, яка тривала два дні й дві ночі, і коли малий запитав у батька, чи то небо плаче, він не зміг здобутися на голос, щоб відповісти.

У конверті, на якому було написане моє ім’я, був лист, що його Ізабелла написала мені в останні дні свого життя – вона примусила чоловіка заприсягтися, що той надішле його мені, як тільки довідається про місце мого перебування.

Любий Давиде!

Іноді мені здається, що я почала писати вам цього листа багато років тому й ніяк не можу його закінчити. Минуло багато часу, відтоді як я вас бачила востаннє, після чого відбулося багато подій, як жахливих, так і дріб’язкових, а проте не було дня, щоб я не згадувала про вас і не запитувала себе, де ви тепер, чи знайшли ви нарешті мир, чи пишете, чи, може, перетворилися на старого буркотуна, чи знайшли кохання й чи пам’ятаєте про нас, про маленьку книгарню «Семпере та син» і про найгіршу помічницю з тих, яких ви будь-коли мали.

Боюся, ви поїхали, так і не навчивши мене писати, бо я не знаю ані як почати, ані якими словами виразити те, що хотіла б сказати вам. Мені хотілося б, аби ви знали, що я була щасливою, що завдяки вам я зустріла чоловіка, якого покохала і який покохав мене, і що разом ми народили сина Даніеля, якому я щодня розповідаю про вас і який наповнив моє життя сенсом, що його не змогли б навіть приблизно пояснити всі книжки світу.

Ніхто про це не знає, але іноді я повертаюся на той мол, на якому стояла й дивилася, як ви від’їжджаєте назавжди, і бувають хвилини, коли я почуваюся дуже самотньою й плекаю надію на те, що ви коли-небудь повернетеся. Якби це сталося, ви переконалися б у тому, що, попри всі труднощі, які нам довелося пережити, книгарня досі відчинена, що місце, на якому стояв дім із вежею, досі порожнє, що всі ті брехні, які розповідали про вас, давно забуті й що цими вулицями тепер ходить безліч людей, чиї душі так заляпані кров’ю, що вони навіть не наважуються згадувати про свої страхітливі злочини, а коли щось і спогадують, то брешуть самі собі, бо не спроможні навіть подивитися на себе в дзеркало. У книгарні ми й далі продаємо ваші книжки, але з-під прилавка, бо вони оголошені аморальними, і в країні тепер повно людей, схильних знищувати й спалювати книжки, а також людей, які люблять їх читати.

Мій чоловік і лікарі докладають усіх зусиль, щоб мене обманути, але я знаю: жити мені залишається зовсім мало. Я знаю, що скоро помру, і, коли ви одержите цього листа, мене вже не буде на світі. Тому я й вирішила вам написати, бо хочу, аби ви знали, що я не боюся й сумую лише тому, що лишаю доброго чоловіка, який наповнив сенсом моє життя, і мого Даніеля самих-одних у світі, що з кожним днем, як мені здається, стає дедалі більше таким, яким ви його уявляли, а не таким, яким я вірила, що він може бути.

Я захотіла вам написати, аби ви знали, що, попри все, я жила й вдячна за той час, який провела тут, я вдячна долі за те, що познайомилася з вами й ми були друзями. Я вирішила вам написати, бо мені хочеться, щоб ви мене пам’ятали, і якщо одного дня матимете когось, як я маю свого маленького Даніеля, щоб ви розповіли йому про мене й щоб завдяки вашим словам я жила завжди.

Я люблю вас.

Ізабелла

Через кілька днів після того, як я одержав цього листа, у мене виникло відчуття, що я не сам на цьому піщаному березі. Про його присутність мене повідомив світанковий вітерець, але я не хотів і не міг утікати. Це сталося одного вечора, коли я сидів і писав перед вікном, чекаючи, пока сонце заховається за обрій. Я почув, як зарипіли дерев’яні дошки молу, і побачив його.

Хазяїн у білому костюмі повільно йшов молом і вів за руку дівчинку років семи-восьми. Я впізнав цю картину відразу – ту стару фотографію, яку Крістіна берегла протягом усього свого життя, не знаючи, звідки вона походить і що на ній зображено. Хазяїн дійшов до кінця молу й став навколішки поруч із дівчинкою. Обоє дивилися, як сонце розливається над океаном нескінченною річкою розплавленого золота. Я вийшов із хатини й пішов на мол. Коли я дійшов до кінця, хазяїн обернувся й усміхнувся мені. На його обличчі не було ані погрози, ані злості, лише тінь смутку.

– Мені вас бракувало, друже мій, – сказав він. – Бракувало наших розмов і навіть наших маленьких дискусій…

– Ви прийшли поквитатися?

Хазяїн усміхнувся й повільно похитав головою.

– Усі ми помиляємося, Мартін. І я не виняток. Я пограбував вас більше, аніж мені хотілося. Я зробив це не тому, що хотів завдати вам болю. Я зробив це зі страху. Зі страху, що вона відірве вас від мене, від нашої роботи. Я помилився. Мені знадобилося багато часу, щоб це зрозуміти, але якщо я щось і маю, то це час.

Я пильно подивився на нього. Хазяїн, як і я, не постарів бодай на один день.

– Тоді чому ви прийшли?

Хазяїн стенув плечима.

– Я прийшов попрощатися з вами.

Він перевів погляд на дівчинку, яку тримав за руку і яка дивилася на мене з цікавістю.

– Як тебе звати? – запитав я.

– Її звати Крістіна, – сказав хазяїн.

Я подивився їй у вічі й кивнув головою. Відчув, як у мене холоне кров. Риси лише вгадувалися, але погляд неможливо було не впізнати.

– Крістіно, привітай мого друга Давида. Віднині ти житимеш із ним.

Я обмінявся поглядами з хазяїном, але не сказав нічого. Дівчинка подала мені руку так, ніби репетирувала цей рух тисячу разів, і засоромлено засміялася. Я нахилився й пригорнув її до себе.

– Привіт, – прошепотіла вона.

– Дуже добре, Крістіно, – схвально промовив хазяїн. – А що ще ти маєш сказати?

Дівчинка кивнула головою, раптово пригадавши.

– Мені сказали: ви вмієте створювати оповідання й казки.

– І то найкращі, – докинув хазяїн.

– Ви створите одну для мене?

Я завагався на кілька секунд. Дівчинка з тривогою подивилася на хазяїна.

– Мартін? – промурмотів хазяїн.

– Звичайно, – сказав я нарешті. – Я створю для тебе всі ті казки, які ти в мене попросиш.

Дівчинка всміхнулася й, підійшовши до мене, цмокнула мене в щоку.

– Чому б тобі не піти на пляж і не почекати там, поки я попрощаюся зі своїм другом, Крістіно? – сказав хазяїн.

Крістіна кивнула головою й повільно відійшла, за кожним кроком обертаючи голову й усміхаючись. Поруч мене уста хазяїна, які завжди здавалися мені проклятими, шепотіли лагідні слова:

– Я вирішив повернути вам те, що ви любили найбільше й що я у вас відібрав. Я хочу, щоб протягом певного часу ви побували на моєму місці й відчули те, що відчуваю я: щоб ви не постаріли на жоден день і побачили, як виросте Крістіна, щоб ви закохалися в неї знову й побачили, як вона постаріє біля вас і як помре на ваших руках. Це буде моє благословення й моя помста.

Я заплющив очі, внутрішньо не погоджуючись.

– Це неможливо. Неможливо, щоб вона стала тією самою.

– Це залежатиме лише від вас, Мартін. Я передаю її вам як чисту сторінку. Ця історія належить уже не мені.

Я почув, як його кроки віддаляються, і, коли розплющив очі, хазяїна поруч уже не було. Крістіна, стоячи біля молу, дивилася на мене стурбованим поглядом. Я всміхнувся їй і повільно підійшов до неї із сумнівом у душі.

– А де сеньйор? – запитала вона.

– Він пішов.

Крістіна розглянулася навкруги – нескінченний пляж в обох напрямках був безлюдний.

– Назавжди?

– Назавжди.

Крістіна всміхнулася й сіла біля мене.

– Мені приснилося, що ми будемо друзями, – сказала вона.

Я подивився на неї й кивнув головою.

– А ми і є друзями. Ми завжди ними були.

Вона засміялася й узяла мене за руку. Я показав їй на сонце, що опускалося в море, і Крістіна подивилася на нього зі слізьми на очах.

– Я згадаю про все це одного дня? – запитала вона.

– Одного дня ти про все згадаєш.

І тоді я зрозумів, що кожну хвилину з того життя, яке нам судилося прожити вдвох, я присвячу тому, щоб зробити її щасливою, щоб залагодити ту шкоду, яку я їй заподіяв, і щоб повернути їй те, чого ніколи не зміг їй дати. Ці сторінки будуть нашою пам’яттю, аж поки останній подих вилетить із неї в моїх обіймах, і я понесу її в море, туди, де розбиваються хвилі, щоб назавжди пірнути з нею під воду й нарешті втекти до того місця, де ані небо, ані пекло ніколи не зможуть нас знайти.

Виноски

1

Нації з двох людей (англ.) (Тут і далі прим. пер.).

2

Юбреґат – річка в Каталонії. Дельта Юбреґата розташована поблизу Барселони.

3

Grand Guignol – паризький театр, у якому переважно ставлять гротескні вистави. За аналогією так називають усе, що процвітає завдяки гротеску та пробудженню хворобливих емоцій.

4

Беніто Перес Ґальдос (1843–1920) – один із найвизначніших представників іспанського роману XIX ст.

5

Так називають Барселону, що досягла своєї найбільшої слави в добу правління графів.

6

Рамбла – головна вулиця Барселони.

7

Так називається один із найвідоміших театрів у Барселоні.

8

Ідеться про Іспано-американську війну 1898 року. То була перша імперіалістична війна за перерозподіл колоніальных володінь. США намірилися захопити Кубу, Філіппіни й Пуерто-Рико, що перебували під владою Іспанії.

9

Ідеться про роман Чарльза Діккенса.

10

Співжиття втрьох (фр.).

11

Плаский дах будинку.

12

Пішохідна вулиця Барселони.

13

Maison Dorée – золотий дім (фр.).

14

Один із найвидатніших каталонських поетів ХІХ ст.

15

У відповідь на декрет уряду про мобілізацію 20 тисяч резервістів на війну в Марокко в Барселоні почався страйк, що згодом охопив усю Каталонію (26.07–26.09.1909 р.).

16

Міґель Прімо де Рівера-і-Орбанеха (1870–1930) – іспанський військовий і політичний діяч, 1923–1930 рр. – диктатор, голова уряду при королі Альфонсо XIII.

17

Так після Першої світової війни ностальгічно називали у Франції період 1870–1914 рр.

18

Енріке Ґранадос (1867–1916) – іспанський композитор і піанист, що використовував у своїй музиці багато іспанських фольклорних мотивів.

19

Відомий роман Переса Ґальдоса, класика іспанської літератури.

20

Осуарій – скринька, урна, колодязь, місце або будівля для зберігання останків.

21

Генрі Джеймс (1843–1916) – американський письменник, відомий представник трансатлантичної культури ХІХ – початку ХХ ст.

22

Вічне світло (лат.).

23

Джозеф Томас Шеридан Ле Фаню (1814–1873) – ірландський письменник, автор готичних і детективних романів.

24

Богородиця, свята заступниця Каталонії, образ якої зберігається в монастирі Монсерат.

25

Сардана – каталонський народний танець.

26

Брат і сестра, персонажі відомої казки братів Ґрімм.

27

Сильфіда – у кельтській міфології ефірне створіння неземної краси, що зберігає безсмертя, поглинаючи душі закоханих у неї людей.

28

Церква Божої Матері Милосердя, покровительки Барселони.

29

Нехай йому чорт (італ.).

30

Пам’ятай про смерть (лат.).

31

У романі Шарлоти Бронте «Джейн Ейр» героїня виходить заміж за сліпого містера Рочестера.

32

Мата Гарі – відома танцівниця, яку французи розстріляли під час Першої світової війни як шпигунку.

33

Один із персонажів Волта Діснея.

34

Франсеск Масія-і-Люса (1859–1933) – відомий іспанський генерал і політик, який згодом став президентом Женералітату (уряду місцевого самоврядування) Каталонії (1932–1933).

35

Маємо (лат.).

36

Тенора – народний духовий інструмент, що входить до традиційного оркестру, під музику якого танцюють сардану.

37

Моя провина (лат.).

38

Золотою поважністю (лат.).

39

Історико-романтична епопея Беніто Переса Ґальдоса в 46 томах, що охоплює період від вторгнення Наполеона до проголошення першої республіки в середині ХІХ ст.

40

Цьому кінець (фр.).

41

Щасливої дороги (фр.).

Content

Карлос Руїс Сафон
Гра янгола

Передмова до видання українською мовою

Дія перша Місто проклятих

Дія друга Lux аeterna

Дія третя Гра янгола

Епілог

Виноски