Зінаїда Валентинівна Луценко

Маринчина лялька

Усім дітям, що виросли без батька,

присвячується

Ще не відійшла у глибоке минуле пам’ять про ті роки, коли сільська жінка, зоставшись сама, без чоловіка, ще й із купочкою малих дітей, мусила нести на своїх нетривких плечах і власне господарство, і повоєнну відбудову держави, всю важку роботу – без часу на себе, без жодних зручностей, які ми маємо тепер.

Але життя минало, діти виростали і створювали свої сім’ї. Тільки ж що їм було брати за взірець?

Сорокарічна Маринка народила своє сьоме й останнє дитя вже після війни. Але вона ще не знала, що ось-ось стане вдовою. Без батьківської турботи, без захисту та підтримки її діти торували свій шлях у житті – зазнаючи кривд та принижень, припускаючись непоправних помилок…

Оповідь у романі ведеться про найбільш проблемні для країни періоди – про післявоєнну розруху та часи підйому господарства. Зазираючи у «нутрощі» типової для того часу сім’ї, читач має можливість зрозуміти повоєнне покоління, зацикленість сучасних літніх людей на нагромадженні особистого майна, джерела їхніх страхів та упереджень.

Досвід кожного покоління дуже цінний для нащадків. Тому що все іде по колу. І тільки від нас залежить, чи вийдемо ми на іншу траєкторію, чи змінимо орбіту.

Цей текст записано зі слів очевидиці. І хоч головної героїні вже немає серед живих, але її розповідь заслуговує на те, аби бути почутою.

Частина перша

Діти…

Ой устань, порадь, мій дружинонько,

Як мені в світі жити,

Як мені чуже діло робити,

Та як мені чужим людям годити?

Та я ж над чужим ділечком ізневажалась,

Я ж по чужих нивах наспотикалась!

Голосіння

1

Зазнала я в житті багато: пережила і колгоспи, і голод, і війну. А свою найменшу донечку народила у сорок п’ятому!

Того дня ще зранку пішла на поле…

Як зараз пам’ятаю: була підобідня пора, спека. Жінки лаштувалися у холодку: порозв’язували хустинки і розкладали просто по стерні харчі.

А я й не встигла тоді поїсти, бо схопилася руками за низ живота і, закусивши сильно губи, кинула граблями об суху колгоспну землю та й побігла мерщій додому.

А там, вигнавши із хати малих дітей і залишивши тільки свою найстаршу доньку, Ганну, – та ще покликала до себе найближчу сусідку, а заразом і зовицю, Олександру, щоб була на поміч, – не дуже й тужачись, вродила сьоме дитя.

– Дівка! – втираючи із лоба піт, найперше сказала чоловікова рідна сестра і поклала мокру дитину мені на груди. – От і маєш, Маринко, ляльку! Одне добре, що не треба звати повитуху.

– Ой, – усміхнулася я прикро і подивилася пильно на немовлятко, – і справді, лялька! А баба?… Це б поки вона прибігла аж із тих садиб! Та й чим же я мала б їй платити? Слава Богу, обійшлося і на цей раз. Уже востаннє…

– І я теж не буду вже родити!

– Це ще як Бог дасть, Олександро, у тебе й чоловік є. А я…

– Досить і з мене дітей. Гляди, що в світі робиться! Аби ще цим було що дати їсти…

– І раніш не було що, та ми родили…

– Хай там як, а я не хочу, – озирнулася на Ганю Олександра і, зігнувшись низенько над постіллю, прошепотіла мені у саме вухо: – Я ж відразу після Антосі замастила глиною шматочок своєї спідки у комині, над піччю. То вірний засіб од зальоту, мені колись ще покійна моя свекруха розказали.

– Чому ж ти зі мною не поділилася?! – раптом із моїх очей закапотіли рясні сльози. – Хіба б я тоді… Хіба б я тоді народжувала ось цю дитину?

– І я б мала гріха?! – відвела погляд Олександра. – Це ж давня ворожба! Та й… Хіба ти, Маринко, не чула, як колись батюшка в церкві на проповіді казав: усяка дитина нам посилається від Бога. А я б у те мала втручатися?

– Але ж Ілька нема!.. А це вже сьоме…

– Не журись, де шестеро, там і сьоме буде! Вибавите всі гуртом. Та ще, гляди, твій чоловік із війни повернеться? Усяке ж може бути. От уяви собі: переступає наш Ілько поріг, а у хаті – лялька! Га, не гарно буде, Маринко? Та ж така маленька дитина всяке серце розтопить, вона ж як сонечко для усіх нас буде! Он як моя Антося-щебетушка…

А ми собі були що родичі, то ще й сусіди.

І усі діти наші понароджувалися в одному році.

Як змовились: у нас з Ільком Макар – у Олександри й Арсена Дмитро, а далі: Ганна – Галина; Христушка – Ялина; Маруся – Іван; Грішка – Степан; Іван – Василь!!!

Нарешті у сорок четвертому у Гринюків народилася Антося.

А ця ж дитина була майже на один рік од неї менша!

Мали б бути товаришками.

Моїй Ганні вже було чи не п’ятнадцять років. І тепер вона палила ножа на свічці, щоб відрізати дитя від пуповини.

Дитина мені муляла…

– Ганно, йди та й ріж! – підняла я голову від постелі – із сіна під рядном.

Дуже худа й висока моя Ганя стояла біля печі і поправляла однією рукою світлі пасма, що вибилися із коси, довгої-предовгої, аж до п’ят, і золотої, немов пшениця. Сині-сині, як волошки, очі вона давно ховала під чорні вії: була дуже війною налякана, а тому – покірна й тиха.

– Йду, мамо… – у Ганни дрібно затрусились руки.

– Або краще… Ріж краще мене!!! Ось тут, по горлу!.. – я раптом пригадала усе, що зі мною було до того, та ще й як здумала, що то має бути! Та й відкинула із шиї русявого пацьорка.

– Давай вже краще я, – Олександра забрала у Ганни із рук ножа. – Бо налякаєш дівчину, вона і заміж не захоче йти.

– А таки було б краще, якби воно не народилось. А бач, живе, – провела я по всьому очима свою дитину.

Олександра тільки сплюнула і понесла моє немовлятко до купелі. Умочила дитину і раз, і другий у сірі дерев’яні ночви, до теплої води, і – зразу у спідницю. Поклала до колиски, ще тої, першої, яку Ілько робив для нашого найстаршого сина, для Макара.

– А бач, ще й досі не побилась!

Ганя тільки-тільки зібралась виносити воду із купелі надвір, і як на те – до хати суне пупорізка!

– Що там, Маринко?… – уперше за всі роки сільська повитуха, стара баба Довжанська, підмела у потрібний час довгою рясною спідницею і мою убогу хату. – Уже й вродила? Сама…

– Уже, як бачте.

– То я трохи припізнилась?… А таки зайшла, бо жінки із поля послали по мене Ульку, а вона каже: тітка Маринка родить. От я й прибігла, а от не встигла! Ану, хай йому всячина із усіма тут вами разом! – привіталась.

– У нас є дівчинка, – показала бабі на низький сволок Ганя.

– Ану, ану, де? – баба прочовгала й зігнулась до колиски. – Славна яка! Тугенька! А носик який, га? Ількова! Що це в нас сьогодні? Тридцять перше липня, се б – іюля… Ну, то нехай буде зватись Юлька! Хоч ім’я дам, – перехрестила немовля.

– Спасибі, бабо, – я сумно посміхнулась. – Але краще було б, аби вона десь витряслася полями…

– Що це ти таке говориш?! Проклинаєш свою дитину?! – дорікнула.

А я й заголосила:

– Як же я сама-а-а-а?! Як же я дам раду усім цим дітям? – і зірвала із шиї мідний хрестик, стиснула у кулаці та й пожбурила десь, либонь, під піч.

– Схаменися! Чого це ти сама? – перев’язувала хустку перед уламком німецького люстра Олександра та й сахнулася. – Що це ти таке говориш? Прикуси, Маринко, язика, бо!.. Мій брат Ілько з війни повернеться, та й якось дасте собі раду, як дотепер давали.

– Ілько?… – я заплакала ще дужче. – Ілько, це не твій Арсен! Якщо й повернеться… Мій Ілько мене не пожаліє.

Рипнули із сіней двері – моїм дітям не терпілось побачити свою нову сестричку.

– Сідайте, бабуню, до столу, – Ганя поставила відро із купіллю під припік і дістала із печі борщ, сірий рушник із конопель уже був простелений по столі. Налила борщу у миску, накраяла три скибки хліба, з-за припічка вийняла почату пляшку горілки – затикану качаном із кукурудзи.

– А може, у вас є вишняк або яка слив’янка? – аж скривилася на пляшку баба. – Бо ж я не п’ю горілки – стара вже, і щось у грудях тисне.

– Ну аякже, є! – схаменулася Олександра, кинулась із великої хати до темних сіней, ускочила у погрібник, бо знала, що у мене й де, та й повернулася назад із слоїчком. – Сідайте, тітко Домко, та й поллємо вже цю Юльку, нехай росте здорова.

Першою до колиски кинулась Маруся – вона була чорнява й невеличка, а очі мала карі.

– Дівчинка! Як добре! У мене теж тепер є сестричка, така, як і у вас, тьотю Олександро! – раділа.

– А от тобі і нянька! – розвернулася до мене баба. – Будеш бавити сестричку, Юльку?

– Буду! Буду! – застрибала по хаті моя Маруся. – Тільки не Юльку. Я хочу, щоб вона звалася Мирося!

– А це ще чого? – подивувалась Олександра. – Юлька ж краще!

– Ні! Ні! – схопилася Маруся за краї люльки. – Тільки Мирося! Он у Кесарів є Мирослава, гарна-гарна! І я теж собі таку саму хочу!

– То нехай буде їй Мирося, – я уперше й усміхнулась. І дозволила: – Маруся буде нянькою дитині, то нехай уже, як хоче, так і називає.

– А таки краще було б «Юля», – втерла губи рукавом баба Довжанська. – А вишнячок у тебе, Маринко, солодкий, ух! Нехай же ваша Мироська теж буде така здорова! – і махнула останніми краплями поза плечі. Полетіло вгору.

– А баба накрапала нам вишняком аж на сволок! – показав на дерев’яний балок на стелі Грішка.

– То я вже буду збиратись. Бач, і без мене обійшлось, – збирала у пригорщу крихти хліба пупорізка, закинула їх до рота. – Не можна, дітки, хліб отако-о кидати, – помахала пальцем до Івана, – бо буде у хаті бідність!

Іван насупився і сховався за Ганіну спідницю. А Гріша бабі дорікнув:

– То хлібом розкидатися не можна? А як вишняком, то ляпати аж по стелі?!

– Ти бач, який розумний! – підвелась баба із ослона і рушила до дверей.

– Дай, Ганю, полотна, – я зупинила повитуху на порозі. – Вибачте, тітко Домко, хлібини цілої тепер немає, самі бачите. От, хоч полотно візьміть?…

– Ти краще б яку хустку дала… – схилилася і зашептала наді мною Олександра. – Як заведено.

– Немає хустки, он – хіба рушник.

Ганя відкрила віко скрині і дістала звідти невеличкий кавалочок – сірий-сірий.

– Цей?

– Ні, дай того рушничка, що з червоним бережком…

– Та чого там?… – зам’ялась баба. – Я й не прислужилась. То… Але… Мені б краще дали яке ряденце. Я ж розумію, Маринко: у тебе немає чоловіка…

І чому тоді баба так сказала? Бо таки й сталося, що Мирося народилася, а її тато невдовзі вмер. Далеко від своїх рідних та від дому.

Загинув мій чоловік на війні…

Він собі помер і знайшов для душі та тіла вічний спокій! А я мала віддавати за його дитину рушниками!

А я ж ті рушники, полотна й рядна цілу осінь, зиму і весну сама ткала на верстаті! Ні дня, ні ночі не бачила…

Бо це ж тяжка і довга праця.

Починала труд тим, що сіяла коноплі. Потім проривала, гляділа від курей.

Як стебло виростало таке, як треба, високе й дуже, запашне, зжинала його серпом, складала у в’язки і носила на собі аж за два кілометри від хати – вимочувати, у Гірський Тікич, до Острова.

Закладала там ті коноплі до води, ще й вибирала, де вода була швидка, бігуча. А тоді високо підтикала на собі сорочку і спідницю, та й лізла до холодного потоку і забивала по його грузькому дну кілки, щоб течія стебел мені не знесла.

Через десять днів я йшла до Острова і виймала на берег «козлики» – перемоклі снопи конопель. Сушила їх тільки день, а тоді на своїх же плечах несла назад додому, викладала рядками в клуні.

Щоб не погнили, сідала я на долівці, брала по жмутку стебел і терла на терниці – аж до клоччя.

Те клоччя потім вичісувала на щітках.

У хаті в мене була дірчаста лавка. У ті дірки я вставляла кужелі, і веретеном пряла – смикала поволі із кужелю грубу нитку. Цю нитку намотувала на чотири палиці – козелець, і з мотків уже перемотувала її в клубок.

Пізно в осінь, коли зроблена була вся робота, до хати вносився верстат. Хата у нас й так мала, глиняна, сіни і одна кімната, а в ній – стіл і піч, і трохи між ними простору, на всю зиму його «з’їдав» верстат. Сідала я під тим дерев’яним дебелим дивом і водила, водила човником поміж начиння, а тоді ба-бах! – і збивала разок ниток докупи. І знову воджу, та ще й вигадую, напівсонна, собі якісь узори, уплітаю покрашені вільхою, бузиною і цибулею нитки – із білими чи сірими.

Таке ж виходило і гарно!

Із того верстата між моїх швидких пальців народжувалося полотно – грубе і тонке, на рушники, на сорочки і рядна, а ще – на мішки і спідниці, торбинки і шматки. Із овечої шерсті – те піде на свити, а може, й на кожух.

Найтонше полотно несла я до Олександриного чоловіка, до Арсена. Він його поріже, покроїть – і ший, Маринко, ночами при свічці сорочки. Голка куплена у крамаря, нитка – вже своя.

На вишивання мені немає часу. Яке ще вишивання?!

Бо зимою я пряду.

Навесні вже треба покроїти.

А за кроїння – заплатити.

Грошей у нас нема, то я цілісіньке літо, бідна, роблю по городах – у себе й у сусідів. Після колгоспу біжу додому, а там – межі не бачу, саджаю щось та сапаю, прополюю і сію, підгортаю свою й чужу картоплю, виполюю бур’янці. Олександра цього не здужає, та й чоловік її жаліє – Арсен накроїть за зиму молодицям сорочок, от вони й оброблять їм город, побілять хату – ті, що бідні, такі ж, як і я, солдатські вдови, без грошей і долі, та з дітьми. А ще щороку перекопувала я крім свого ще й зовициного города, це за свитки і кожухи.

Олександра була дуже гарна жінка – чорнява, невеличка, але грудаста, очі мала зелені, лице з рум’янцем, чисте й біле.

А що багато дітей?

Та ж чоловік у неї добрий! Арсен не тільки кроїв сорочки, але ще й шив за грубі гроші кожухи й свити, не кожен вмів. А Арсен умів найкраще – із усіх сіл до нього несли, він на око міг зробити.

– Щаслива ти, Олександро, – часом кажу, бо я таки, ніде правди діти, їй і заздрила. – Не знаю, коли тобі й відроблю.

– Та помаленьку колись відробиш, ми ж свої.

– Он, мої хлопці так ростуть, на плечах свити тільки тріщать. Треба в цьому році Грішці кожуха скроїти, старий розлізся.

– Арсен покроїть! Не журись, Маринко, як не на цей рік, то на той – городи будуть.

– Спасибі вам, бо хто б мене послухав…

Дітей у мене багато, і мусила я нести на своїх плечах – до Острова, до води ще й в’язку Олександриних конопель. Треба ж було якось відробляти.

2

Якби ж іще й не ця дитина! Усе мені на плечі…

Бо Маруся, хоч ґвалт кричи, не довго хотіла бавити Миросю! То спочатку вона вривала руки, як носила її, малу, ще немовлятком, через кукурудзи до мене в поле.

А я на колгоспному полі робила тяжко… Тільки місяць, і то не повний посиділа після пологів вдома. А тоді вийшла на роботу.

Прийшов якось ще вдосвіта управляючий і загримав у вікна, кричить:

– Маринко! Виходь сьогодні на трудодні!

– Та я ж недавнечко народила, он, в колисці дитина цицькова спить, чоловіка мого ще немає з війни, – ховаюся у велику хустку, а таки виходжу. Стала й стою у самій сорочці, простоволоса ще, в дверях, а за мною – рясніють голови: голосний стукіт розбудив і полякав усіх у хаті.

– Не в одної тебе діти, от знайшла новину мені! – сердиться управляючий. – Ти, Маринко, уже місяць як вдома сидиш, а там – робота стоїть! Хто буде працювати? В колгоспі рук не вистачає.

– Дитина ж…

– Дитину хай бавлять старші діти! – управляючий уже прокричав аж у воротях. – А як не вийдеш сьогодні до обіду, то запишу тобі відказ, а тоді… тоді сама знаєш, що може бути! Дорога на Сибір!..

– Знаю, чом не знати?… – вертаюся до хати та й шепчу сама до себе. А тоді глянула на сонце, та й сахнулась: уже ж, як для роботи, не раненько. Та й побігла мерщій помити пазуху, щоб нагодувати малу Миросю.

– Ганю, виженеш теличку на обору і кинеш їсти. А я тим часом хоч якусь лемішку зварю, ще й на обід щось треба було б – борщу? – годую свою ляльку й порядкую. – То ти – буди малих. Хай Грішка напоїть вівці, і Марусі я теж дам щось своє.

– Мамо, я ж з тобою до колгоспу, – підводить сонні очі Ганя – дуже рано; це мені нагадує. – А як же наша дитина?… – Ганя сідає в сіні, складає руки – під грудьми: болить ще від війни, вона вже й звикла.

– Дитину буде бавити Маруся, – виймаю із Миросиного ротика ще вологу грудь, ховаю в пазуху.

А моїй старшій доньці ніколи нічого не треба було по два рази казати. Ганя швидко збирає довге волосся в руки, плутає його і виплітає пшеничну косу, закручує її на потилиці – мов жінка: не було коли красуватись. Поверх волосся кидає сіру хустку, замотує низько-низько над очима, зав’язує попід шию…

А я тим часом йду надвір, насмикую зі стіжка ще торішньої сивої осоки, понакручую крутнів, щоб топити піч, несу до хати і закидаю ті крутні у ненаситну пащу. У челюстях аж свище – осока гарно горить! Я ще трохи перечікую, щоб прогоріло, а тоді ставлю до черені повен баняк води, коцюбою підпихаю; іще один, у нього вливаю воду…

І вже за столом, вмочаючи в лемішку хліба, наказую няньці:

– Марусю, гляди нашу Миросю, ти тепер тут залишаєшся за старшу. Хитай та колиши дитину, як буде кричати, аби від крику не надірвала пупа.

– А як вона дуже розплачеться?

– Якщо буде дуже плакати, йди, я тобі покажу, піднімеш дитину попід спинку, притиснеш собі на груди – і принесеш мені на поле. З собою візьмеш їсти.

– А куди саме? – Маруся аж підстрибує від радості: а то! Тепер їй доручають малу дитину, вона буде бавити сама! Сама!

– Спитаєш там кого, як вулицею будеш йти. І гляди, щоб Миросю хлопцям не давала до рук брати, вона ще дуже маленька, переломлять спинку або ще кинуть.

– Я?! Не дам нікому! – і Маруся вже стрибає кругом люльки. Мирося спить.

А тоді – день за днем і кілька разів по дню маленька нянька, вхопивши сестричку на оберемок, чвалає босими ногами по пилюці аж до поля. А там – крізь високі кукурудзи, що й не видно неба, а далі – колючою стернею або мокрими берегами, йде мене шукати, свою маму-колгоспницю, аби я погодувала її малу сестричку і та втихла б хоч на якусь годину.

І от Маруся приходить, я сідаю просто на дорогу, у запилюжену траву, розставляю широко ноги, відкриваю пазуху і беру дитину, прикладаю її до себе і закриваю очі – маю час на відпочинок.

І не одна я так сиджу…

Онде Гапка із Настею, і Явдоха – теж поприсідали попід дерева, та й годують своїх дітей. Та ті вже старші; у Явдохи дитя навіть сидить у неї в пелені, тримається руками за обвислі груди – ссе.

– Ти відлучай його від себе, такого лобуряку! – кричить Явдосі ланкова. – Бо ніякої роботи з тебе немає. Де це видано? Дитині вже три роки, а вона – годує. Постидався б! – це вже каже про Пилипа, до дитини. А він – сидить, оченята налякані, схопився руками за маму.

– Одійди, Наталко… – сердиться Явдоха. – У мене їден син зостався, як зможу, буду й до смерті годувати.

І Наталка відводить очі: у Явдохи було десятеро дітей. У одну ніч не стало, коли снаряд упав на хату – там за столом сиділи діти й чоловік, Явдоха – біля печі. Тільки піч і зосталася, та ще Явдоха із найменшою дитиною на руках, бо було цицькове, ось цей Пилип.

Явдоха була чорна-чорна, а то в одну хвилину посивіла – навіть брови й вії. А молоко, бач, не пропало. Того й годує вона на полі сина, нехай він уже й великий – бо іншого не буде…

Я по всьому відкриваю очі, відриваю Миросю від грудей, а та спить. Кладу ще сонну дитину в пелену, а сама беру до рук кухоль із водою – п’ю, бо мені треба набратись сили. А як є час, то ще розгорну ганчірочку із салом…

Та довго не посиджу.

– Дівчата! Гайда в роботу! – кричить із поля ланкова Наталка, підганяє. – Бо не запишу трудодня! Повсідалися, як королеви!

Сама вона не сяде, не спочине ні хвилинки, от вже прикра жінка, кричить і бігає. Через цю Наталку і нам нема спокою. Підводимось…

Я, «королева» Маринка, обережно рукою струшую із сорочки хліб собі у жменю, низько нагинаюся, вкидаю крихти до рота, важко встаю із дороги. Дитину беру під плечі і подаю Марусі, а тоді обтріпую від пороху спідницю.

– Я вже не можу її бавити!!! – кричить Маруся, і сльози горохом котяться по щоках. – Ваша Мироська кричить й кричить, мов навіжена! У мене ноги болять туди й сюди полями бігати! Руки вже потерпли її носити! Голова мені як не репне – болить від цього крику! Я хочу погратися на вулиці, з дівчатами, а вона не спить й не спить! Заберіть цю мучительку від мене, я її вже не хочу-у-у-у! – плаче, аж заводить.

– Бач, не хочу?! – сердито зводжу до Марусі брови. – А я хочу?! А я хочу цілі дні по полях робити? А тоді прийти додому і знов те саме? А я хочу?! І що ж я зроблю, як вас у мене ціла купа, га?! Ще й тата вашого немає, усе мені на плечі!

– Може, у неї болить животик? – підходить Ганя. – Чого воно, мамо, й справді так дереться?

– Мабуть, різун напав. Треба буде спитати в діда Степана, як не попустить. Але тобі, Марусю, про сестру таке казати сором…

І Маруся, пристиджена, втихає. Відвертається від мене і тільки плечі їй дрібно трусяться – тихо плаче. Бере покірно в згорточку Миросю – а вже й тяжка! – і несе її назад, додому.

А дорогою – трясе, трясе і штовхає, і б’є дитину.

– А що? Будеш знати, як мене мучити! От тобі, от, щоб знала! – кричить і плаче.

Дорогою Мирося ще спить, заколисана моїм молоком і вітром. А вдома – година пройде, і знову в плач.

– Мамо!!! – якось увечері, після роботи, зустрічає нас із Ганьою перелякана Маруся, на порозі. Вона стоїть, труситься, а дитина в хаті плаче, як не розірветься. – Там таке страшне! Я дуже боюся! Я не піду…

– Що сталося?… – у мене й граблі полетіли із рук, кров бухнула в обличчя.

– У Миросі на животі росте велика ґуля!

Вбігаю в хату. Схиляюся над люлькою. Розгортаю сповитка… І вражено дивлюся дитині на живіт. А там, внизу під пупом, набирається під шкірою щось велике, немов гусяче яйце, і синє-синє.

– Марусю, що ж це таке? – й собі боюсь; дивуюся, бо таке бачу вперше. – Коли ж і де воно взялося це нещастя?!

– Воно вже кілька день є, але то було маленьке, а оце сьогодні аж таке здорове видуло.

– А чого ж ти мені не сказала раніше? Боженьку ж мій! Яке нещастя! Видно по всьому, помре…

Гукнула я сільського знахаря, Степана. Той щось пошептав над дитиною, приклав де треба масті.

– То як? Воно хоч буде жити?… – питаюся. А самій чомусь байдуже: так уже втомилась, що от-от взяла б гріха на душу.

– Буде, біс її не візьме! Ти навіть не надійся, бо такі діти не вмирають.

– Ось, візьміть за ліки яєць.

– Мені досить буде твого спасибі! А яйця… он дітям своїм звариш.

Дід пішов. Ганя сіла та й колише в пелені дитину. А я вклякла на колінах перед образом і плачу…

Аж серед ночі дитина нарешті втишилась – чиряк прорвав, і почало текти із нього – гній із кров’ю.

– От чого воно кричало, – каже Ганя. – Бідне, так намучилось. Що, Миросю, болить тобі вавка? Ой, болить. Моє ти малесеньке, моя ти кришечко… – та й схилиться над колискою.

Я й зітхнула. Та тільки вляглась, стулила очі – а воно знов своєї. І так до ранку.

– Мусиш, Марусю, таки носити мені дитину в поле, бо без молочка вона помре, – прошу, збираючись уранці в колгосп. – А поки до животика прикладай ту мазь, що дід Степан дав, і гляди, аби туди не сіла муха.

3

А тоді пішли дощі, рясні й холодні. В Марусі ж ноги босі, хто б це їй ще до снігу дав рвати чоботи? Йде вона, місить грязь, дощ ллється за комір, пазуху, поливає в руках малу дитину.

– Скільки я з тобою буду мучитись?! – кричить Маруся, а все одно не перекрикує Миросі. – Замовкни! Цить! Цить, тобі сказала! Бо зараз вкину в це болото, тоді побачиш, як мені з тобою добре! Плаче вона! Така велика вже, і плаче!

Ще два дні мокла Маруся під дощами, а тоді я таки пожаліла свою дочку.

– Досить, більше не неси мені Миросі, сьогодні вже не треба, – виглянула я у малесеньке вікно, а там – суцільна мряка. – Ще простудитесь обидві. Та й вавка майже затягнулась.

– А що ж їй давати їсти? – аж не вірить мені Маруся.

– Будеш жувати хлібчик у ганчірку і давати в рота.

– Добре, мамо…

– А як не схоче їсти, то підеш до тітки Олександри, хай вдоїть крапельку молока, даси. От піду тепер і попрошу, вона ж буде Миросі за хрещену матір.

Похрестили ми дитину аж у лютому, як повернувся із війни сусід, Петро Кесар – це він приніс до села страшну звістку: мій чоловік Ілько таки помер, у Східній Прусії…

Олександра тепер не сміла мені відмовити; хоч і не дуже хотіла, а таки стала Миросі за хресну матір.

А я тоді – чи не щодня до неї йду, по молоко…

– Та чим ти й так її годуєш? – дивилась Олександра на мою запалу пазуху, як я просила молока. – Я свою Тоню у півроку залучила, але ж у мене й груди! Таке було розперло, що Арсен мусив кроїти нові сорочки, бо жодна стара на мене не налазила!

– То коли треба, Маруся прийде? А я якось тоді віддам, Олександро, у нас росте теличка.

– Віддаси, – кума зітхає, бо знає ті мої вічні віддавання – з чого?

Але ж як не дасть – я рідного брата жінка! А тепер ще й покійного… Мирося – Олександрина племінниця. Тепер ще й похресниця. І жили ж ми межа в межу…

Як не дати?

Весна.

У колгоспі починається робота. Нас, жінок, у холодний дощ женуть із лопатами садити висадки.

Одне добре, що хоч Маруся ще не мусить йти до поля.

Та й Олександра носить молоко.

Окотилася овечка, яку Петро, Миросин хрещений батько, подарував нам на хрестини!

Літо.

Уже й рік минув – а Мирося все не ходить сама. То Маруся посадить її у хаті в сіно… Або винесе під густі коноплі, кине до рук кукурудзяного завиванця, чи сплете швидко возика з очерету, та й біжить із дому на леваду – там діти коров’ячим пухирем у м’яча граються. І Маруся хоче – ще ж дитина!

А Миросі до того й геть байдуже – вона за цілу зиму звикла сидіти у Гані на руках. А та – була кожній моїй дитині за гарну няньку.

Часто сидить Мирося в хаті сама, чекає старшої сестри із колгоспу. А як Ганя прийде – то аж кричить і тягне руки.

Мені ж, звісно, не до дитини, моя робота не меншала. Тільки вскочила у двір, і як у вир попала – рви, неси, тереби, наливай, вичищай, винось, пали, молоти, зашивай, пери, рубай, біжи, падай – короткий сон, і знову день у шибку грюкає: вставай, проклята жінко, до двору й до колгоспу!

Дитина мене не бачить. А я – дитини.

Вона й до Гані лягає спати, тулиться їй під боком, як до рідної мами.

Тиха й добра моя Ганя була ще зовсім молоденька. Притискала вона до себе Миросю, забавляла, а я хоч мала спокій.

Як ще Мирося добре й не ходила, а вже спиналася на ноги – трималася за стіни, та й дрібно-дрібно бігла, за Ганьою була як хвостик. Куди та йшла, то несла Миросю за собою. А як покине – дитина повзе слідком, а тоді хапається руками за спідницю й уголос плаче. Гані стане шкода, то й підхопить із землі малу на руки.

А кому цікава дівка із дитиною?

В гурті ніхто й не дивиться на бідну мою дитину: одне, що Ганя дуже убога, сирота, а друге – з малою дитиною на руках! Дівчата із хлопцями жартують, а Ганя сидить, зажурена. Вона хоч і красуня (бо коса у моєї Гані нижче колін соталась, довга-довга), а йде сама-самісінька додому.

– Не бери цього дня Миросі, – одного разу просить її до себе Манька – Ганіна найкраща подружка. – Хочемо на хлопців поворожити, а Мирося буде нам тільки заважати.

– Попробую…

І Ганя поночі втікає тихо в сіни, так, щоб не побачила Мирося.

Вже на вулиці накинула вона на голову суконну хустку – надворі йшов дощ. Ганя скрадається попід клуню, попід густий бузок – на дорогу. А там – гайда бігти попід вишні на горбок, от уже і в Маньки! Вбігає вона в темні сіни, а там уже кружком сидять дівчата, бо в Маньки нікого не було вдома – батьки поїхали у гості.

– Ну то що? Кинемо на картах? Тільки ж, щоб ніхто не взнав, не бачив, – дивиться на двері і шепоче Манька.

– Закриймо рядюжкою вікно, щоб не було видко світла…

Дівчата посідали тихесенько до столу, запалили велику свічку, Манька дістала сірі карти. У хаті ніч-ніччю…

– На кого кинемо – на мене чи на тебе?

– Давай на мене… – шепоче Ганя.

– Ну добре…

Манька хрестом розклала карти, придивляється, мудрує. У хаті тихо-тихо, чути тільки як носи дишуть і тріщить віск.

І раптом – шерхіт!

На долівці замість доріжок сіно.

– А-киш! А виздихали б ви! – зірвалась Манька, кинулась в темінь, до дверей, подумала, що на світло із сіней налізли кури.

А то не кури, то повзе моя Мирося! Вислідкувала-таки, куди побігла Ганя, і навкарачки кинулась – за нею! Сама заповзла до сіней, до хати, побачила при світлі старшу сестру, та й полізла до Гані попід стіл – і в пелену – гуп! Вилізла на руки, вмостилася, притихла.

Дівчата ж верещать! Бо полякались, Господи!..

– Та це моя сестра, не бійтесь, – притишує їх Ганя. – Миросю, маленька моя пташечко, як же ти мене аж тут знайшла? Подивися, яка ж ти мокра? Надворі темна нічка! А як мама буде шукати?

Кого шукати…

Бо я й не шукала б, перетомлена, в той час уже давно спала без задніх ніг – а хай моїх дітей Бог побавить!

І Мирося тулиться до Гані, ховає босі ноженята у її спідниці, обіймає сестру за груди.

– Та тут і нема що ворожити: будеш ти у своєї мами за вічну няньку, – збирає карти у колоду Манька. – Не випадає тобі король, одні вальти!

А вальти – то діти…

– Моє маленьке, – не чує ворожінь, а шепче до дитини Ганя, цілує Миросю в личко, пальцями розбирає рідесеньке волосся в проділь. – А якби на тебе собака який напав? Це ж так далеко. Диви, Маню, наша Мирося яка розумна! І запам’ятала ж дорогу аж сюди, до вас! Моя ти дрібна комашечко!

А Мирося її вже й не чує – вона плющить очі, так і засинає – у Гані в пелені, втомилася: знайшла. Мусить старша сестра кидати дівчат, розваги, вставати на ноги й нести сонну сестричку на руках – додому.

У всіх моїх дітей одяг із домотканого полотна. Тільки у найменшої, в Миросі, – із найкращого – казенного, государственного, із гудзами! Бо тоді так на селі: коли сорочка із казенного полотна – жовтого, твердого, то немає кращого! А краще все – для маленької Миросі.

У два роки Мирося вже хазяйка!

Я зі старшими дітьми у колгоспі на роботі, Іван сховався. А Мирося – білить полотно!

У тих ночвах, де вона приймала першу купіль, тепер біляться сувої – мокнуть у воді. А їх же треба ще й виймати і розстеляти по траві – аби на сонці висихали. Мирося білить – тягне із ночов, носить і розстеляє.

Це поки Гані немає вдома. Як тільки Ганя – у ворота, Мирося – вслід за нею.

– Мамо, я піду трохи до дівчат, – Ганя проситься із дому.

– Чого тобі туди йти? – бурчу я. – Ти вівці вже закрила? Корові сіна кинула? Вичистила від свиней? – шукаю їй роботу, аби самій хоч трохи щось із плечей скинути та відітхнути.

– Я все зробила.

– Ну якщо все, то йди. Тільки ж…

– Я з Ганьою! – кричить Мирося і чіпляється старшій сестрі за спідницю.

– Ні, відчепись, – просить Ганя. – Тобі туди ніз-зя!

– Я піду! Піду! Я хочу з Ганьою! – варіює вперта дитина і сердито тупає босою ногою.

– Ну добре, ходімо.

І так кожного разу…

Якось Олександра знайшла під Лисою горою в вільхах гніздо дикої качки – повне каченят. Зібрала у пелену та й принесла їх додому. Арсен зробив оборку, насипали там пташенятам їсти.

– От виростуть качки! – раділа Олександра.

А Мирося побачила – теж хоче собі каченят. І – поки ніхто не запримітив, пішла до тої оборки, узяла одне за шию та й понесла. Поклала у себе під порогом, а воно й не дише, лежить, шийка зм’якла. Миросі так не треба – вона хоче живе, то йде за іншим. Знов несе – і кладе під порогом. І так увесь десяток.

Слава ж Богу, що я саме на той час повернулася із поля, та як глянула…

– Що ж ти наробила?! – аж злякалася, щоб через таку дурницю не посваритись із кумами. Ухопила я з груші ганчірочку, накинула на каченят, та й впріваю.

На моє щастя, каченята не встигли зовсім подушитися, відійшли. То я вже й не ховалась, а вкинула усіх до пелени – і віднесла.

– Ось, Олександро, вибач мені… Мирося поносила нам додому.

– А я думала, що каченят коти похапали, – сплеснула руками Олександра. – А воно он як! Ну, добре ж, Маринко, що лишилися живі, бо було б дуже шкода.

А я вдома Миросю всовіщаю, прошу:

– А ніколи більше не бери чужого, чула?… Не будеш брати?

– Ні, не буду…

– Бо чужого не можна брати: Матір Божа покарає.

4

Петро Кесар, Миросин хрещений тато, жив від мене через дорогу. А його син Григір, як відслужив армію, повернувся назад до свого села та ще й привіз із собою жінку з дитиною – аж з-під Ростова.

– Ні чути, ні бачити не хочу! – кричав спочатку Петро до сина. – Хто вона нам така? Знать не знаємо! Та ще й від кого у неї ця дитина?

– Моя, тату, дитина, – оправдовувався Григір. – Ми нажили.

– А, може, вона, сину, потіпаха? Може, яка гуляща, волоцюга? Може, у неї батьки п’яниці?

– Це моя жінка, Анфіса!

– Геть і не вимовлю я це ймення, бач, як назвали, – не хотіла такої невістки мати Григорова, Ялина. – Анфіс-с-с-са! У нас і таких імен немає. Вона ж, сину, кацапка, а це такі люди… Що, хіба в своєму селі гарних дівчат немає? Зійшлися ви якось так, не по-людському. Яка це порядна жінка так поїхала б далеко. Не треба нам тут ніякої Анфіси!

– То що ж мені тепер із нею робити?

– А нехай їде назад, звідки приїхала! – гонив невістку батько.

Анфіса плакала. Була молода-молодюсінька, несмілива; боялася сама за хвіртку вийти. Так і жила, терпіла. Але свекри їй не давали жити.

– До роботи незугарна, – одно товкла Ялина. – Як що спитаю, мовчить, плаче, я вже не можу, сину.

– Людей стидно! – Петро аж сичав. – Ні плаття, ні сорочки з собою не привезла. Це що, Григоре, ми вже найгірші поміж людьми, що ти нам старчиху якусь привіз? А худе, а тонке! Фу, а не жінка!

– То ви на неї не сваріться, говоріть по-доброму.

– Оце вже ні! – кричала мати. – Та хто вона тут така, щоб я до неї говорила? Кацапка замурзана! Ой, не можу! Стидно людям в очі дивитися, от що ти, сину, наробив.

Тільки тиждень минув, а невістку виганяли з хати.

– Ти бач, Петю?! – кричала Ялина, стоячи спеціально посеред подвір’я, щоб люди чули. – Я її попросила бараболі свиням наварити, а вона питає: что єто такое? Вона не знає, що таке баняк! Не вміє хати вимести! Дитини не годна втишити!

– Геть із хати! – тим часом кричав Петро і пхав невістку в спину, із сіней. Аж та на вулиці спотикнулась і заплакала гірко-гірко:

– Да куда же мне деваться?

– А туда, звідки ти прієхала! Геть!

– Дайте хоть ребенка поцелую!

– Та забирай свого рєбьйонка і вмотуй звідси!

– Ні, дитини не віддам! – уступилася Ялина. – Дитина наша! А ти – геть із обійстя, щоб і духу не чуть!

Григора не було вдома. Анфіса переплакала надворі, дочекалася, поки свекри підуть із хати, убігла, замотала у вузлик шмаття і пішла дорогою із села – до залізниці.

Ніхто Анфіси не шукав.

Маленький Петя два роки ріс без мами.

У садку у Кесарів вони гралися із моєю Миросею – колупалися у землі, ямки викладали квіточками, камінчиками, хоронили у тих ямках дохлих курчат, жуків, череватих жаб-ропух. Або йшли на дорогу і там малювали дрючком по поросі – кружечки, хрестики, робили хатки, з болота млинчики.

– А, гаспидська дитина! – кричала Ялина і бігла, як навіжена, до дітей, як бачила, що сиділи на дорозі в колії. – Я що казала, із садка не виходити, га?! – і била Петю рукою нижче спини.

А тоді вигадала: взяла мотузку і прив’язала онука до дерева. Обмотала туго довкола живота, а іншим кінцем – за стовбур груші.

– Сиди тут! – сказала. – А як побачу, що втечеш, то закину в темну яму!

Петі було три роки. Якось гралися вони з Миросею коло дерева, як тут почули крик! Від дороги до них бігла чужа жінка, розмахувала руками.

– Сыночек! Сыночек родненький! – кричала молодиця. А тоді впала під грушею на коліна, розв’язала мотузка, схопила Петю на руки, стала навіжено цілувати й тиснути його до себе.

Моїй Миросі потемніло в очах: я від колиски усіх своїх дітей лякала циганами, от вона й боялася. Тоді, мабуть, подумала, що ця жінка краде Петю! Й собі страшно закричала, кинулася бігти через садок, по дорозі, вбігла у ворота – і впала без свідомості під порогом.

– А це що таке? – знайшла дитину Ганя. – Що тобі, Миросю?

– Там!.. Там… Там у Кесарів украли Петю! – трусилася дитина. – Я боюся! Я втекла.

– Хто вкрав?

– Тітка чужа, схопила Петю на руки і побігла!

А ввечері село гуло: кацапка Анфіса повернулась! Знайшла аж в Умані роботу. Вийшла там заміж, то тепер приїхала і забрала із собою сина.

– Бач, вийшла заміж за великого начальника! – розказував мені Петро, сидів у хаті. – Бо хто б їй віддав онука? Та ніхто! А так… Бач, у них права великі!

– Вона ж таки Петі мати, – я була на боці Анфіси, хоч вона мені й чужа людина. – Як же вона свою рідну дитину кине?

– А чого тоді не забрала, як тікала із села?! Вигодували, виляпали, а тепер – бери, готовий!

– Воно-то й так… – мусила я згодитися, бо не хотіла сваритися з кумом.

– Оце таке нам та кацапка наробила, – Петро сидів-журився. – Тепер як подивлюся на твою Миросю, та й згадаю про нашого Петруся. Так уже дуже звик до онука, як не кажи, а своє було.

– Одружиться колись ще й ваш Григорій, народять із новою жінкою онуків. Та й он – у вас ще є дочка, Мирося, вона теж колись заміж вийде.

– Вона так вийде заміж, як твоя Ганя! Та хоч має вроду, а наша із хати ні ногою, я вже й сварюся, кажу: йди між люди, хай хоч хтось побачить!

– Прийде час, когось зустріне.

– Де, Маринко? У себе в хаті? Гарних хлопців розхапають співухи-щебетухи, а ця так і останеться сидіти нам на шиї.

Сільські дівчата увечері співають. Хоч і потомлені з роботи, а молодість – вона одна! Як тільки сонце скотиться за обрій – жодна не висидить у хаті.

Тільки моя Ганя не має коли співати. Хіба… було десь раз у поїзді, у гурті, зі страху: вона вже їздила на заробітки у Західну Україну, привезла звідти два мішки пшениці, врятувала усіх від повоєнного голоду.

Тепер Ганя робить на городі, та й біля хліва вправляється, наводить лад у хаті – аби тільки встигала! Ганя й дрова рубає, носить воду… За роботою не має часу вишити собі ані сорочки, ні рушника.

Не вміє, та й для чого? Я не хотіла її пускати заміж – одного хлопця відговорила, іншого від двору віднадила, а той сам пішов…

Бо ж у Гані немає батька, кому така дівка була потрібна? Хіба якомусь волоцюзі чи п’яниці, бо путній геть не гляне. І мені без старшої доньки було б у ту пору, як без рук: вона ж помагала бавити дітей.

Було, як сяду й здумаю, до чого я дожилась: уся молодість моя пройшла у приймах і в колгоспі. І тепер сама, без чоловіка… А починалося ж усе з великої любові! Із чужої хати за Ільком тікала, одно по одному родила йому дітей, надіялась на краще. Але краще б я сиділа під спідницею у мами. От і Гані я раз по раз про те казала, що не треба їй той заміж, бо то одне тільки нещастя…

– Та краще б я була замість нього лягла в могилу! – казала я при дітях про їхнього батька, дуже гірко.

– Не треба, мамо… – просила Ганя.

– Он як у кого чоловік у хаті, то ж хоч якесь є право. А тут… кожне тебе вскубне. Ще й як ти, Ганю, колись-таки підеш далеко заміж, мене покинеш? Що я тоді буду сама робити із усім цим безголов’ям?

Так сяду і ридаю. І здавалося б, уже й була покірна долі, зробилася байдужа до всього на світі, заціплюся, і роблю собі та й роблю. Аж часом щось таки находило мені на серце, і починала рвати коси.

Сиділа, розпатлана і сива, голосила, а діти ж чують!

– Мамо, я буду із вами, – тихенько обійме мене і просить Ганя. – Я вас ніколи не покину, вірте.

– Правда, доню?

– От як не вірите, то й перехрещуся!

– Хрестись до образа…

І Ганя хреститься. Я тоді на трохи вільна.

Старший Олександрин син вже два роки як був жонатий. Жив Дмитро по той бік села, у своєї тещі. Його ровесник – мій Макар, згорів живцем в Германії, ніколи не приведе синок мені невістки. Не могла я добратися й до його могилки, а хотіла б.

Я тільки до Христушки ходила, до тої ангельської дитинки, що померла в голодовку на другий ранок після свого народження. На Зелені Святки й Провідну неділю ходжу я на гробки, веду за собою усіх дітей.

А так…

Зате ж в Олександри знов весілля! На цей раз вже Ганіна ровесниця Галина віддавалась. Це ж було в сусідах – треба й у себе навести лад.

Берусь мастити хату – із причілка білою глиною, від поля – рудою, червоною підводжу призьбу.

Ганя мені допомагає.

Грішка з Іваном – молодші хлопці, носили воду.

Маруся миє в хаті вікна, підмітає стежки.

Мирося глядить гуси.

А що вже казати про Олександру із Арсеном! Це ж у їхній двір повинно звідусіль наїхати багато родичів. А ще ж зійдеться все село дивитись. Роботи тої, роботи!

Сусіди ріжуть кури, варять холодці, печуть короваї і хліб, баба-кухарка орудує біля печі. А тим часом дружки вбирають хату – весілля ж гуляли у великій світлиці! Вже посеред столу стоїть гільце, на ньому – червоні й сині квітки, пучки паперу. У саму вищу квітку батьки встромляють гроші – це на достаток молодим, прив’язують ще й житні колоски – на щастя. Щаслива Галина розправляє по ліжку бежевий костюм – піджак і спідницю, як тоді по моді, білий вінок із вельоном – лежить на вишитих подушках.

– Приміряй, Галю, до себе! Ну приміряй!.. – дуже просить старшу сестру маленька ще Антося.

– Вона ще не молода, не можна! – каже моя Маруся. – От завтра буде свадьба, от тоді й надіне!

– А як же гарно буде! – радіють Гріша із Степаном і собі крутяться коло дівчат.

І от уже й весілля! Загупали музики – бубон й дудка, молоді пішли на розпис.

Усі пішли, тільки одна моя Мирося мусить лишатися у себе вдома: вона глядить гусей із гускою – пасе шкодливу птицю у березі в кінці городу.

Як раптом…

– Прийшли! Уже прийшли! Ідуть до столу! – кричить Іван від хати й женеться горою стрімголов.

– А я?!!

Мирося швидко підгонить гуску, жене все стадо до обори. Вона кричить і ще й б’є щосили різкою по траві. А коли нарешті вбігає в хату до хрещеної, бачить, що молода уже сидить за столом, і гості кругом неї. На голові в Галини вельон, і вінок із воску, а на руках… сидить Антося! Найкраща Миросина подружка…

Мирося – в крик:

– Чого це Антося на руках у молодухи?! А я?!! – вона перекрикує весілля, реве й голосить. Аж мусять крайні люди вставати з місця, і хтось добрячий бере Миросю попід пахви і прямо через стіл подає її до молодих.

Мирося відкриває очі – і ось вона вже сидить у пелені в Галини! А Антося – в молодого!

У Миросі вмить висихають сльози, тремтячими руками вона бере Галину за фату-вельон, притискає до себе, нюхає й сміється.

– Я теж хочу бути молодухою! – кричить Мирося й тиснеться замурзаним личком Галині в груди. Там на бежевому піджаку зостається пляма – від щасливих сліз, наполовину із порохом від трави – із берега, там, де паслась гуска с гусенятами, овечка з бараном, людські корови і коні їздили…

– Гірко! – раптом гукають люди.

Галина встає, садить Миросю на ослінчик. Поряд жених посадив Антосю. Молоді цілуються, а дівчата дивляться на них спіднизу.

– Де ж той дядько Йосип, що горілку носить?! – починають співати жінки, і на стіл ставлять чарку.

Чарка була одна на всіх – темно-синя, грубенька, гранчаста.

Першим наливають молодим.

– По повній, по повній пийте! – кричать жінки. – Щоб були щасливі, пийте до дна! – і молоді випивають.

Далі чарка йде по кругу, передається з рук у руки, п’ється і повертається до молодих.

І так три рази.

– І я хочу горілки! – проситься Мирося; вона бачить, як після горілки весело сміються, перегукуються гості. Хтось співає, там дядько цілує тітку. – Я теж хочу покушати весільної горілки!

– То налий їй, – моргає Дмитрик, молодий.

І Галина наливає. Вона, певно, думала так пожартувати: моя Мирося ще мала, трохи надіп’є горілки, покушає, що вона пекуча, та й виплюне, відставить геть.

Але Мирося ще не знає, що таке горілка, вона тільки бачить, як гарно її п’ють дорослі, і думає, що то щось таке смачне, як цукор.

Галина дає Миросі чарку до рук, та швиденько, щоб ніхто не видер, перекидає її нахильці до рота і двома великими ковтками випиває. І тільки тут дитина відчула смак! У роті пече вогнем, не дає дихати, із очей ллються сльози.

– Галя! Вона ж випила всю горілку… – налякано шепче молодий.

– То що ж я зроблю? Вже як є, так і буде… – злодійкувато роззирається молода.

Але ніхто того не бачив…

Весілля гуляє далі, а у Миросі світ починає перевертатися кругами. Вона наче й сидить на місці, ще й тримається обома руками за лавку, але… Чомусь туди-сюди стрибають двері, дядьки не співають – ревуть, немов ведмеді, а у животі брикає сердитий вулик бджіл. Мирося геть не має сил, вона помалу хилиться до столу, голова вже не може втриматися на в’язах.

– Тітко Маринко! – гукає до мене через стіл Галина. – Візьміть свою Миросю, вона, напевно, хоче спати.

Та я геть не чую молодої. Мені, заклопотаній весільними справами, не до того: тільки встигаю бігати від печі і до столу, щось подаю, приймаю, мию.

– Тітко Маринко-о-о-о! – щосили гукає молодий.

– А що там?… – я на мить спиняюсь. – Щось принести?

– Та ось, ваша дитина…

– Хоче спати? То передайте її комусь, нехай винесуть надвір, я не маю часу.

І далі біжу до кухні. А в цей час…

– Подавай її сюди! – гукає до Галини хтось із гостей, бере мою зімлілу дитину на оберемок і несе в садок, там кладе під деревом і йде курити.

А Мирося тим часом вивергає все із себе – і горілку, і те, що їла за столом, і те, що вдома. Стоїть коліньми на оббльованій траві, тримається руками за живіт і стогне. Тоді падає у блювотиння й засинає.

Знаходять Миросю Гріша із Степаном.

– Фе! Що це ти тут лежиш… така? – питає Гріша у Миросі. – Що це з тобою сталось?

– Я горілку пила, – дівчинка помалу встає, рукою тримається за стовбур, обтирає травою плаття.

– Не може бути?! – дивується Степан. – А хоч смачна?

– Ні…

– Ти біжи до копанки і вмийся, а то дивитись страшно!

І Мирося рушає, але…

– Миросю, зачекай, хочеш горошків? – повертає її назад Степан. – Там за столом давали вже солодке, але тебе не було.

Ось воно! Давали солодке! Це ж найкраща страва на весіллі!

– Давали солодке?… – журиться Мирося.

І їй стає так гірко-гірко, їй навіть байдуже, що робиться у неї в голові, що вона уся в мокрій слині і ще у чомусь, що оце вона тут валялася у траві. Одна тільки думка б’є Миросі у тім’я: вона не дочекалася цукерків!!!

У магазині тоді продавалися тільки горошки і подушечки із перевареного цукру, такі були цукерки.

І тепер їх роздали вже гостям, а Миросі не дісталося…

Сльози покотилися дитині з очей іще дужче. Мирося схопила себе за горло, захиталася туди-сюди від розпуки, від великого й невимовного свого горя!

– Та не плач, – раптом присів біля сестрички навпочіпки Грішка. – На ось тобі жменю, я набрав аж в дві кишені, їж.

– І мої на, – простягнув долоню двоюрідний брат Степан.

І Мирося, озираючись, чи ніхто того не бачить, похапливо кидала горошки собі до рота: моя дитина в той час не знала нічого смачнішого за горошки!

5

Хіба тільки чорні дрібні черешні!

У сусідів перед ворітьми росла молоденька черешенька – рання. Але ніколи не встигали ягоди на ній доспіти. Ще тільки-тільки запалились, а вже й нема!

Зате в нас у садку стояло старезне дерево, стовбур грубий. Треба було два дядьки, щоб ту черешню обійняти. Із дуплом, гілки аж на три метри від землі – попробуй доберись! Хіба тільки ноги треба було б засовувати в кору і чіплятися руками.

А що робилося вгорі! Ягід-ягід! Бубки на дереві були гіркі, дрібненькі, зате ж якщо доспівали!..

Якось наїлися від пуза тих ягід Мирося з Антосею та й придумали забаву.

– А давай викопаємо під черешнею ямку, – каже Антося, – настелемо в ній трави, та й будемо туди стрибати!

– А давай!

Мирося побігла по копачку. По черзі дівчата трудилися, вигортали землю.

– Ох і гарна ж ямка!

– А глибока! Можна я стрибну перша? Я ж уже велика.

І Антося стрибнула…

Моя Мирося як сиділа на гілляці, то тільки й почула, як неприємно хрупнула кістка, а коли глянула донизу, побачила, що Антося лежить під деревом, одна її нога була у ямі, а інша, дуже вивернута, стриміла набік.

– А-а-а-а!!! – страшно заголосила Антося. – Мені болить! Дуже болить! Мамочко ріднесенька! А-а-а-а!

Мирося злізла з дерева і кинулася бігти до подвір’я.

– Там Антося… впала! – кричить до мене.

Антосю ми занесли до діда Степана – він був ще й костоправом. І Мирося з Антосею – його двоюрідні онуки.

– Де ж це ти так, бідолашна дитино, впала?… – журився дід. – Довго будеш лежати, аби ще правильно зрослось.

Літо розквітало далі, достигали на березі порічки, червоніли вишні, у малиннику аж гула малина, а Антося лежала в хаті – нога обкладена житньою соломою, під спиною – тверда подушка.

– Більше вже не буду з тобою гратись, – казала вона Миросі. – От до чого дострибались. А як я виросту крива на одну ногу? Хто мене за себе заміж візьме?

– Не бійся, візьмуть і криву, бо у тебе є батько! – нагадала мої слова Мирося. – А от я і з рівними ногами можу в дівках сидіти…

Мої діти росли, мов із води, і треба було їх чимось годувати. Росло наше господарство, а моїх сил не прибавлялось. Ще й у колгоспі роботи ставало більше й більше.

Я вже й робила без обіду – щоб норму трудоднів виконувати і не мати штрафу. Приходила до хати пізно. З собою, щоб не впасти з голоду, брала із дому те, що було, – печені буряки або варену картоплю, хліб, натертий жовтим салом…

У країні завели п’ятирічки, і колгосп розширив землі. Заліз аж у береги, поле сусідило із моєю садибою.

І ось, Мирося грається на дорозі попід нашим садком і разом пасе гуси, а я сапаю буряки. Коли ж дуже натомлюся, стану, розігну спину, побачу доньку, та й гукаю:

– Миросю-у-у! Принеси мені води! – І так кричу аж по три рази, бо не чує.

То вже аж Ганя не видержить, складе руки жолобком і собі гукає:

– Во-о-одии-и-и! Воо-о-одии-и-и нам принеси!!!

Мирося аж тепер почує, сестру. Мерщій біжить до хати, бере там гладущик із водою і біжить дорогою.

Я п’ю, дам ще й Гані напитися.

Миросі минало чотири роки. Вона мене чекала з поля, щоб увечері я принесла їй із поля хлібчика, від зайця!

– Який же він смачний! – радіє Мирося і теребить зубками сухий окрайчик. – Як же це, мамо, зайчик Вам дав цей хлібчик?

– А так-о: сапаю, сапаю, аж дивлюся – зайчик біжить! – кажу. – І в лапках хлібчик несе!

– Оцей шматочок?…

– Зайчик щодуху біг, але я таки його догнала, та й видерла, і маю гостинчика Миросі.

А то, бувало й таке, що усе поїм і нічого не принесу додому. То Мирося мене чекає, чекає… Від нетерплячки вибіжить аж на дорогу, стоїть там і виглядає маму із гостинцем.

– Де хлібчик? – як дочекається, заглядає мені до рук, не вірить, що порожні.

– Сьогодні зайчика не було, – кажу. Або: – Сьогодні не спіймала!

У селі без чоловічих рук – погибель. А в моїх дітей немає батька. Мушу я принижуватися, просити…

Якось поїхали ми з Яковом – моїм двоюрідним братом – кіньми по осоку, аж у Дубину – це за десять кілометрів від села. Виїжджали ще поночі, рано-рано, щоб до роботи встигнути вернутись.

Дітей я не будила.

Але Мирося у цей час уже не спала, вона була рання птаха – вставала разом із сонцем. А ще й комарі дуже допікали.

Мирося розчумалась, зіскочила з постелі, роззирнулася – аж немає її мами в хаті! Де ж поділась?

Мирося заглянула у вікно… Як раптом побачила, що мама йдуть кудись із двору, сідають на підводу!

– Тпр-р-р-ру!!! – дядько Яків стримує коней, а потім вони котять по дорозі.

Допоки Мирося зібралася на дусі, вибігла й собі за нами, за ворота – аж віз уже коло Лисої гори росу збиває!

Ми із Яковом уже далеко, де там наздогнати! Інша б дитина повернулася до хати, але не моя Мирося. Вона теж хотіла їхати, а ще й на возі!

От коні зникли за горою… Мирося біжить щодуху, не спинилась.

Біжить Мирося боса, в одній сорочці, вітер її ледь-ледь наздоганяє. Вже заїхали аж за другий горбок, а далі – тільки чисте поле. Мирося залишилася на леваді. Було видко, що не здогнати їй воза, і нізащо! Але вона не повернулась.

Вже й поле…

Біжить Мирося швидше, швидше! З одного боку до неї хилять великі голови соняшники, з іншого – тремтять листям молоді осики, виїдає очі збита з високої трави роса.

Ось, нарешті! Мирося бачить, як двоє лошат поспішають за підводою, гарненько вже відстали, та поспішають, бо там упряжена їхня мати! Мирося рівняється із кінськими дітьми. Біжить з лошатами навипередки і плаче.

– Чуєш? Неначе хтось кричить? – дивуюся я. Але з-за дерев мені нічого не видно, бо дорога вкотре повернула за гору.

– Та то лошата граються, – каже Яків. – Хто це може там кричати? Ще ж дуже рано.

Проїхали ми ще добрих півдороги.

– Та ні, наче хтось кричить, ану хай станемо? – таки щось тривожно мені на серці.

– Тпр-р-р-у! – спиняє коней Яків.

І тут я озираюся, аж дорогою біжить моя Мирося! Вже й голосу її не чути, дитина тільки сопе від натуги, мов міх, і червона-червона, уся в росі.

Я мерщій зістрибнула з воза, вхопила безтямну Миросю собі на руки!..

– А нещастя якесь! Та ти ж уся мокра! – мотаю дочку в стару рядюжку і аж плачу.

А соняшники стоять… Вони такі високі, вищі від голови!

Так мовчки ми і приїхали в Дубину, загрузили повну підводу осоки.

А назад – сидить Мирося на возі зверху, поряд із дядьком Яковом і з мамою.

– А я на возі їду-у-у-у-у!!! – гукає вона в поле.

Тією осокою ми палили в хаті піч, застеляли нею долівку, клали у кутку – замість постелі, а ще – корові давали їсти і підстеляли вівцям.

Для корови я жала у березі лепеху – і теж сушила її на зиму. Це таки була важка чоловіча робота. Але де мені було взяти чоловіка…

І от, обідня пора, спека-спека! А ми удвох із Ганьою (це вже як підросла), за гарної погоди – косимо берег. Лепеха на сонечку жовтіє, тільки ходи й перевертай, щоб сохла. А під ногами багно, бо ж це левада! Як йдеш, усе під тобою ходором ходить, земля вгинається й ворушиться, аж чвакає вода. Це місце дуже небезпечне і всі знають, що на дні – невідомі й бездонні вири. І щоб не провалитися й не потонути, Ганя ще й ріже молодесенькі вільхи, щільно укладає їх рядочками по купинках та й ступає по тій стежці. А ноги все одно трусяться: мені дуже страшно. Бо не одна людина на цьому місці втопилася, як пішла на дно – то й немає сліду.

І от скошена лепеха сохне. Як вже готова, ми з Ганею складаємо її в копиці.

У інших копиці ті додому батьки привозять, чоловіки. Але у нас немає чоловіка й батька. То ми нав’язуємо лепеху у в’язки, кидаємо собі на плечі й так і несемо на собі аж до самого двору. Часом я нездужаю – була худа, маленька, та й вік уже такий… То через раз сяду під вербою і чекаю Ганю. А вона все носить.

Як проти сонця, то я долоню прикладу дашком – Ганя йде, а із далеку здається, що то величезний сніп сам собою суне – берегом, по дорозі, з гори й під гору.

То мені, бува, так стане шкода своєї дочки!.. І йду я тоді когось просити. Ходжу попід хатами і канючу, благаю чужих чоловіків – але ніхто не хоче ті копиці везти. А як який господар і зглянеться наді мною, бідною вдовою, та й привезе, то скаже відробляти. І я відробляю: жну людям очерет або роблю сніпки – вшивати хату. А ще просять окремо за підвіз пляшку горілки…

А як в селі без горілки?

Ніхто й не схоче слухати.

А купити – нема грошей.

То я, на свій страх, жену те прокляте пійло сама.

Як жену? Спочатку накладаю повен баняк білих цукрових буряків – і ставлю в піч – тушити. Аж як буряки пустять юшку, кидаю туди трохи дріжджів. Їх продають у сусідньому селі на базарі спекулянти, ходять по базарі і зазирають кожному в очі:

– Дріжджі! Дріжджі! Кому треба дріжджі?! – аж шарпають за рукави.

Але тільки де з’явиться міліціонер – спекулянти вмить щезали, бо боялися: якщо продавець дріжджами не встигав втікати, його хапали за руки і забирали із собою. Якщо спекулянт не відкуповувався горілкою, то все одно йому давали штрафу – здирали гроші. І покупець теж міг за те постраждати! І я боялась… Але де ще можна було тоді в селі купити дріжджі, як не на базарі в спекулянтів?

Як я йшла на базар, Мирося просилася й собі. Та куди мені її було ще брати? Шлях же довгий – десять кілометрів!

От я тільки вийду за ворота, а Мирося – в плач. То Іван її й надурить:

– А ти вилазь на припічок, – каже, – і гукай голосно до мами в комин.

– Хіба вона почує?

– Почує! Правда!

І Мирося йому вірить. Я вже далеко, а вона вилазить на ослінчик, згинається, засовує голову у ще не вичахлий жаркий комин і кричить:

– Мамо-о-о-о! Ма-а-а-мо-о-о-о! – І думає, що я почую.

6

У п’ять років наша Мирося вже рахувалася за дорослу!

Вони удвох із Антосею доглядали телят.

Кожна гляділа своє. Поки корови в череді, треба було шукати телятам їсти. А що їли коров’ячі діти? Траву…

Як Отче наш, щоранку брали дівчата по мішку і йшли кожна на свій город, вишукували там поміж гарбузами бур’яни – щирицю, берізку і мишівку. Бур’янів наривали і складали на купки, порізну, а сходилися все рівно на межі.

– Завдай мені на плечі, – показує Антося на свій мішок, повний-повний бур’яну.

– Згинайся! – Мирося тужиться, вона ставала червона, як буряк, а таки підсаджувала клумак поверх Антосі.

І от Антося, поволі й з натугою переставляючи ноги, вже чвалає межею вгору.

– А в мене все рівно більше! – кричить у спину їй Мирося і лягає на межу. Вона сама собі не здужає мішок завдати, а хоче ж першою прибігти від Антосі. То, лежачи, підсовується усім тілом під мішок, тоді, звиваючись, немов мала гадючка, викочує його собі на вутлі плечі. Мирося аж крекче, а таки спинається під вагою, впирається маленькими рученятами об сухий чорнозем, рачки встає, і так, зігнула удвоє, пробує бігти вгору.

Біжить… Миросю носить збоку вбік. «Хоч би не впасти!» – думає Мирося і таки обганяє Антосю, уже аж на самім вершечку горбка.

– А я все рівно буду перша! – кричить Антося й вганяється у своє подвір’я. Мирося, мокра від поту, падає коло жолоба. Теля, прив’язане посеред подвір’я, радісно мукає і тягнеться губами до трави.

Мирося плаче…

До череди вона ще не дорослá, але влітку вже пасе вівці. Один день пасуть Іван із Василем, а на другий день – Мирося із Антосею.

Зимою вівці живуть із нами в хаті.

Здається, в тому році у Різдві окотилися аж три овечки – і ягнятка, немов маленькі діти, стрибають по кімнаті. І мої діти теж між ними!

– Як же весело і гарно у нашій хаті!!! – кричить Мирося.

Та тільки весна зазеленіє першим рястом – і діти, і ягнятка уже й у глинищі, по берегах!

– А смачне ж яке молоко овече! – п’є і нахвалює Мирося. – Таке солодке й тепле!

Вона коли вкрадеться та й видоїть сама, і нап’ється свіжого – відбирає у ягняток.

Вівці йдуть увечері додому чередою. Мирося сидить на горбочку і чекає. А вони бігають, граються – як діти.

У мене і корова була, бо як же без корови? Тільки ж вона одна, а дітей багато.

Я, як видою Квасолю, наллю молока у велику миску, поставлю на столі, та й роздаю кожній дитині по кусню хліба. А сама стаю поряд.

– Он, вмочайте! – даю команду їсти.

І вони вмочають, наввипередки. Діти мої їдять, а я тільки мовчки дивлюсь, як вони, немов ті голодні цуценята, зібралися у коло і хлепчуть тепле молоко.

Ця миска у мене залишилася одна після війни, на все – і на борщ, і на кашу, й на лемішку. Зате ж на кожного було по дерев’яній ложці! Мені, бува, аж серце стискувалося, як діти посідають за порожній стіл та й стукотять ложками, ждуть вечері.

Хіба як у неділю варила я вареники – отоді й наставало у нашій хаті свято!

Ще не кидаю в окріп варити – а Іван вже порахує.

– Кожному по три вареники! – прикаже. І сидить, слідкує.

А вареники я робила великі, коли поваряться, виходили сірі, череваті. Як поспливають у окропі, викину їх у миску, вони неначе поросята, там лежать, парують. А до тих вареників уже очі горять, руки тягнуться, із губів капле слина.

– Ану мені хай спробує візьме хто зайвий!!! – кричить Іван.

Та де йому встигати! Не встигне й оком змигнути – а ложки тільки тарабанять, руки миготять туди й сюди, спробуй, заприміть.

Але й Іван не зіває – це його парафія, вареники.

Мирося швидко й третього ум’яла, скільки було на її душу, а по мисці ще аж два качаються. «А як встигну взяти?…» – думає вона, а рука вже давно у мисці.

І тут – ложкою по коліні трісь! – це Іван дістав.

– А! Попалась! Крадійка! Це був мій вареник і Марусин! – кричить Іван. – Бач, хотіла з’їсти! А не вийде! На тобі за це! – і б’є по другому коліні, щосили, ложкою.

– Ой, йой, йой!!! – плаче Мирося, тримаючись за коліно. Чи то від болю, чи від розпуки – що не встигла витягти і з’їсти того злощасного вареника. І жаліється: – Мамо, Іван мене б’є!

– Та не бий її, вона ж іще маленька, – прошу я в Івана. Та воно таке закляте!

– Маленька?! А це до яких пір вона буде маленька? Добра маленька, як їсть за двох великих!

Що йому казати? Хлопчик, хоче їсти. Я й мовчу…

Я своїх дітей ніколи й не била. Хіба що раз.

Якось Іван подер штани – довго ходив, аж нитки розлізлися, бо полотно зотліло. Сів на березі коло копанки і дере собі ті штани потроху, а дірка більша й більша. Дере і приказує:

– Тюмодир! Тюмодир-р-р-р! – і роздер від матні аж донизу. А тоді пішов межею по городі. Зайшов у подвір’я, як у спідниці.

Я саме мила руки до корови – як тут побачила таку прояву!

– Це хто тобі таке зробив?! – не зрозуміла зразу, злякалася, рушник мені у руках аж затрясся.

– Та я сам, оце… розпустив, бо вони подерлись…

– Ах ти ж недобра така дитино! – зірвалася я на крик. – Та я за роботою дня не бачу, за вами ночей не досипаю, а ти так рвеш?! Та ось тобі! – так мокрим рушником і вдарила хлопця по лиці, по спині, по грудях. – Оце тобі за те, що ти так цінуєш мою працю! Оце за те, що я… Оце… – і плачучи пішла до хати.

Моя хата була крайня у селі, а далі тільки поле. За ним – Лиса гора, левада, дорога на другі села. Город від хати збігав горою в берег. Як у колгоспі обсіються, під вербами в кінці мого городу ставили сівалки. І сільські діти мають тоді де гратись; стрибають по тих сівалках, бігають довкруги, доганяють одне одного. Або посідають рядочком, чисто як горобці, та й про щось своє щебечуть, про дитяче.

Якось мій старший хлопець, Грішка, стрибав по тих сівалках та й дострибався – не туди засунув ногу, підвернув.

– Ой болить же мені, а! – кричить.

І хто його там почує, хто прийде на поміч? Білий же день! Усі люди на роботі.

Немає ради… Викричався Грішка досхочу, та й покульгав сам через берег до діда Степана.

А той:

– А-а-а! Вдовиний ти син, йди-но сюди! Лягай тут-о на ліжку, давай мені сюди ногу!

Грішка крекче, закушує від болю губи, але таки дострибує і вкладається поверх суконного рядна на ліжку. Дід над ним згинається, щось шепче собі в бороду, береться руками за хвору ногу і тільки – смик!

Грішка від діда вже йде додому рівно.

А боком тільки позирає на баштан…

Баштан лежав попід Лисою горою. Дуже близько: нам із вікна хати добре видно. За сторожа на баштані поставили мого кума, Петра Кесаря.

От як починали достигати кавуни, Мирося і йшла на відвідини до хрещеного тата. Прийде вона до куреня, побачить сторожа, наставить пелену. Петро їй понакидає туди помідор, огірків – всього, що є.

Бо Мирося – дівчинка, маленька, та ще й похресниця. А от як Грішка хоче закрастися в кавуни, то Петро його вже не жаліє.

Бо Грішка йшов на баштан із мішком! Туди йде Грішка – насвистує, підкидає босими ногами по дорозі порох. А на баштані колінкує, роззирається злодійкувато, і як ніхто його не запримітить, накидає повен мішок всього, та й пре на спині додому.

– Де це той злодій?! – якось увігнався Петро в моє подвір’я, біжить слідком за Грішкою. – От я тебе нарешті й вислідив, і піймав!

А я тоді місила діжку.

– Що сталося, куме? – розігнула спину. – За ким це ти женешся?

– Подавай мені сюди зараз же злодіяку, свого сина! Я здеру йому шкуру із плечей! – трясе Петро батогом. – Грішка твій де, питаю?! Я на свої очі щойно бачив, що він побіг за хату, гукай того волоцюгу сюди!

– Що?! – я обтерла об спідницю руки. – То це ти, Петре, будеш мою дитину бити? За що ж?

– Він кавуни краде!

– А тобі хіба шкода для сиріт кавунів колгоспних? Чи, може, у мене є їх за що купити?

– Але я сторож! А він мішками носить!

– Бо й мої діти хочуть їсти, – кажу на те. – А у мене немає за що купити пряників і цукерок. На кавуни ж я, Петре, мабуть, у колгоспі заробила за все своє життя?

– Я все одно маю його відшмагати, аби не крав! Хтось же має вчити хлопця?

– Чи ти, Петя, може, дозволив би кому бити своїх дітей? Батько… Ти з війни повернувся, а Ілько мій там лежить… Ти на свої очі бачив його смерть. Йди, куме, із подвір’я, й не руш мені дитини, аби ми з тобою уже навіки не стали ворогами.

– А як же?!

– За це вже будь спокійний: Грішка більше ніколи не прийде красти колгоспних кавунів. Хіба тільки сам даси…

Дід Степан був їздовим у колгоспі – він биками возив ті кавуни у містечко на базар, до продажу.

Ще лиш-лиш загоряється на сході небо, а мій дядько уже вибирає з роси і накладає на підводу помалу один за одним мокрі й холодні кавуни; гарно вибирає: перед тим як зірвати, кожну ягоду ще й простукує, чи лунко дзвенить, заглядає на хвостик – чи підсох.

Мирося добре знає цей час: удосвіта в неділю виїжджає її двоюрідний дід Степан биками на дорогу. І вона – тут як уродилася! Мирося цього дня нізащо не проспить і не пропустить.

Підвода викочується на польову дорогу, помалу їде селом; ще сонна Мирося бреде за нею слідом, як примара.

Уже й під гору виїхали, минули зо три хати…

– Тпр-у-у-у! – дід Степан биків спиняє, злазить із гарби, вибирає найбільшого кавуна і простягає його Миросі.

– На, бери та йди собі додому.

І Мирося бере того кавуна до рук – ні дякую тобі, ні спасибі – розвертається і мовчки човгає назад.

Як приходила пора – мої діти тільки й жили на тих кавунах. І снідали, і обідали кавунами.

Мені ж – хоч в тім полегкість…

Колись були нашими ці поля, ми на них робили і з того жили. А тоді стали державні, то хто, як не держава, мала б годувати?

Дозрівав горох…

Грішка йшов до поля і наривав ще зелених стручків повну пазуху, біг додому.

– Глядись краще, аби тебе не зловив об’їждчик! – прошу я сина.

– Я добре дивлюся, не хочу батогом по плечах! Ох і боляче…

– То, може, вже не йди? Страшно…

– Страшно? А їсти більше хочеться!

І йде…

Зате ж як зацвітала акація, моїм дітям нікого вже не треба було ні боятися, ні просити! Мирося ще маленька, солодких квіток сама нізащо не дістане. Бігає вона кругом дерева, кричить: зависоко!

– На тобі ключку! – подає Олександрин Василь Миросі дрючка і навчає, як ним дотягнутися до гілки, як зачепити кінцем так, аби не обірвалось.

Миросі – щастя! Ключкою нагинає вона до себе найнижчу гілку, хапається за неї рученятами, дістає і зішморгує білий запахущий акацієвий цвіт – і мерщій до рота!

– А солодке яке! – сміється Мирося до Василя.

– Їж, там його ще багато є!

А далі як цвітуть калачики! Боже-боже, що то за трава! Бубки поверх стебел тугі, зелені, соковиті! Мирося їх їсть, аж прицмокує:

– Ой добре ж! Ой смачне!

А потім по людських городах дозрівали огірки.

Своїх огірків я не встигала за дітьми й нарвати.

– Діточки, – просила я щовечора. – Ану ж не лізьте у город між гудиння, не толочіть. Бо що я вам на зиму наквашу в діжці? Не буде взимку огірка, не зварю борщику. І нам із Ганьою на поле не буде з собою що взяти.

То діти – через Катрину леваду, бігли в берег. Там жила їхня тітка Василина – іще одна Ількова сестра, моя зовиця.

Василина жила сама. Як повернулася із Германії, мов оніміла. Два роки ні з ріднею, ні з сусідами не говорила. Побудувала у березі сама собі глиняну хатинку і жила.

Аж далі потроху й розговорилася – як виплакалась рідній сестрі, Олександрі. А та розповіла мені – чого це наша Василина мовчить.

– Тільки ж ти, Маринко, щоб нікому-нікому? Бо, може, вона ж таки колись ще заміж вийде. Бо ж молода ще… А таке сталося в тій Германії. Тільки тобі й розкажу, бо ти зрозумієш, у тебе там дитина вмерла, і в Василини теж…

– Як?! Хіба ж Василина була замужем? Вона ж ще дівка! – я й не знала.

– Там і вийшла. Полюбилася в концтаборі із якимось італійцем, народилась у них дівчинка. А тоді сталося таке… – і Олександра кінцем хустки закрила рота. – Я не знаю, як та бідна Василина не зійшла з розуму. Там… Тоді якось ту дитину у неї взяли і занесли на досліди. Дитину наколювали шприцами, тоді дуже порізали, і вона вмерла у своєї мами на руках. А Василина, ось, повернулася сама додому.

– А італієць що?…

– Василина нічого про те не каже. І так, відкрила мені трохи душу. Знов мовчить…

– А я ж то думаю, чого вона мовчить? Така ж була весела – до Германії. А як співала!

– Тепер уже не буде. Хіба, може, якщо відійде. Але, знаєш, Маринко, Василина його любила! І зараз ще дуже любить – того італійця. І ще… Мені Василина казала, що бачити чужих дітей тепер не може, вона відразу ж пригадує свою замучену дівчинку.

– Бідна вона…

У Василини самотня хата і довжелезний город-городище, одним кінцем він збігає прямо в берег. І в тому березі – рядки листатих огірків, повзуть гадючками аж на стежку і цвітуть по кукурудзинні жовтими зірочками. А під ними, моя Мирося знала, ховаються колючі й смачнючі пуп’янки. Тихесенько скрадається вона між вербами, повзе в кропиві – до тітки Василини у город! А там – навибирає зелепух повні руки, жадібно через одну кидає в рот і хрумає, аж до знемоги, аж відригується зелена піна. А Мирося не спиняється, та все товче, не може наїстися. І такі ж вони дуже добрі, огірки! А як уже дитина чує, що таки ні жоден у рот більше не залізе, накидає собі в пелену і втікає мерщій із городу, озираючись на білу хату.

А там її тітка Василина плаче, молода й красива-красива, але така нещасна.

7

У серпні, коли на полі уже майже зібрано пшеницю, коли снопи пов’язано, обмолочено молотарками і вивезено із поля на колгоспний тік – сушитися, Мирося із Іваном беруть до рук по полотняній торбі, туди кладуть по квашеному огірку – це обід, і йдуть назбирувати колосся.

Іван на полі не розгинає спину, він одне – збирає, бо добре пам’ятає, що я йому наказала. А Мирося – що з неї, ще мала! – тій аби на всі боки роздивитись: там коник зелений пострибав, а там – голубий метелик так смішно крильцями махає, а там – полетіла бабка!

– Іва-а-ан! Дивися, яка в мене квітка гарна! – біжить через поле і показує братові затиснутого у долоні польового будячка.

– Ану ж краще покажи мені свою торбинку! – розгинає спину Іван. – Це що, вона геть порожня?!

– Трохи є… Тут такі квітки, аби ж ти бачив! Можна, Ваню, я сплету собі на голову віночка?

– Я тобі зараз дам віночка!!! – Іван кидає на землю торбу, хапає обома руками Миросю, аби вона не втекла, кидає її спиною на стерню і знавісніло б’є, товче ногами.

– Ось тобі! Ось тобі, на! Аби знала, що треба збирати колоски, а не гратися.

– А-а-а-а-а! Я вже не буду! – та затуляється руками. – Не бий мене, Іване!

– Ось тобі!

– Прости! Вже більше не буду! А-а-а-а! А-а-а-а!

– Що не будеш?!

– Я не буду збирати квіток, а буду збирати колоски!

– Добре! Вставай і швидко рушай мені по полю! Як не назбираєш повну торбу, то тут тебе й заб’ю! Бо ти, Миросько, їси більше від усіх нас, а як колоски збирати, то вінка плетеш!

Мирося ще трохи плаче. Тоді поволі колінкує, потроху підводиться із колін і тут тільки помічає, що із босих її ніг цвіркає по стерні кров – і з підошов, і з колін, і руки, як падала, геть стерла.

– Болить!.. – схлипує Мирося.

– Не знаєш, що робити?! – усе ще сердиться на неї Іван. – Їла квашеного огірка? Тепер сідай, помочися в жменю і потри тим вавки, воно й затягне.

Мирося слухає брата. Вона тут-таки й сідає на стерню, миє ще теплим вавки, вони щемлять – але кров потроху зупиняється.

А увечері, перед тим, як впасти в сіно до сну, Мирося ще трохи скиглить, бо їй болить, особливо ноги. А тоді вона згадує про Іванові ліки, біжить на вулицю, під осокори – щоб назавтра не так боляче було ходити босими ногами по стерні – повертається назад у хату й укладається на соломі.

– А чому Антося із Василем не ходять разом із нами на поле по колоски? – питається Мирося в мене про своїх двоюрідних сестру і брата.

– Бо їм того не треба.

– Як це? Не треба колосків?! А що ж вони будуть їсти?… – не може зрозуміти.

– Колоски їм потрібні, тільки не треба ходити за ними аж на поле.

– Як це?!

– У Антосі і Василя є батько. Дядько Арсен завідує колгоспним током, то його діти мають право набирати колосків прямо із молотарки, – зітхаю, і додаю свою гірку примовку: – А у вас немає батька.

А вранці моя Мирося виходить у двір і зразу ж бачить там Антосю; Миросі дуже кривдно.

– Ти куди?! – гукає її подружка.

Але моя Мирося мовчить, вона виходить за ворота і тільки тут озирається.

– У вас є батько, а в нас немає!!! – кричить вона і відвертається від Антосі.

Та розпачливо розводить руками і йде назад до своєї хати.

– На мене там Мирося чомусь розсердилася, – розказує вона Олександрі.

– А то чому?

– Бо у мене є тато, а у Миросі немає!..

– Ясно… – взуває чоботи Арсен. – Знов тої самої?! – каже понуро.

– Та ти на них не сердься, – обійняла біля порогу свого чоловіка Олександра. – Вони тяжко бідують. Пожалій ти ту Маринку!

– Скільки раз жалів! А воно одно й те ж саме…

– Пообіцяй мені тепер, що не будеш на неї сердитись.

– Як скажеш, це ж твоя рідня.

Олександра поцілувала уже в дверях Арсена – де це видано для села! – і він пішов спокійний.

Цього дня на полі останні молотарки домолочували зерно.

– Миросю-у-у! – гукнув Арсен племінницю. – Йди-но сюди, я тобі щось скажу.

Мирося прийшла. Стоїть, похнюпилась. Їй соромно, бо із голови все не сходить Антося і те, що вона їй сьогодні вранці сказала. «Буде сваритися», – подумала Мирося. Але Арсен не сварився.

– Ну що, багато сьогодні назбирала?

– Та не дуже…

– Показуй свою торбу.

Мирося наставила, а там – на дні тільки кілька чорних порожніх колосочків, вона це вийшла вдруге.

І тут! Дядько Арсен набрав повні пригорщі не перевіяного ще зерна – і сипле, ще раз бере – і знову сипле просто до Миросиної торбинки! Аж до самого верху! Насипав повну!

Мирося не повірила своїм очам!

Тримає у руках важку торбинку, але не вірить у своє щастя!

– Спасибі вам… – не підводячи на дядька Арсена очей, притиснула важку торбинку до живота і пішла до лісосмуги.

Руки у Миросі дрібно трусилися: вона боялася, бо пам’ятала мої розповіді про те, як колись за один колосок могли на полі вбити. Або відправити у далекий Сибір, і там теж на людину чекала смерть!

Тепер колоски збирати дозволяли. Але щоб так – брати просто з-під молотарки?!

Мирося відразу ж не пішла додому, вона ще трохи посиділа у лісосмузі, поперебирала пальцями пшеницю, понюхала… Аж як молотарка поїхала із поля, підвелася на ноги і побігла, але всю дорогу озиралась.

Вже у своєму дворі Мирося стишилась, повільно зайшла до хати.

– Ось! Дядько Арсен мені дав! – поставила торбинку на столі. – Він сам мене гукнув, мамо, і дав, насипав повну торбу! Як Антосі! Дивись, мамо, скільки у торбі зерна! Тут і колосків майже немає! Тільки чисте зерно!

– Хай йому Бог дає здоров’я, – кажу, і висипаю зерно на хустку, перебираю його руками, теж радію. – Треба гарно просушити.

А вже сухе зерно пересипала в глибокий глек із тоненькою шийкою – аби туди не влізла миша, і занесла в комору. Але кілька жмень від того прибутку таки вкинула на круглий камінь – і змолола на муку. Із неї потім спекла собі і дітям коржики.

– Ох і смачні ж ці коржики! – як їла, то все нахвалювала Мирося.

– У, ненажера, їй все смачне! – невдоволено бурчав Іван. – А як колоски збирати, то вона – ловила метеликів і вінки в’язала.

– Мені дядько Арсен сьогодні повну торбу зерна з-під молотарки дав!

– Та ти вже ту свою торбу давним-давно і зжерла!

– Ні! Мама напече ще й коржиків із маком, правда ж, мамо?

– Напечу, – пообіцяла я, – ось як тільки потереблю. Ви ж хоч не поламали маківок? – бо щось мені було тривожно…

На початку літа маки завжди цвіли рожевим квітом, по всіх людських городах. Коли ніжні пелюстки спадали, з-під них на стеблах з’являлися зелені головки. На сонці маківочки достигали, поволі сіріли, і діти тоді нишком їх лущили, аби добути звідти мак – ще сирий, чорний і солодкий.

– Не смійте лущити маківок, бо будуть порожні! – просила я дітей.

Але ж це діти…

Через одну я потім висипала собі в пелену тільки один порох та трухно.

Мак я продавала.

Виходила в неділю на базар і відміряла за гроші на стакани. Сяку-таку копійку заробляла – аби було за що уплатити державні податки, а решту: до зими купити чоботи, зібрати старших дітей до школи.

Дрібненький мак ішов на пиріжки й на продаж, а порожні маківки і стебла палили у печі: зимою тим грілися і варили їсти.

Піч ми топили ще й соняшничинням.

Ранній-ранок, за вікном темна ніч…

– На полі уже соняшники обмолотили! – буджу вранці дітей і даю кожному роботу.

Ще холодна роса вкриває сонну землю, а мої менші діти вже всі у полі. Кожен займає собі рядочок і складає по ньому сухе бадилля на рівні купки. А тоді збирають у снопики; зібране соняшничиння вхоплюють посередині перев’яззю із осоки, закидають собі на плечі – та й несуть додому.

Потроху коло нашої клуні росте висока скирта. Як треба було палити, беру я суху чорну палицю – до коліна розбиваю на дрібніше, та й кидаю у піч – вогонь усе поїсть!

А після соняшників уже настає черга кукурудзи.

Качани не можна брати, бо ж то добро колгоспне! А от бадилля із сухим листям для чогось ще згодиться. Те, що зможе, об’їсть корова. А все решта – теж піде для вогню, для печі.

Дровами колись у селі топили рідко, та й то, хіба тільки добрі хазяї – бо занадто велика розкіш!

А мені ж, бідній вдовиці, дровами запастися б хоч для великоднього хліба.

Уже як трохи закінчиться робота – Миросі можна було погратися ляльками. Ганя для неї й робила ті ляльки. Брала із кукурудзи качана, накручувала на нього віхоть сіна. Потім перехопить посередині мотузочкою, або полотно зав’язує гудзами, намостить на голові клоччя, закутає зверху хустку із ганчірки…

– Ось тобі й лялька, а звати її Хима! – сміється Ганя, та й дає.

– Гарна лялька! – радіє іграшкою Мирося, бере на руки, няньчить, як дитинку, заколихує, співає «Котку». Або ще – носиться із лялькою по вулиці.

– Оце моя дитинка! – як побачить свою товаришку, Антосю, дере доверху носа.

– Ой, яка ж гарненька лялька! І я теж такої хочу…

– Ходімо до нас, до Гані!

А та сідає, та й знов плете.

І вже удвох дівчата бродять вулицею, із своїми «дітками» на оберемках.

– А твою дитинку як звуть? – питається Мирося. – Бо мою – Хима.

– А мою… моя буде зватися Оленка. Або – Оксанка. Так, Оксанка краще!

– Тоді мою буде звати Галя!

8

Як надходили Параски – у нашому селі, хоч і давно не було церкви, храмовий празник.

Я вділяю молока, або геть і куплю в Олександри чи у Кесарів – як своя корова не доїться, та й варю молочний кисіль.

– Оце у нас свято! – радіють діти.

А ще готувала холодець. Діставала тоді аж три празникові миски і розливала по них юшку, викладала м’ясо геть із кістками; приправлю смакоту часником, заллю гарненько салом. Так що ж, юшка не встигне й захолонути, як діти відразу її й з’їдають, ще поки тепла! Як не прошу, як не благаю дітей, аби хоч трохи почекали, але втримати не можу.

– Я дуже-дуже хочу м’яса! – аж плаче, так проситься Іван.

– Я теж хочу празнику! Мамо, уже ж настав празник? – заглядає до мисок Мирося.

Старші діти ще трохи могли терпіти. Але я ж гарно бачила, що й їм не сила. І таки дозволяла усім їсти.

Запах вареного м’яса ще літав під низьким сволоком, а миски уже були порожні. З’їдено й свіжий кисіль, і сіренькі паляниці.

– От і все вгощання, і увесь на цьому празник… Одбули… – зітхну, та й зиркну нишком на портрет Ілька, що висить на стіні, у білих рушниках.

Так зате ж у Гринюків празник не один день триває!

А на столі!.. Було всього доволі! У сусідів і страви, і гостей – кожного року повна хата!

То Мирося моя й біжить туди – через межу, до хрещеної матері.

– Уже! Уже їдуть до нас гості із Княжої Криниці! – кричить Антося і щодуху біжить до сіней. Мирося – вслід за нею, бо ж подружка!

Та й гостей наїжджало до сусідів! І не просто так – гарбою! Ціла гарба гостей, повен довгий віз! Аж три сім’ї! Арсенова сестра була у Княжій Криниці замужем – за Грибчуком, там тепер у неї було багато родичів – усі й ріднились.

– Гриб приїхав!!! – кричить Василь. – Ходімо швидко до хати! От буде гарна нам розвага!

Дід Гриб – найстарший чоловік, ото його гарба, а він – візником.

Усі Гринюкові гості як входили до хати, то аж по три рази поважно хрестились до ікон, а тоді всідалися за стіл, їли й пили. Але вони довго не хотіли затримуватися на одному місці: у Арсена в цьому ж селі було ще два брата – Антон і Матвій, сестра хотіла відвідати ще й їх.

Тільки ж… Дід Гриб мав слабку натуру, всі це знали. Він як у гостях нап’ється, вже в першій хаті, а тоді його хоч волоком волочи, та він уже не встане. Дід падав собі, на що там зможе, та й хріп собі до ранку.

Олександра цю натуру знала, вона наперед настеляла сватові соломи, просто на землі – під піччю, отут його празнику й наставав кінець! І я була інколи в гостях, разом з усіма ішла із хати.

А діти залишалися гратись. Дорослі тільки за поріг – а їм наставала воля і справжнє свято! Антося із Миросею бралися за руки, та й кружляли кругом діда Гриба – це була їхня головна розвага – сміються аж до реготу, стрибають, танцюють. Знають, що дід не встане.

– То потрясіть його хоч трохи! – кричить Іван. – Бо дід спить, неначе мертвий! Геть не цікаво!

І Мирося з Антосею штурхали сонного діда попід боки, трясли його за руки, дули в ніс.

Нараз дід починав «оживати»…

– А-киш! Геть ізвідси! – бурмоче він крізь сон.

– О, о! Почалося! – радіє Василь. – Ану ж бо, дівчата, ще!

А тим довго й не треба було казати, вони ще дужче трясуть нещасним дідом, вигицують довкола нього, гупотять ногами, аж баняки під припічком стрибають, стіл уже ходором ходе, бряжчать миски і полумиски.

– А поцілуйте мене в д…! – кричить дід. Силкується, та однак голови не може підвести з сіна, очей не розплющить ніяк, не здужає.

Дівчата ж робили у хаті справжній шабаш – вбирали діда, як ялинку – у солому й маківки, чіпляли йому на вуса мушки із паперу, в чуприні намощували сіно і сушених козирків. А той по сто разів посилав їх у непевне місце.

Як нарегочуться аж до того, що заболять животи, полишають діда і сідають грати в карти. Карти були мальовані від руки – на сірому картоні. Справжні карти мала на все село одна лишень Манька. Їх брали за взірець і змальовували з них картинки. А тоді тими мальованими картами вільно грали, аж до того, поки не стиралися у клоччя.

– Давайте у свині? – проситься Іван.

– У свині! У свині! – кричать дівчатка.

Кладуть колоду на столі, на колоді уверху спинають дашком дві карти, і по черзі легенько тягнуть по картинці десь спіднизу, аж поки хтось ту «хатку» не розвалить. Як повалилося, кричать: свиня! Або грають у п’яниці. В дурня ще не знали.

І от, дід Гриб любесенько хропе у сіні, а діти кругом нього бавляться у карти.

– Давайте краще в відьми! – Миросі раптом набридає по кілька разів підряд програвати й називатися свинею.

– У відьми, то й у відьми!

Беруть кожне порівну, викладають карти віялом у долонях і вгадують, витягають по черзі від сусіда. Якщо випадає два валети підряд – виходить пара, тоді карти можна набік відкинути. Якщо ж немає пари – треба до рук собі забирати. А от коли випадала якомусь гравцеві пікова дама – тоді він ставав відьмою…

– Іван відьма! Іван відьма! – кричить Мирося і… отримає кулаком у вухо.

– За що?!

– Бо хлопець не буває відьмою! – кричить Іван.

– А от і буває!.. – нашіптує Антося і таємниче роззирається довкола себе.

Раптом у хаті стає тихо-тихо. І Антося починає розказувати про хлопця-привида, який ходить у місячну ніч кругом могилки, що біля Лисої гори. Бо ніхто не знає його імені. І якщо привид когось зустріне, запитує: а як мене звуть?

Дід Гриб раптом починає голосно й спросоння гейкати, діти хором верещать і збиваються докупи.

– А хай вас трясця розтрясе! – кричить дід і знову засинає.

До мене на празник теж іноді приходили родичі – мої сестри з сім’ями із сусідніх сіл. А в них були старші діти, і поки ми, дорослі, говорили за столом, наші діти гралися у весілля. Уберуть мою Марусю за молодуху, Мирося із Антосею – дружками, а хлопці – за дружків. Ото вже було й свято!

Іван навіть діставав зі свого сховку помідори, та й вгощав усе «весілля»…

Помідори я, як не вистежувала, дуже рідко могла хоч кілька штук кинути до діжки – щоб проквасились. Бо тільки-тільки забіліє яка з одного боку – та й пропала кудись, і щезла.

– Ну хто ж це краде у нас помідори? – журюся я, а мої діти переглядаються одне із одним, тільки невинно знизують плечима: хто?…

Аж пізніше дізналася, що то були Іван із Миросею! Це ж вони мені на городі порядкували.

Як тільки яка перша-єдина зелепушка зав’язалась, а вже на неї й є мисливець. Мирося і не доспить, і не дограється, по сто разів вибіжить до межі, немов їй дуже треба, та й дивиться – то на стебло, то на сонце. Жде Мирося, чекає, аби швидше вже помідора зачервонилася, та й щоб забрати непомітно.

І то ходить, ходить… Аж тут – нема, не вгледіла! Іван украв…

У кожного з них десь була своя купка-тайничок. Миросина – у кропиві під старою черешнею, у ямці. Ніхто не знайде? Мирося носить-носить, то по одній, а то й по дві, як почнуть разом достигати. А тоді глядь – й нема! Мирося вже й хотіла б крик здійняти, і побігти пожалітися чи Гані, або й мені, але ж! Ну й що вона нам скаже? Що накрала й наховала помідор у ямці? Ні, Мирося не дурна, вона хоч і найменша, але уже має гіркий досвід.

Сидить вона і думає, думає… Аж тут пригадала, як за нею пантрував Іван, як якось зникла та помідора, яку вона майже-майже дочекалась, щоб дозріла. «Це тільки Іван!» – думає Мирося і ховається за клуню. Сидить вона годину, уже й другу – а Іван тільки примітить її, та й свище – йде у другий бік.

Мирося так тяжко знудилася! Не витримала, побрела увечері до хати. А Іван її побачив, та й пішов наче «до вітру».

Миросі ж неспокійно, вона майже всю ніч не спить, усе пантрує. Аж ось тільки-тільки досвіток торкнувся до вікна, як Іван вже й закублився, заворохобився на своїй постелі, обережно підвівся на ноги, та й прокрався до дверей. Мирося – за ним назирці! Подивилася вона за Іваном із сіней, помітила, що він побіг до городу.

«Ну зажди!» – думає Мирося і вкладається на своє місце. Вона прикидається, наче спить, а сама тільки міцно зажмурює очі, жде. Коли ж Іван повертається до хати, лягає в сіні; вже й сопе. Мирося тоді тихесенько встає на ноги, та й іде до городу, там у траві вона бачить ледь-ледь помітну стежку, із збитої роси. Мирося йде тією стежкою, а вона веде в бік конопель…

– Є! Знайшла! Нарешті!!! – аж підстрибує Мирося. Вона сміється і стрибає довкола невеличкої купки сухого бадилля, на ній ще й зверху, для маскування, кинута гілляка з вишні, немов так і треба – от упала давно, і все.

Мирося обережно підіймає ту гілляку, розгортає траву, знімає лопуха, набирає у дві руки помідори і їсть. Кисло-солодка червона юшка тече їй аж по грудях, Мирося втирається плечем, і їсть, і їсть – скільки може. Уже й живіт у неї надувся, уже й у роті пече. Може, досить?

Те, що залишилось від Іванового сховку, Мирося збирає собі у пелену сорочки і несе геть подалі від конопель, кудись до берега. Там вона лізе на стару вербу, рукою чистить старе дупло, і викладає на споді помідори.

– Ну от і все! А що, сховав?! – гукає вона у бік хати і щасливо сміється.

Сонце уже високо піднялось вгору, Мирося біжить межею до подвір’я. Вона входить у хату, – Іван ще спить, – падає й собі на сіні.

Прокидається Мирося від того, що хтось боляче щипає її за ногу.

– Вставай, Миросько, – сичить Іван. – Де ти діла мої помідори?!! Зізнавайся!!!

– Я нічого не брала… – Мирося затуляє долоньками обличчя, бо добре знає, що Іван тепер буде її бити.

– Що ти до мене руки наставила? Я все бачу! Ти помідори з’їла?

– Ні!

– Мене обманеш! Он, кісточки аж у волоссі начіплялись! Їла?!

– Ні!..

– Будеш брехати?! – Іван штовхає Миросю ногою в бік. – Ходімо зі мною до садка!

– А де Ганя? Мама?…

– Вони тобі не допоможуть! Чи, може, розказати мамі, що ти усі помідори з’їла? Що? Сказати? – і старший брат тягне маленьку сестричку за рідесеньке волоссячко по долівці, щосили копає її ногою нижче спини. – Показуй, куди ти мої помідори занесла!

– А-а-а!.. – плаче Мирося. – Не займай мене, Іване. Ти ж перший вкрав!

– Що?! То це справді ти? А я ще сумнівався, думав, може, Грішка! Ну, то от тобі й кінець!

– Ні-і-і-і!!! – хапається Мирося малими рученятами за сірий одвірок, пробує таки вирватись від брата. Але він за неї сильніший, старший же, аж на три роки, та ще й хлопець, чоловік!

У садку, в малині Іван щосили б’є Миросю. Вона вже й від болю упала на землю, склалася в калачик, затуляє руками то голову, то живота. Кров уже цвіркає їй із розбитого рота, одне око затуляє велика гуля. А Іван б’є, несамовито, він чомусь ніяк не може втихомиритись.

– То віддаси мої помідори, га?! – ще й щосили шарпає за волосся. – Я зараз тобі всі патли обірву-у-у! Ти, злодійка!

– Ні!

– А якщо я тебе ось так?! – і б’є ногою в груди, у живіт.

– Щоб ти здох!

– А це тобі за те, «щоб здох»!

Врятував від розправи розлюченого брата мою Миросю Іван – тільки Гринюків. Він ішов повз двір і почув голосний плач дитини, прибіг, щоб оборонити.

– Ти за що це її так сильно побив? – Олександрин Іван тримає мого Івана за дрижачі руки. – Он, кров по всьому лиці. Що ти матері на це скажеш, га? Як Мирося пожаліється тепер, ох і перепаде ж тобі!

– Вона буде мовчати – заробила! – упевнено каже мій Іван. – Скаже, що упала з дерева! Скажеш, Миросю, правда? Бо як ні, то я мамі скажу, що ти… – натякав на вкрадені помідори.

– Скажу… – Мирося розтирає по личку криваві шмарклі.

– Ну, як собі знаєте, тільки ж ти, Іване, більше її не бий?

– Більше вже не буду! Поки що… – обіцяє мій Іван, і йде.

Мирося ще трохи плаче. А тоді підводиться із землі. Стає спочатку на коліна, тоді, тримаючись за бік, випростовується на увесь зріст і шкандибає, накульгує межею аж до берега. Бреде Мирося до копанки, там стає навколішки над водою і миє руки. Умиває обличчя, крізь сльози посміхається до старої верби.

– А що, обдурила? – повертається до хати і махає кулаком – до Івана.

Це такі помідори.

Бо про цукор не було й мови! Я ж заради того цукру цілу весну і літо сапала колгоспні буряки – під пекучим сонцем, під дощем або на вітрі. Щоб на осінь отримати один мішечок…

У темній комірчині я підв’язувала цукор до бантини, чіпляла його аж високо попід стелею – щоб діти не дістали.

І от, як усі пішли із дому, Іван став на стільчик, взяв у руки цівку – трубочку із бузинової палички, посередині маленька дірка (через цю цівку я пропускала нитку на верстат). Іван цівку пхає у мішок, та й собі цідить цукор. Набирає повну кружку – це собі. А ще ж Мирося поряд, стереже!

– А я мамі все розкажу… – дитина стоїть, канючить. – Мені теж цукру націди! – і простягає таку ж, як і в Івана, металеву.

– Давай… – зітхає Іван, немає що робити, бо нікого, крім нього і Миросі, немає вдома – всі інші вже давно при ділі. Тільки вони, мої найменші діти, вдома, стерегли так мішок із цукром. – Але ти ще мала, то тобі тільки половина!

– Добре…

Цівку Іван кладе туди, де й взяв, – пхає в запічок, до мотовила, а сам мало в’язи не зверне – озирається, чи Мирося не вмочила губи в його цукор. Але Мирося того не зробить, вона жде – ще пам’ятає науку у малині!

А далі – цукор водою залляли і вприкуску їдять із хлібом, розкошують! Іван аж очі закриває, аж стогне від задоволення.

– Може, ще? – наставляє Мирося до нього свою кружку, вона ще й дивиться угору – на мішок.

– Ходімо звідси, вже більше не можна, – каже Іван і видирає у Миросі ще кілька крапель солодкої води – собі у рот.

І так щодня.

Аж якось стало видно…

Одного разу я, вигонячи увечері дітей із хати – «до вітру», щоб не напудили в соломі, між іншим, важко зітхаючи, сказала – так, аби чули Іван із Миросею:

– І що його робити? Така у нас біда…

– Яка? – спиталася Мирося, бо ж цікаво!

– Та, у мішку із цукром завелися черв’яки. Сьогодні відкрила мішка, хотіла трохи взяти, аж вони там кубляться – такі товсті, як палець завгрубшки! А слизькі, а смердючі, жовті. Фе! І де ж це вони там взялися? Я тепер вже й і не знаю, що його робити? Там така бридота…

А у Миросі – ще цукор на губах!

– Бе-е-е!!! – вона чимдуж побігла у малини, щоб блювати. І цукром, і хлібом, і житніми галушками. Стоїть, вивергає Мирося із себе всі наїдки, а в очах їй ворушаться хробаки. Такі, яких вони з Іваном колись бачили на дохлій собаці.

– От тоді смерділо, га, Миросю? – стоїть біля сестри і журиться Іван. – А це ж наче й не було чути! Ти ж не чула?

– Бе-е-е… – тримається Мирося за живіт і заперечно махає головою.

– І як же ми їх їли і не чули?… Га, Миросю?

– Бе-е-е-ге-е!..

А в моєї сестри Катерини, що жила від мене через берег ще й леваду, був тільки один син – Василь, він на той час уже служив у армії. А чоловік Катерини, Андрій, був дуже-дуже добрий.

Як ходили до них на празник, чи й так одвідати коли, то хоч і далеченько було, і Мирося ще мала-мала, але кожного разу просилась з нами. Та ще й поряд із Череванями жила її подружка, Мокрина… От поки ми собі гостюємо, то Мирося цілий день із подружкою бавляться на погребнику. Бувало, й ніч їх там застане. То Мирося проситься тоді ночувати в тітки. Бо у тої був свій мішечок цукру! У хаті на лежанці стояв – не висів попід стелею, й не був зав’язаний, як у нас.

Увечері, як темніло, Андрій любив сідати за столом і розказувати про війну, про німців, про те, як мій чоловік, а Миросин покійний тато, колись робив у колгоспі на тракторі, як він гарно співав у полі. Ми, жінки, щось про своє… І Мирося сидить між нами, слухає. А тоді ближче, ближче підбирається до лежанки, та й розкручує мішка, та й тягне потрохи звідти по грудці цукру. Пхне Мирося до рота цукор, ссе його, хрумтить – наїдається досхочу, ніхто нічого їй не скаже. Андрій ще й погладить Миросю по голові за те, що гарно слухає. А тітка Катя – поцілує свою племінницю перед сном, укриє Миросі ряденцем босі ноги – спи.

От уже, мабуть, добре було моїй Миросі у Череванів!

– Бо в них тільки одна дитина… – зітхну, коли Мирося почне мені розказувати про те, як же вона гарно наїлась цукру. – А ще у тітки Каті є свій чоловік, дядько Андрій.

– А чого у всіх є якийсь дядько в хаті, а у нас нема?! Чого в Антосі є тато?

– Дядька Арсена не взяли на війну, – розказую дитині. – І він лишився вдома. Не воював Антосин батько, ото й живий зостався. А наш тато на війні загинув.

Сяду й плачу.

У хаті стане сумно й непривітно…

9

Мирося не любила бути вдома, то часто йшла до Гринюків. А ще й через те, що до них перебрався жити старший син Митро із молодою жінкою Настею – щойно пішли від тещі до свекрухи.

Митро тоді уже робив у сусідньому селі на цукровому заводі і жив тепер із сім’єю через сіни. Він хоч і був дорослий, та все-таки доводився Миросі двоюрідним братом, то вона й товклася на його половині хати.

Щойно прийде Митро з заводу, із колгоспу прибігла Настя, тільки-тільки ввійшли у двері, похапливо обійнялися – аж Мирося за ними, тут як уродилася!

– А що ви будете робити? – всідається на ліжку.

– Попораємо, та й ляжемо відпочивати, – каже Настя.

– То й я з вами!

І так любо, так гарно було моїй Миросі дивитися на молодих! Так добре було слухати, як вони поміж собою говорили. Хоч і потомлені, але щасливі були Митро і Настя. Це не так, як у нас у хаті… То Мирося й біжить туди, бо дуже затишно їй у Митра і Насті.

Часом моя дитина і засне у них. Митро тоді обережно бере сонну Миросю на руки, та й несе до нас додому.

– Ось, дитина вже й заснула, я приніс, – каже Митро лагідно і вносить мені Миросю.

А вже як народилася у молодих маленька Ганя!.. Мирося відразу ж і стала у там за няньку.

І от був жовтень місяць, настали холодні й темні ночі. Митро до десятої вечора на зміні, а Мирося сидить у хаті в Гринюків і чекає, бо знає, що принесе їй Митро з роботи чималу грудку цукру. Вийме з-за пазухи…

– На, нянько, їж! – простягає.

Мирося вхопить цукор у жменю і аж тоді біжить додому.

– То я завтра буду-у-у! – кричить уже з сіней.

– Приходь-приходь! – сміється Настя. – Я від самого зранку почну прання, то ти не барись, Миросю, побавиш мені Ганю, – та й закриває на засув двері.

Наступного дня ще не всі господині палили піч, ще й овець не вигнали з обори, а моя Мирося уже бреде до сусідів.

– То де та ваша Ганя, хіба ще й досі спить? – ще сама маленька, нянька по-діловому заглядає до колиски, руки впирає в боки.

– Спить! – Настя у золі вимочує прання. Виймає із печі ще теплого баняка, ще раз ллє у ночви воду. – Хай відкисне, – пояснює Миросі.

– Нехай-нехай! – Мирося тут при ділі, вона крутиться біля колиски. А сама боком-боком, та й підсувається до столу, туди Настя зараз ставитиме сніданок – пшоняну молочну кашу, що цілу ніч упрівала в печі.

Їдять…

– Як смачно! – облизує Мирося по всьому ложку.

– Може, хочеш ще?

– А є?

– Ще трохи є, на дні, – сміється Настя.

– То висипай! Або, ні… – Мирося підхоплюється на ноги, мерщій біжить до печі, засовує ложку у баняк і їсть. – Я вишкребу гарно, аби баняк був чистий?

– Шкреби-шкреби!

Як усі наїлися, Митро іде із хати – на роботу. Настя й собі збирається.

– Миросю, я піду полоскати шмаття аж до гребельки, до чистої води, буду нескоро, то ти ж гляди дитини, – наказує.

– Добре! – обіцяє їй Мирося і, сита та впокоєна, сідає колихати люльку.

Ганя спить, але недовго. Ще, мабуть, мати не відійшла далеко, а дитина вже й прокинулась і починає пхинькати.

– Спи, я тобі сказала! – погрожує кулачком Мирося, бо щойно сама так гарно примостилася у вишитих подушках на ліжку. – От-от була б заснула!

А перина у Насті така м’яка-м’яка, геть чисто вся із пуху, і це не те що у нас вдома було спати – на жорсткому сіні.

Але Ганя вже не спить, вона щосили пручається.

– Ну що тобі?! Може, заспівати?

І Мирося починає нагадувати колискових пісень, яких їй співала Ганя. Вже й нянька співає, аж захрипла, а дитина не спить – і все! Мирося то колисала люльку, а це уже так трясе, що дитина мало-мало із люльки не випаде, та все плаче.

Вже у Миросі від вереску починає боліти голова; дитина плаче, аж заходиться, захлинається і хрипить. Мирося озирається на двері: вона знає, що там через сіни сидить Ганина рідна баба, Олександра, вона, певно, добре чує плач своєї онуки?! Але баба не йде, геть і з хати не виходить!

Бо вони із невісткою у великій сварці. Молоді після весілля спочатку жили у Настиних батьків, а потім перейшли сюди – забрали собі аж половину хати! Чимось дуже не вгодила Олександрі найстарша невістка, не схотіла свекруха тепер бавити їй дитину: нехай онука кричить, нехай хоч репне, вона таки не прийде.

А Миросі вже терпіть не сила.

– То це так?! – кричить Мирося до колиски. А тоді зігнулася та й – ляп! ляп! – та й наплескала крикуху по малесенькому личку. Надавала ляпасів долоньками щосили, воно й затихло, тільки злякано сопе і крекче, і мружить очки. Миросі ж геть не страшно дитину бити: перше, вона тепер сама у хаті, за хазяйку, а по-друге – нехай би не кричала, нехай би слухала та Ганя, що просить її тітка!

У Гринюків на вікнах фіранки. Це Олександра потрудилась: біле полотно, а по ньому – вимережила сірим квіти, по листочках ще й довгі крапки розкидала, от як гарно!

У мене ж на те ніколи не було часу, та й для фіранок полотна за що було купити? Із грубого таке не вийшло б, а так хотілося, аби і в моїй хаті було гарно! Тому я, хоч і не вміла читати, але коли ходила на базар, дорогою назад завертала до пошти, та й купляла там газету. А вже вдома моя Маруся вирізала по газеті гарних візерунків – наріже ромбиків, зірочок, крапочок й кружечків – та й начепить на піввікна. А ще – поначіплює Маруся ту красу попід образами, і на поличках у посуднику намостить.

– Мамо, а купіть ще трохи стружки кольорової? – часом просить у мене. – Хочу наробити гарних квіток.

– Добре.

І я приношу їй із Ц. у торбинці білу, зелену, червону стружку, що аж очі вибирає. А тоді Маруся сяде біля вікна, у неділю, та й вигадує, мудрує над тим папером – щось ріже, в’яже, крутить… І такі у неї гарні ті букетики виходять! На Різдво як поначіплюю Марусиних квіток до образів; маю час, то сідаю напроти та й милуюсь.

– От уже в нас у хаті від кольорів як рясно! – каже Ганя. – До кого не зайдеш, то такого, як у нас, немає!

Бо ніхто таких букетів, як моя Маруся, в селі не вмів робити. Маруся зразу на роботу до колгоспу не ходила, сяке-таке допомагала мені у хаті. Бо на городі, на сонці їй довго не можна було бути: у Марусі хворі руки – шкіра на вітрі тріскала.

– Ще як батько ваш був живий, – сиджу, бувало, і розказую своїм дітям, – то він був такий: оце коли прийшов додому – чи це день був, чи ніч, а йому й байдуже. Мені ж хоч розірвись – давай йому негайно їсти, та ще й виймай із печі, та добре тепле! І треба було, щоб усі із ним сідали, що будити малих дітей – йому не шкода. Я раз поночі насипала борщу, а він до того ще кипів, був гарячий, а Маруся була маленька, сиділа в мене на руках, та й вмочила спросоння аж дві руки у той окріп, та як наробить крику! Я тоді від переляку не знала, що робити, та й посипала ошпарені руки мукою. А воно взялося коржем, зробилося на шкірі тісто. Рана потім запалилась, руки загнились. Дуже довго гоїлися вавки, дуже шкода мені тебе, Марусю…

– Та нічого, мамо, – а руки перетяті шрамами аж до ліктів. – Усе вже давно й загоїлось! Мені вже не болить.

Це, може, й гріх був, та я часто думала, що воно трохи й як на добре вийшло, бо не зазнала Маруся, так як Ганя, від молодесеньких років своїх важкої праці, а зате ж навчилася гарно пекти й варити, шити й вишивати, та ще й дуже любила, аби у нас у хаті обов’язково був порядок.

Але де його вглядіти, коли у одній кімнаті увесь час товклася купа дітей, а на підлозі була голісінька земля, прикрита хіба прілим сіном.

– Ти, Марусю, не сварися так… – просила я дочку, коли та, аж розчервоніється, аж навісніє, так гонить менших дітей із хати.

– Я тільки-тільки все прибрала, вимела, провітрила, он як було чисто! А вони?! – аж сльози від досади виступають.

– Ти у нас якась як не тутешня, – оглядала прибрану, із чорною, аж до блиску вичесаною косою Марусю Ганя.

– Це у мене такий колись був брат, він давно вже виїхав, кудись аж до Америки, – кажу і зітхаю. – Теж культурний був. Але ти, Марусю, вже не виїдеш нікуди звідси, бо ти дівка, та й – час уже не той, тебе й не пустять.

І Маруся сидить-ріже свої квітки – найкращі у селі; вчиться вишивати; малює кольоровою глиною по печі узори, сама ті фарби й вигадує, щось в щербатому горщику колотить. А далі – вже й кроїть сорочки!

– От уже до всього здатна твоя Маруся! – каже мені якось Олександра. – Нехай-но і мені яких квіток змудрує? А я дам молока.

А це Марусі – в радість! Аби лиш воно було комусь потрібне. Зате ж їй геть байдуже до усіх дітей на світі.

– Марусю, ти приглянь до моєї Гані? – часом просить її Настя, як дуже треба кудись піти із дому чи щось зробити, а дитина не спить і заважає.

– Ні, – як відріже ножем Маруся. – Не хочу ніяких дітей! Я їх не люблю!

– Але ж у тебе колись будуть свої? Доведеться…

– Не буде!

– А це чому?

– Бо я ніколи не вийду заміж!

– От уже яка дуже затята ваша Маруся, – каже до мене Настя. – І в кого вона у вас така вдалася?

– Хіба не було в кого? О! Це ти ще діда її не знала!

– Якого?

– Та ж твоєї свекрухи батька! Там такий був уже запеклий, та такий затятий: не хотів іти в колгосп, то вбили!

– Та ну?…

– Хіба не чула? Але де? Ти ж молода, – кажу, – а тоді таке було: або іди в колгосп, або годна смерть. То дід вибрав краще вмерти! Давно нема…

І я нагадала своє дівування, як ми з Ільком собі любилися, як хотіли одружитись. А батько Ільків ні за що не хотів мене брати за невістку. І як мати моя підшукала для мене жениха – багатого, та дурного. І як ми з Ільком, нікого не послухавши, таки пішли і розписалися. І що з того всього вийшло…

– Ох-хо-хо, таке було у мене щастя, Насте… – розказую вкотре. – Коли б я, Насте, знала, коли б я думала була…

– То що?

– Було б, мабуть, так само! – та й розсміюся. А моя Мирося хапає Настю за обидві руки:

– Можна, я дитинку побавлю? А ти йди, Насте, куди там тобі треба! Тільки… дозвольте я у вас цієї ночі буду спати?

– А то чому ж не дозволю? Де вже нам без такої няньки, спи!

У мене в хаті не було й ліжка: а куди його мала ставити? Отак і спали усі хто де. Я спала на полу, це була така коробка, збита із дерев’яних дощок, всередині напхана сухою соломою. Матраца ще не мали, то вже пізніше придумали, щоб пошити з рядюжок мішка, набивали його татарським зіллям, зашивали. А тоді… Кинув в’язку соломи, зверху накрив рядном – і спи. Діти мої то й так – покотом лягали по підлозі, під сподом була гола земля і сіно, накрите рядном чи й ні. Усі вкривались свитами, під головою кулак. Бо подушки хіба тільки ті, що на придане дівчатам – стояли на скрині зверху.

Це коли надворі літо. А як надходила зима? Або – підуть дощі. Мої діти тоді лізли на широку піч, там сушилось просо. Так і лягали по ньому всі рядком. Тільки для Миросі на печі не було місця.

– Ти мала, то влізеш і під кагелко! – каже їй Іван і виштовхує Миросю з печі.

– Але там дуже тісно!

– Геть, іди звідси, я тобі сказав! – ще й надає стусанів під боки.

Тоді найменша моя дитина чіплялася руками за опічок, перехилялася донизу – пірнала у чорну вузеньку дірку над самою черінню. А там вже вмощувалася, як може, підгинала під себе ноги, та й засинала.

Прямо над Миросею був теплий комин, кагла закрита – піч вночі не топилась.

А вранці у хаті регіт! Діти мої позлазять з печі, та й починають видовбувати просо з тіла.

– Дивись, Марусю, у тебе в нозі повно застрягло, як намиста! – сміється Ганя.

– А в Івана у спині!

А то й уночі регочуть, поки повкладаються та поснуть. Я, часом, терплю-терплю той ґвалт і вереск, а тоді встаю із полу та й лізу до печі з кулаками.

– От я зараз як доберуся до вас, та як надаю духопеликів одному з другим! – погрожую, сварюся. – Втихомирюйтесь та й спіть! Вже скоро ранок!!!

На печі спати добре. У кагелці – вузькій норі, затісно. І Мирося вичікувала, аби всі поснули, та й вибиралася із тої дірки, налапувала хоч трохи собі місця поміж сестрами і братами, та й лягала.

А якось вночі захотіла вона «до вітру», прокинулася, сіла спиною до виходу, та й лапає рукою скрізь по стінах – аби злізти. І куди тільки поверне руки – а скрізь стіна. Мирося тягне руки вгору, але і там теж стеля! Страшно!.. Мирося як розплачеться! Всі добре повгрівалися, спали міцно, ніхто її не почув. То вона й полізла навпомацки спиною вперед, а тоді як полетить донизу, та й гепнулася на лежанку.

– А хто це там не нагріє собі місця?! – кричу. – Цитьте, бо я зараз і справді устану!!!

– Це я… – скиглить тихенько Мирося. – Я упала…

– Чого ти бродиш?! Швидко залазь на піч і спи!

Як був дуже кріпкий мороз, я тоді спала на лежанці. І коли зимний вітер свище, тоді й у нас у хаті стояв скажений холод. Звечора хіба протопимо осокою, та й діти лізуть усі на піч. А я притулююся збоку на вузесенькій лежанці; повертаюся спиною до стіни, зверху накриваюся кожухом і так і лежу, гріюсь.

У кутку кімнати стояло відро з водою, то бувало, що до ранку на ньому аж тонкий льодок примерзне! У шибці щойно засіріє, хто перший прокидався – пробивав той льодок кружкою, напивався води – і гайда назад, стрибав у тепле просо!

Ранок, усі лежать… Тільки ми із Ганьою мусимо-таки вставати, нам треба було худобу й птицю порати. А ще – занести віхоть соломи в хату або соняшничиння, кукурудзиння, щоб розтопити піч, зварити їсти – тої картопельки, що восени вкопали, і до неї – трохи огірків квашених, яких не встигли вкрасти влітку Іван з Миросею.

– Ану мені марш надвір, щоб не вешталися туди-сюди й не холодили вночі хати! – увечері командую і вигоню поночі дітей за двері. Вони вискакують, босі, прямісінько у сніг, усі разом біжать через двір – до гною, і там примощуються. Або ускакували у хлів, до корови – та й присідали до ясел.

– Гав! – лякає з-за кутка Іван Миросю.

– А-а-а-а! – кричить вона, і так і пудить по ногах. – Я через тебе о… сь!

10

Чомусь моя Мирося боялася дорослих чоловіків. Ще маленькою, як побачить на дорозі когось чужого – зчиняє страшенний галас.

Якось ішов попід нашу хату голова колгоспу, Кирикеша. А Мирося сидить собі у поросі на дорозі, та й грається – робить з попелу хатки. Не зогледілась вона, коли чужий дядько підійшов до тину – та як звересне! Зірвалася на ноги і летить до хати, і там не може вмовкнути, аж заводить!

Кирикеша став.

– Ну ти чого?…

Я вийшла з хати, привіталася з головою.

– Я ж її зовсім не займав… Я собі йшов…

– Та це вона у нас така – усіх чоловіків боїться, – пояснюю. – Ви ні в чому не винні!

Голова пішов собі далі, а Мирося ще довго боялася вийти з хати.

І чого вона ото так боялася? Може…

Ще як Миросі було два рочки, якось гралися вони із Антосею на березі, попід ясенами. І тут – дорогою із села строєм йшли солдати. На плечах – грубі шинелі, ноги у чоботях.

– Ширє шаг! – командує командир. І солдати вибивають крок, збивають чобітьми густу пилюку.

От уже й порівнялися із дітьми.

Уже й минають…

Антося як сиділа собі в траві, так і сидить далі, тільки пильно дивиться. А Мирося раптом як зірветься на ноги!.. Та й кинулася бігти слідом.

– Тату! Тату! – кричить і хапає крайнього солдата за шинелю. – Таточку мій! Ти мій тато?

– Вон! – озирнувся солдат, ще й тупнув ногою. – Пашла отсюдова!

А Мирося не пускає, причепилася до нього, мов реп’ях, і біжить слідком, одне торочить:

– Тату! Тату!

Пам’ятала Мирося, либонь, що я їй розказувала: твій тато воював.

– Да атстанєш ти от мєня, ілі нєт?! – солдат різко вирвав кінець шинелі у Миросі з рук, пішов. А вона упала і ще довго потім лежала на дорозі, сама, сльози змішалися із порохом, і одне благала: тату, тату.

– Це не твій тато! – підняла її Антося. – Твій тато вмер, його німці вбили. А це – чужі дядьки! Нам треба від них втікати, і то швидко, бо ще повернуться і наб’ють! Або – застрелять. Ти бачила, що то солдати?

І Мирося встала на ноги та й ну щодуху бігти додому!

– Он, Миросю, он наш тато, – часом показувала я на фотографію, що висіла напроти печі, із Ілька.

Але Миросі що до того? Вона ніколи не бачила, не розуміла і не знала, що то таке – живий батько! Висить собі карточка – нехай висить. Як ікона. І Бога в очі не бачила – і тата теж.

А вже як трохи підросла і треба було пошити плаття! Щоб убратися у нього чи на Паску, чи на Різдво…

Матерію тоді купували в кооперації, і щоб пошити плаття, несли до Тетяни. Ніхто не умів так гарно скроїти й пошити плаття, як вона!

Я попросила, і Миросі Тетяна плаття пошила на виріст, бо вона була найменша із дівчат.

– Не буде вже після неї кому переходжувати, – кажу. – Крій, Таню, трохи на більше, аби ще на років кілька пригодилось.

– Добре!

І Тетяна пошила…

Я й сама гарно пам’ятаю те перше плаття – воно було коричневе, з дрібнесенькими синіми квіточками!

– Ну як? – обдивилася швачка Миросю, як та приміряла плаття.

– Дуже гарне, – нахвалюю Тетянину роботу.

– Гарне! – й собі каже з печі стара бабця Гелька, Тетянина столітня мати.

Заплатили ми гроші, а плаття Тетяна замотала у газету, ми понесли його додому.

Оце Миросі було щастя!

Вона як одягнула, та як крутнулася по хаті – а ніхто ж не бачить! Та й побігла до Гринюків. А там ходить, вештається, бігає туди-сюди, зазирає усім у очі – і теж ніхто не бачить!!!

Мирося ще трохи потерпіла, а тоді все-таки біжить додому. А вже у своїй хаті кричить-ридає:

– Казали, що гарне плаття?! Казали?! А ніхто на нього геть і не глянув! Ніхто й не подивиться у мій бік!

У Миросі істерика! Велике горе…

Ганя непомітно вийшла з хати – і вже у сусідів!

– Чого ж ви нічого не сказали? – докоряє родичам і сусідам. – Тож Мирося приходила до вас хвалитись новим платтям!

– Оце лихо! – сплеснула руками Олександра. – Кажи, хай іде назад!

Мирося хлипає, вмивається сльозами біля печі, у хаті сумно – наче мрець лежить.

– Йди знов до Гринюків, – Ганя відкрила двері із сіней. – Вони не мали часу.

Мирося, уже не так швидко, але знехотя таки встала і пішла. Заходить до подвір’я. А там на неї вже чекають!

– Ой, яке ж гарне плаття! – каже Олександра. – Ану ж підійди ближче, Миросю, я хоч роздивлюся матерію.

– А які ж рукава! А внизу яке хвилясте! – милується Настя.

– Гарне плаття! – це Іван.

– А скільки коштувало пошити? – питає Арсен.

– І так гарно до талії лежить… із поясом пристає! – хвалить Настя.

– Оце плаття, так плаття! – аж руки заломлює Олександра.

– Ну, ти, Миросю, тепер справжня дівка, бо в тебе вже є дівоцьке плаття! – це хвалить Степан.

– Ану ж дай, роздивлюся на квіточки, – підходить Антося, крутить Миросею на всі боки, цмокає язиком.

Мирося моя – вже аж світиться від щастя! Переповнена гордощами, вона йде додому, і їй здається, що над неї у цілому світі немає щасливішої!

А за тиждень Мирося побачила Антосю… У новому шовковому платті, білому в сині горохи! Те плаття дуже легке, коротке, гарно підігнане Антосі по фігурі. Антося у ньому скаче – поділ аж підвівається, аж літає – справді гарне. І вже Миросине проти нього – якесь темне, важке, незугарне, а ще ж на два чи й три розміри більше, аніж треба.

Мирося понуро ввійшла у хату – в її очах стояла темна ніч.

– Що там сталося? – питаюся в доньки. – Щось тебе болить?

– Я хочу такого ж плаття, як в Антосі…

– О, то дуже дороге плаття й не по наших грошах! Мені таке пошити не під силу, там тільки матерія одна чого коштує! Забудь, Миросю, і не мрій, радій тому, яке маєш, бо у тебе таке плаття ще не скоро буде!

– А чому?

– Бо у тебе немає батька! – кажу. – Якби ж твій батько був живий, то ще б, може… тоді… А так…

Це відтоді й почала Мирося на свого батька дивитися – на того, на стіні.

Як була холодна осінь, дітям покупляли кухвайки.

– Я теж хочу собі кухвайку! – просить мене Мирося. – Я не хочу ходити в свиті! Хочу – як усі дівчата, у кухвайці.

– Якби у тебе був батько, то купив би. А так, походиш і у свиті, – знов торочу своє.

Як у нашому селі зробили клуб і почали там про війну кіно крутити, Мирося ходила туди… шукати батька. Сідала вона у першому ряду – та й дивилася на екран. Інші про щось говорять, хвилюються за героїв, а моя дитина й не дихає, бо боїться пропустити – хотіла б хоч у кіно батька побачити; серед солдатів його упізнавала.

Як же моя Мирося любила їсти! Якось пішла вона до Гринюків, а у них на вечерю варилися вареники, до них стояла сметана в мисці! Сидить Мирося біля плити і дивиться, а вареники ще плавають в окропі – великі, із круглими боками. Олександра вареники вийняла, а вони де-не-де потріскались і жовтий сир аж випадає. Поставила на стіл, а пара від вареників пішла по хаті, залоскотала Миросі горло.

– То сідай, Миросю, з нами, – припрошує мою дитину Олександра, ще й хрещена ж мати! – Поїси вареничків.

– Та я не хочу, – ковтала слину Мирося, а сама тільки жадібно роздивляється по столі.

– Сідай!

– Я не хочу їсти, – Мирося хоче, але відводить погляд до дверей, у вікно: вдавала, що їй байдуже. – Я вже скоро буду йти.

А в голові одна думка: от коли б ще попросили!

І таки попросили! Вже й Арсен каже:

– Та сідай, Миросю, та поїж! Наші варенички дуже добрі!

– Я не хочу…

– Дитино, не соромся, бери ось ложку та й вечеряй! – просить Олександра, сама бере до рук ложку, подає.

– Я не голодна… – відвернулася Мирося від тітки, а у самої живота зводить. «От як ще раз попросять, то уже й сяду», – вирішила вона, і чекає, що от-от…

Аж тут!..

– Добрий вечір! Ходімо, Миросю, додому, вже пізно, мама підігріли шарпак, вже сідаємо їсти, – входить Ганя.

Мирося з неохотою встає, каже усім на добраніч і йде із хати. Голову опустила низько-низько, аби не було видко її сліз і рум’яних щік – від злості.

– Що?! – кричить вона вже надворі й аж сікається до Гані. – Чого ти прийшла?! Чого?!!! Мене ще б один раз покликали до столу, і я була б уже сіла! Їла б тепер варенички із сиром і сметаною, у маслі! Ну чого ти за мною прийшла-а-а!!!

– Не плач, я ж не знала, – каже Ганя. – То треба було б сідати.

– Я б сіла! Тільки ж на той час тебе принесло! Не хочу я їсти того кислого шарпаку!!! Я хочу вареників, із сиром!!!

– Ох, – зітхнула Ганя, пригорнула розлючену Миросю до себе і зашепотіла до вуха. – Завтра я дам тобі дванадцять копійок, підеш та й купиш собі печеню.

І вранці Мирося весело біжить-стрибає дорогою, прямісінько до магазину – до довгої хати за ярком. Там купила на всі гроші аж два великих житніх пряника, облитих чимось солодким білим. Одного зразу ж і з’їла біля прилавку, а іншого – дорогою додому. Щоб не побачив Іван та й не видер!

11

Грішка був аж на вісім років старший від Миросі, він її ніколи не займав. У тринадцять років, як підріс, сам пішов проситися до шевця, діда Кирика, в учні – щоб навчив як шити чоботи.

А сталось це так…

– Мамо, я хочу велосипеда, – якогось дня несміливо попросив у мене. – Он у хлопців є.

– Якого ще велосипеда?! – стою, дивуюся. – З чого ж я його тобі куплю, не скажеш?

– Але ж у хлопців є…

– У тебе батька немає! Забудь.

Але Грішка мій затятий, коли що надумав – не відступить. Того й пішов він до діда Кирика, та й напросився до нього в учні. А тоді ходив-ходив, та й навчився шити чоботи.

Це ще ж і школи не закінчив! Заробив тоді грошей і приволік додому старого й побитого велосипеда.

– Що?! – я тільки й сплеснула руками. – У тебе путніх штанів немає, увесь рік босий ходиш! Краще б одяг собі купив! Поверни цю витрішку назад!

– Мамо, – твердо стояв на своєму Грішка. – Я у вас не взяв ні копійки, ці гроші я чесно заробив і велосипеда залишу собі, хоч що мені кажіть!

Велосипед був старий, побитий. Грішка сам його й поладнав, купив насоса, обшив шкірою сідло. Нікому не дозволяв до свого велосипеда підходити, а особливо Миросі.

– Ну, Грішка, можна? – а та стоїть, канючить – Я хоч попід раму покатаюсь? Он дівчата їздять, га?

– Ти мені машину скрутиш! – не дозволяв. – Як хочеш, Миросю, їздити, то сідай переді мною на раму, я тебе повезу. Але самій – не дам! Колись заробиш гроші та й купиш свого, а тоді на ньому й катайся! А тепер – зась!

Так Мирося моя й не навчилась на велосипеді їздити…

Ходив Грішка до діда уперто й далі, день у день, і таки здобув повністю науку!

– Ну, твій синок і молодець! – якось здибав на дорозі мене Олександрин Арсен.

– А це ж котрий?

– Найстарший.

– І що ж він там такого зробив?…

– Спитаєш сама, коли прийде додому. Але наперед таки порадую: казав мені Тишко, що взяли твого Грішку на все літо на роботу, в завод!

– Як?! Ким?…

– У швейну майстерню, латати чоботи! Маєш тепер добру поміч, Маринко! Хороший у тебе хлопець виріс, самостійний. Шкода тільки, що цього Ілько не бачить, він дуже гордився б таким сином!

А хіба ж я?… Я ж теж гордилась!

Іду тоді і аж усміхаюся сама до себе, аж розправляю плечі. А вдома здумала, та й пішла зловила півня, зарубала – щоб приготувати святкову вечерю для свого Грішки.

А Грішка і справді став вправним майстром, він дуже гарно робив свою роботу – от по-совісті й до толку. Сидить, бува, ще довго після роботи у майстерні – та так зладнає драний чобіт, що ніхто й не помітить потім на ньому латки.

Так помалу, помалу – і рознеслася чутка селом. Уже й додому нам несуть для Грішки підробіток. Спочатку несли хіба тільки сусіди, а далі – кому вже треба. Грішка не дер із людей великих грошей, брав – скільки зможуть дати. То біля нього ще й моя Мирося заробила!

Якось стара баба Домикія, жила від нас через берег і чотири хати, попросила підбити під кирзові чоботи нові підметки. Грішка зробив, а віддати не має часу – он стільки ще лежить роботи!

– Миросю, занеси бабі Домикії чоботи, – просить він сестру. – І візьмеш із неї десять рублів плати, запам’ятаєш?

Мирося взялась за справу, а дорогою зметикувала собі комерцію…

Заходить вона до хати.

– Ось, – простягає чоботи, – Грішка вже зробив.

– А скільки ж він мені казав платити? – питає баба.

– Це… Грішка сказав, щоб ви дали дванадцять рублів!

Баба відкрила скриню, дістала звідти гроші і простягає їх Миросі.

– На, віддаси, скажеш братові велике спасибі від баби, дуже гарні підметки!

– Спасибі й вам, – низенько вклоняється Мирося, як я її учила до старих, обережно зачиняє за собою двері і, радісна, біжить додому.

– Ну що там? Віддала?

– Віддала!

– А гроші взяла?

– Взяла…

Мирося розжимає кулак, Грішка забирає звідти свої десять рублів – червоний папірець, кладе його в кишеню. А Мирося – мчить до магазину. На два рублі вона купляє пряників, горошків, подушечок з варенням – аж не вміщається до рук. Продавщиця загорнула все в газети, Мирося тулить згорток до грудей – і прямує в берег. Там сідає просто в траву, розкладає поміж ногами скарб – і їсть досхочу.

З’їдає все. Встає, обтріпує плаття від трави, та й бреде до кринички в березі – пити воду. А вода така солодка!

Мирося додому йде берегом, сміється сама до себе – заробила!

Але так було раз-разом: баба Домикія дуже стара, не годна вже йти сама. Інші розплачувались у хаті.

Як закінчив Грішка сім класів школи, пішов він до міста та й вступив там у школу механізації, щоб учитися на комбайнера, зник із дому. До Умані – майже сто кілометрів, не походиш пішки, а щоб із кимось їхати – треба заплатити. А платити немає чим. То Грішка довго й не приїжджав додому.

Аж на Параски – уперше! Увійшов Грішка до хати, мені вклонився та й простягає щось, вийняв із мішка з-за спини.

– Це що ти таке приніс? – дивуюся, беру до рук подарунок, розгортаю папір. – Утюг?!

– А що воно таке? – робить круглі очі Мирося, бо ще такого й не бачила. – Це щось таке страшне, зубате… воно ж хоч не кусається? – і легенько пробує пальцем.

– Не кусається! – сміється Грішка. Бере із моїх рук важку залізну праску, відкриває верх, показує на середину. – Ось сюди треба насипати жару з печі, а тоді защебнути і швидко-швидко розмахати туди-сюди. Як праска зробиться червона, можна прасувати нею одяг.

– Як це – прасувати?

– Ну, гладити, розгладжувати, аби було рівне.

– А праска не спалить полотна? – не вірить своїм вухам Мирося. – Воно ж може загорітись! Краще вже рублем і качалкою, як гладить мама.

– То колись вона так гладила, але то дуже довго, а тепер буде по-новому! Усі в місті тільки так і прасують одяг.

– Прасують?…

І Мирося вперше за життя спостерігає, як червоніє чорна праска, як Ганя випорскує воду ротом на її плаття – і торкається праскою до тканини. Мокра тканина пчихає. Ганя водить утюгом-праскою вперед-назад, і плаття стає таке рівне, що аж блищить.

– Оце то так! Ох і Грішка! Ти бач, що він нам привіз? Воно ж, певно, й дороге дуже?

Мирося щаслива… А мені так стисло серце: Грішка мій зробився високий, коренастий, із виду – геть Ілько! І я на мить подумала, що як то було б гарно, аби це він привіз додому праску або щось інше, аби порадував і подивував мене й дітей…

Не стало батька в моїх дітей. А у Миросі ніколи й не було, і вона вже й звиклася була, що так і треба, не дуже й журилась.

Це вже Грішки не було вдома…

– Ох, бувало всього, – часто поночі, як гасили світло – керосинову лампу, що ледь-ледь блимала на столі, – починала я розповідати. – Ми зразу дуже любилися, і ваш батько був хороший до мене, добрий і тихий. А як вродився Макар, ваш покійний найстарший братик, а нам не було з Ільком де жити, та й той колгосп… проклятий, – боязко озиралася я на двері, – проклята-тяжка робота усі сили з нас виймала. Ми жили у моїх батьків, а в них у хаті тісно, то мої мама стали гонити нас із хати. Куди діватись? Свекор зі свекрухою мене ще зразу незлюбили, вони були проти того, щоб ми із вашим батьком побралися. Баба з дідом геть і на весілля не прийшли, та ще й прокляли свого сина і невістку, і вас – своїх майбутніх онуків. Так ми і жили… І через те усе й пішло не так. Ілько від відчаю почав пити горілку, а тоді повертався додому п’яний і згонив усю злість на мені. Перший раз як замахнувся, обізвав негарним словом, то я й злякалась. Потім, правда, ваш батько просив у мене пробачення, казав, що більше ніколи так не буде. Я й простила. А що мені було робити? Куди було ще із малими дітьми йти? До кого?… А далі вже нічого й не казав, приходив п’яний і бив мене, як чимось не вгодила, бив до крові… А найдужче батько ваш почав битися перед самою війною. Оце прийде до хати, ухопить мене за волосся, та й волоче волоком по землі. Я вже й не впираюся, мовчу собі тільки, терплю, бо надіюся, що як поб’є, то швидше ляже спати. Якось прийшов, а в руках сокира, – це, Ганю, пам’ятаєш, мабуть?

– Пам’ятаю… – шепче Ганя. – Мамо, може, не треба більше згадувати? При дітях…

– Та я ніяк не можу забути. Як тоді Ілько однією рукою взяв мене за груди, та й виволік на вулицю. А під порогом – стоїть пеньок! «Клади голову до пенька, зараз буду рубати!» – кричить, і тягне мене туди. Я й не впираюся, думаю: а, може, це й на краще? Так зразу й відмучуся, бо скільки вже мені терпіти? Цілими днями тільки робота і робота, ні свята, ні просвітку не було. Від самого нашого весілля чула я одні прокльони від своїх батьків, ніхто ні крихти нам не допоміг, тільки усі кусали… Як почалося наше життя, отак ми і далі жили… – жаліюся своїм дітям, зітхаю, очі самі плачуть.

А Мирося сидить і слухає, і тільки на вус мотає, всотує у себе ту мою науку – які ж чоловіки страшні!

– От я сама кладу на той пеньок голову, очі заплющила, лежу й чекаю, коли ж уже й по всьому. А батько: «Що? Ти хочеш жити?» А я мовчу. То він тоді сердито кинув сокирою в траву, копнув мене ногою в бік, та й пішов до хати – спати. А я лежу і плачу під зірками: ну чому він мене не вбив? А тоді вашого батька забирають на війну – він знову став хороший, ось, зробив нам ще й Миросю…

– Мамо, – просить Ганя, – про таке вже, може, мовчіть?

– А тоді батько прощається, цілує мене, дітей. Провела я Ілька аж до місця збору, а він наостанок й каже: «Ти така та не така! Бо мене уб’ють, а ти таки будеш жити із дітьми!» – цебто, сердився, мабуть, за це на мене. А я йому тоді й кажу: «Ой, Ільку, не заздри мені, бо коли тебе уб’ють, то ти думаєш, що мені із малими дітьми самій тут буде добре?» І як в воду дивився! Бач, як воно вийшло…

Дівчата такого від мене наслухаються, та й, видко, думають, що не треба виходити заміж. І що так і повинно бути – коли батька немає в хаті.

А Іван теж слухав, він пильно на вус мотав цю науку – колись і в нього ж мала бути жінка!

12

Дуже довга в селі зима, холодна й непривітна – із снігом і дощами, із глибокими переметами. А в мене ще й із величезним ткацьким верстатом у тісній хаті. Тільки й розваги тоді в моїх дітей, що виграшки на печі. На вулицю, на мороз – не вийдеш, бо ноги босі, чоботи – одні на всіх. Я цілими днями пряду, Ганя мені допомагає, а менші діти грають в карти.

Зате ж як пригріє сонце, сніг тільки-но починає танути – весна! Усі купою біжать на берег! А там розцвітає мати-й-мачуха, зеленіє перша трава, червоніють бруньки на вільхах! Мирося бігає від хати й до криниці, аж стежку в болоті витопче – земля ще сира й холодна.

А тоді Миросі заклало носа, ні вдихнути, ні видихнути вона не може. Мирося від одчаю плаче, а воно їй від того ще гірше закладає. Мирося уже й кричить, хапає ротом повітря, синіє від задухи! Я виймаю із запічка горілку, укладаю Миросю на овечий кожух і добре розтираю усе тіло – від худесеньких груденят і до підошов.

Або ще парю ноги.

Але найкраще допомагало від нежитю подихати над баняком з картоплею. Я наварю з лушпайками – для свині і для курей, потовчу товкачкою, посаджу над картоплею слабу дитину, відкрию на баняку накривку, а на голову накину хустку – суконну, теплу.

– Дихай, дихай добре! – приказую.

– Ой, не можу, бо пече! – кричить мені Мирося.

– А бігати босою по болоті не пече? Тепер терпи! Дихай, щоб аж піт стікав.

Як уже не сила терпіти, Мирося замотує обличчя в хустку і лізе знов на піч, обкладається кожухом, – спати.

На ранок вона прокинулася – а вже нікого немає в хаті. Миросі стає страшно. То вона прожогом як зістрибне на долівку, та як щосили заголосить! Мало дверей не вирвала – біжить у самій сорочці. Надворі сяє сонце – свято Теплого Олекси!

– А йди-но сюди, до нас, Миросю, – гукає до неї з малини Грішка. Там у нас була глибока яма, а в ній – картопля маленька, й насіннєва. – Треба достати бараболі, будемо стріляти!

Мирося уже й забула, що вона ще вчора була хвора, швиденько чеше через подвір’я до братів. А там – Іван, Степан і Грішка стоять над ямою, не можуть влізти досередини, бо вузько.

– То що?… – Степан бере Миросю за руки – і опускає скільки може. – А тепер сама стрибай! – відпускає малі долоньки.

І Мирося враз пірнає в отвір, опиняється у темній і холодній ямі. Десь під ногами у неї скачуть земляні жаби, на павутинні висить мокра капка, і скрізь – лежить картопля, вже й сиве огудиння повипускала – тільки жде землі. Мирося набирає бульби повні жмені – і подає наверх братам:

– Держіть!

А тоді наставляє руки, щоб і її тягнули, бо теж хоче гратися у метання. Це у них така була гра: картопля – замість кульок. Грішка начепить одну картоплину на довгу лозину і тільки фі-і-і-іть! – полетіла, аж за клуню, далеко на город. Іван зі Степаном і собі стріляють. І Миросі теж дають.

– Що, оце й усе? – розчаровано дивиться Іван під ноги, як геть усю картоплю викинуть із ями. – Ех, мало…

– Не журись, Мироська ще дістане!

І мала Мирося знов мусить опинитися у ямі.

Картопля тепер стала для розваги. Я ж того не бачу, а діти мої не думають, що у хліві у нас є корова й свині, а ще – кури, овечки, гуси, і всіх чимось треба годувати. А вони картоплею стріляють…

– От недобрі! – я потім ходжу і вишукую розкидані бульби по городі. – Бач, якої шкоди наробили! От я вас зараз нагодую! От нагодую! Як тепер сядете кругом столу і попросите м’ясця, я вам тоді нагадаю про цю картоплю!

А щоб виросло м’ясце, його треба було не тільки годувати, ще й глядіти.

Поза нашою хатою стояли колгоспні копи, і на зиму там ховалися лиси. Не зогледишся – а вже й не стало курки! На весну ще й полупилися гусенята, треба було вигонити їх пастись на траву. Берег близько, за городом, та куди виженеш? Лиси ж зжеруть!

От я рано й буджу Миросю:

– Миросю, вставай, тебе півник вже гукає! Каже: де це Мирося? Де це Мирося? Чуєш?

А Мирося мов не чує, тільки ще дужче кутається в ряденце, вона щосили плющить очі, та й одне думає: «Чого ж він гукає саме мене, а не Івана чи Марусю?»

А півень, як на те, підійшов під самі вікна і – кукуріку-у-у-у! – виспівує.

– Вставай, я тобі яєчко зварила, – торкаюся дитячої голівки.

О! Як почула про яйце, вже інша справа! Мирося швиденько підводиться з постелі і біжить за яйцем до печі.

Бо іншим разом такої радості не буде: якщо й знесеться курка, а ще – кролів, курей, молоко і м’ясо треба було нести на заготівлю і здати стільки, скільки було записано на моє прізвище у колгоспній конторі в списку. Мені обов’язково треба було виконати ту норму здачі, щоб не записали ще й штрафу. То я дітям не дозволяла їсти ні яєць, ні м’яса, аж поки не розрахуюся з державними боргами…

А якщо таки вкрадуся і щось вділю – хоч по яєчкові, хоч раз на тиждень, та й не доздам того, що від мене колгосп чекає. Тоді чекаю заготовача в подвір’ї. А він ніколи й не забариться. Йде, сердитий, трясе паперами і каже:

– Ти що, Марино?! Що надумала?! Ти цього місяця скільки молока і яєць здала? Не пам’ятаєш? А в мене все записано! Непорядок, треба здати! Чула? Чекаю тільки тиждень, а тоді – буду писати куди треба, я через тебе в тюрму не хочу!

І от, Мирося пасе гуси. Вона сідає на березі в гілляках, та й оббирає своє яєчко. Їсть – краса!

Щоб тоді можна було якось жити, то кожна моя дитина мала бути при ділі. І найменша теж.

Я будила Миросю дуже рано – ще мороз по вікнах, іній на траві, все блищить. А вона виходить на дорогу, в руках – гладущик з теплим молоком; ні, не пити – а щоб здати у заготівлю. Мирося несе той гладущик перед себе, молоко парує дуже знадно, дитина не втримається, та й вмочить губи. Приходить вона на заготівлю, віддає гладущик дядькові до рук. Той зливає молоко у великий бідон, а тоді сідає за стіл і записує на мене.

– Так-так, пишу: Марина Кульчицька… здала три літри молока. А ти так не хмурся, – каже до Миросі, – в кінці року таки набіжить вам яка копійка!

– Пожалійте мене, я солдатська вдова, у мене п’ятеро дітей, і так не маємо що їсти, – прошу-випрошуюся, ще як прийдуть дядьки вночі і заставляють мене підписуватись на грошову позику – державі.

– У всіх діти, у всіх немає що їсти, – чоловіки струшують попіл із цигарок прямісінько мені на стіл. – А у нас план, і нам його треба виконувати!

– Пожалійте… – молюся і прошу. – Мій чоловік загинув на війні, я ж на все сама-одна… Може ж, є хто багатший в селі від мене, то хай вони підпишуть? Бо коли ж я ті гроші відпрацюю? Тепер ось позичу, а хто мені тоді віддасть?

– Віддасть тобі держава! Може… колись, – дядько гупає чоботом по землі. – Давай підписуй, та й будеш гасити світло й лягати спати.

– Не можу, не можу підписати! Бо як я тоді сама кінці з кінцями буду зводити?

– Якось зведеш, якщо до цього часу зводила! – береться до мене дядько. – А ми, так і знай, із твоєї хати не підемо, аж поки не підпишеш цей папір. До речі, Маринко, а у тебе горілка є? Або хоч щось поїсти?

– Та вже, що є! Он стільки дітей! Вона ж має їх чимось годувати?

– Тоді виймай із печі й подавай на стіл! Бо через таких, як ти, ми цілий день голодні!

– Давай-давай, бо за тою проклятущою роботою немає коли й поїсти!

І я покірно витягую із печі баняка, у ньому куліш чи каша, або картопельки трошки – я зварила для дітей, ллю із пляшки горілку, думаю: а може, вони наїдяться й пожаліють? Підуть собі в ніч…

Але ніхто мене не жаліє. Після горілки дядьки ще дужче коверзують.

– Чуєш, тьотка?! – уже далеко за північ, а вони сидять і курять в хаті. – То ти підписуй, ми й пайдьом, тобі що, дітей своїх не шкода? Чи, може, ти така багата, щоб керосин всю ніч палити? Он, лампа горить і горить, чого ти не економиш?

І так сидять в хаті аж до ранку, день при дні. Я як змучуся безсонням, що й світ мені вже не милий, то візьму й підпишу: відчепіться! А тоді хапаюся за голову – бо що ж його тепер робити?!

– Бо немає у нас у хаті чоловіка, хоч поганенького якого, – плачу і розказую своїм дітям. – Якби був чоловік, то вони б так не сиділи, не курили б. А так, хто я? Безправна баба! Господи, Ільку, чи ти мене там бачиш, чуєш з того світу?! – кричу, і падаю навколішках до портрета. – Чого ти мене тоді не зарубав, га?! Для чого мені та твоя любов була здалася, проклятуща?! Добре тепер мені?! Добре?!!

А діти мої… налякані сидять по кутках і тільки їм очі світять – жаліють мене, либонь, і ненавидять усіх на світі: батька, що їх покинув, дядьків, що оббирають, заготовача, колгоспи… сусідів, що байдужі – і не оборонять мене, їхню маму, – бо така я вже нещасна і терпляча…

Важко було мені без чоловіка, то як же я тішилась, як мій Грішка підріс і брався до роботи! Батька нема, ніхто йому не підкаже, то він піде десь сам та й побачить, як у людей, а тоді прийде додому і мудрує. Сам узявся та й викопав яму для кролів, наверх поставив клітку – туди кладе полин, лопухи, червону конюшину.

– Іване, Миросю! – гукає Грішка на менших брата і сестру. – Ходіть, дивіться, як гарно наші кролики їдять! Оце похрумають одного лопушка, та й трохи підростуть. Хочете кроликів годувати?

– Хочемо! Хочемо! – радіють діти. І біжать у берег по бур’ян.

Кролі собі ростуть. У ямі риють нори, кролиці там поросяться. Кролів стає все більше й більше. Як тут…

– Ну що, Маринко, показуй-но своє хазяйство! – в подвір’я поважно входить заготовач, а з ним – колгоспний писар, секретар. – Хвалися, що надбали?

– Та он, самі ходіть й дивіться.

І доглядачі ходять.

– Так і запишемо: одна корова, теличка, дві свині, четверо овець, баран, кури… Маринко, скільки у тебе насправді курей?

– Десять, – каже Ганя.

– Тоді запишемо… двадцять п’ять!

– Як?! – дивуюся я. – Пожалійте! У мене тільки десять курок!..

– То ж тільки початок літа! – каже заготовач. – А на осінь, дасть Бог, квочки повисиджують яйця, та й будеш мати більше!

– А де ж це ті квочки? – я показую руками по подвір’ю. – Майте совість!

– Ідемо далі. Гуси. Рахуй, Пилиповичу.

– Дванадцять гусенят ще й три гуски!

– Так і запишемо. Я від людей чув, що ти розводиш кролів? То де ж вони?

– Та он, у ямі…

– Ми не будемо самі дивитися, повіримо на слово. То кажи, скільки маєш?

– Та хто ж їх порахує? В ямі темно… Було дорослих три кролиці, кріль тільки один, і наче шестеро кроленят…

– Запишемо: всього п’ятнадцять! Кролі – вони плодючі, до осені кожне приведе нехай ще хоч по парі, та й – уже буде. То що, Марино, все хазяйство?

– Усе, як бачите…

Комісія поволі рушає з двору, я дивлюся їм услід невидющими очима і раптом як стрепенусь.

– Хіба… А стійте! – гукаю, а з очей сльози так і капнуть. – У мене ще є кіт старий! Коли він не здох, то йдіть і шукайте! Кіт, певно, тепер сидить десь на горищі! Кіт, правда, один… А може, вже й досі розплодився? Або ще маю миші й жаби…

– Ну-ну! Ти з нами не жартуй! – секретар нахмурив кошлаті брови. – Ми з тобою по-людськи, по честі. А як ще щось є і ти втаїла, то пеняй тоді, Марино, сама на себе: як знайдемо, перевіримо й знайдемо – тоді тобі тюрма й Сибір! – у них одна була примовка.

– То хіба ж я вас не пускаю?! Усе одчинено! Ходіть, шукайте!

Вони мені покрутили пальцем біля скроні та й пішли. А я, після їхніх відвідин, на осінь мушу нести у заготівлю ще й п’ятнадцять кролячих шкурок…

13

Вже Мирося з Іваном пасли сільську череду корів. Гонили пасти на Дубину!

– Отут, дітки, вверх від Лисої гори і аж до села Скоморохи росли колись дуби – старі-старі й великі! По тисячу років було тим дубам, а може, й більше, – розказував про ту Дубину дід Степан, як коли приходив до мене по горілку. Сідав дід у хаті і згадував про старе. А дітям – аби було кого слухати! – І хто їх насадив, ті дуби? А Господь святий тільки й знає! Казали мені ще моя бабуня, а вони померли аж у сто і дванадцять років, що ще тоді дуби росли, як на нашій землі не було християнської церкви і відьми на мітлах вільно літали в небі, від нашого села – й аж до Києва, о, як було!

– А не може такого бути! – кричить Іван. – Нізащо в світі!

– Чому ж?…

– А як це відьми літали, як у них крил немає? Я не вірю!

– Літали-літали! – підтверджує дід. – А ще у наших вирах на річці жили русалки, такі гарні молоді дівчата, тільки ж геть зелені. І як йти через поле повз Могилку…

– А хто ж там такий похований, у тій могилці? – питає Ганя. – Бо всі тільки й кажуть: могилка, могилка. А хто лежить в тій могилці?

– У тій могилці, тільки скажу по секрету, похований святий дід. Ще сто років тому туди ходили люди, там зцілялися, а тепер біля Могилки нападає блуд.

– А чому так?

– Мої баба казали, що той дід жив більше тисячі років тому і був оце так, як у нас тепер піп, тобто – батюшка. Тільки тоді було все не так. Люди збиралися у Дубині, називали це місце Священний Гай, молилися тут своєму Богові, співали всяких пісень, танцювали. А як старець помер, його тут і поховали, за Лисою горою, у Дубині. Оце і є його Могилка.

– А де тепер ті старі дуби? – дивується Іван. – Щось їх немає коло Лисої гори.

– Дуби зрізали, як будували цукровий завод. А тоді – в заводі ними топили печі – варили цукор. О! Пам’ятаю, як волокли волами, ще й не однією парою! – товсті-товстенні стовбури! Ви ж бачили на Лисій горі посередині глибокий яр?

– Бачили…

– Оце ж тими зрізаними дубами й видовбали землю аж так, що вона вже ніколи й не загоїться! Старі дерева повалили, а молоденькі – наросли!

– То вже онуки старих дубів?

– Онуки, онуки! – сміється дід Степан; бере горілку в руки, йде.

– Тільки ж принесіть мою пляшку назад! – гукаю вслід.

– Принесу…

Скляна пляшка для мене, та й для кожного тоді в селі, на вагу золота була. Не валялися тоді пляшки на дорозі, як тепер, бо були великою рідкістю і коштували грошей.

Прийде до моєї хати який дядько, уже аж добре поночі – аби ніхто не бачив. Я й виношу йому в пелені те чортове пійло, трясуся, озираюсь. Але дядько не поспішає віддавати гроші, спочатку відкоркує пляшку і розкушає горілку, чи хороша, та й аж тоді купляє. І я за кожним разом кажу: «А пляшку щоб мені принесли!»

Іван з Миросею пасуть корови в Дубині… До череди беруть із собою обід, по пляшці молока. Як корови розійдуться по леваді, пастухи тоді всідаються у траву, та й пантрують. Мирося, хоч ще до полудня й далеко, – так і тягнеться рукою до торбинки.

– Не пий! – кричить Іван. – Тряси краще пляшкою, та й зіб’єш масло!

Мирося його слухає, виймає молоко, бере його до рук і трясе. Трясе Мирося пляшкою, аж поки не побачить на денці жовту грудку.

Уже й час обідати. Іван біжить до баштана, краде там великого кавуна. Сидять потім Мирося з Іваном у траві, попід дубками, масло їдять із хлібом, а маслянкою – запивають.

Корови після водопою вкладаються й собі відпочивати, вони лежать круглими животами у траві, повільно жують свою жуйку і відмахуються від ґедзів. Або залізуть в очерет та й важко дихають; мухи лізуть коровам до очей.

Спекотно. Мирося спирається спиною об Івана, п’яти виверне до сонця – виймає остюки із босих ніг.

– Ох, і пече! – сичить і довбає п’яти.

Бо цілісіньке літо мої діти босі. Як треба по дорозі йти, то там ще добре – земля там розбита, пухка, м’якенька, ноги аж по кісточки у пилюці грузнуть. А як треба по стерні або й так де, то можна втрапити на остюк. Найбільше Миросі дошкуляли камінці, бо вони дуже колють в ноги.

У теплу пору року, або й до снігу, ніякого взуття в моїх дітей не було. Та й для чого воно їм, те взуття?! Підошви в їх так наб’ються – немов дерев’яні!

А от як почнеться холод…

Того року я геть залишилася без грошей – податки усе зжерли, і взимку для Миросі з Іваном купила на двох одні чоботи – кирзові, геть стоптані.

– Ось, ходіть! – якось таки здужала й купила. Принесла та й виймаю з торби, тримаю у руках.

– А чого вони такі потерті? Он, підошва з діркою… – кривиться Іван.

– Бо так дешевше, – пояснюю синові. – Хтось гарно походив у цих чоботах, але вже виріс.

– Уже не треба?…

– Людям цих чобіт уже не треба, того вони і винесли їх на базар, продали мені, а собі купили більші.

– То вже не було хоч трохи кращих?

– Ці були найдешевші, якраз по моїх грошах, того я їх і взяла. І аби не вони, то не було б у вас взяття ніякого, то ж дякуймо Богові хоч за це!

Я поклала чоботи на лавку й сіла. А Іван із Миросею стоять, тільки сопуть носами, і ніхто із них перший руку не простягне. А далі Іван таки узяв й поміряв. Узувся в чоботи, пройшовсь по хаті.

– То це вже можна йти надвір? – питає.

– А чом же й не можна? Йди!

– А я? А як же я?… – захлюпала Мирося носом.

– А ти чекай своєї черги.

Через ці чоботи узимку Мирося не бачить світу!

Іван взувся, та тільки – фур! – утік із хати. Біжить Іван на ковзанку або – із гори на санях їздити, із двоюрідними братами. А я ще й услід йому гукаю:

– Чуєш?! Іва-а-ане! Ти там дивись, не ковзай дуже чобітьми, не з’їжджай з гори підошвами!

– Мамо! А я?! – стоїть-проситься Мирося. – Я теж дуже хочу на вулицю! З Іваном…

– Та куди ж ти підеш? Хіба боса?

– А чоботи? Вони такі мої, як і Йванові!

– То, може, візьмете по одному?!

– А хоч і так!!!

– Аби люди із вас сміялись?

– Я теж хочу на сніг! Я хочу з гори кататись!

– Ось коли повернеться Іван, віддасть тобі чоботи, тоді й підеш.

Але Іван не дурний, він добре знає, що тільки скине чоботи, та й уже по всьому! Він до хати не йде. Як і захоче їсти, то біжить до Гринюків, або ускочить в чоботях, хапне зі столу, що там зможе, та й летить стрімголов у двері. А Мирося тоді – мерщій за ним! Але ж не здожене, бо він же хлопець! То Мирося хоч ускочить босими ногами в кучугуру снігу або геть і розбіжиться, по льодку проїде, та й скоріше повертається назад, вилазить на піч, ховає ноги у тепле просо.

Аж от прийшло Різдво, колядування! Діти в селі вчать пісень, на вгощання готують торбинки.

Уже смеркає. Мирося й собі радіє, збирається, щоб йти колядувати, уже й одягла на себе свитку… Але ж – Іван як ускочив у кирзяки, та й утік. Мирося впала біля порогу, гірко плаче:

– А я? А я! – кричить до мене. – Усі пішли колядувати, а в мене чобіт немає!

Я тільки сплеснула руками, та й втішаю:

– Не плач, дитино, хлопці щось смачного принесуть і тобі.

– Я сама хочу наколядувати! Дуже хочу! – кричить Мирося. – Я ж нову пісню знаю! Для чого мене тоді Ганя вчила співати коляди?

Аж тут… Щось загупало у двері. Відчиняю – уходить до хати Миросин хрещений, і з-під поли виймає чоботи! Нові-новісінькі! Кладе їх коло Миросі. А вона уже й на очі не бачить – геть позапухали від сліз.

– Це мені?! – питає.

– Тобі, до Різдва, взувайся!

Мирося носом тільки шморг, шморг. А тоді таки втерлася рукавом, взяла чоботи до рук, покрутила-повертіла ними, та й встромила одну ногу, другу.

– Це ж мої чоботи? Тільки мої?!! – взулася, і ходить у них по хаті.

– Тільки твої. Дякуй хрещеному батькові! Оце вже подарунок! Щедрий ти, Петя, – кажу.

– Та що там щедрий… Я ж бачу, яка у вас у хаті війна. А тут трохи матеріалу залишилося, подумав, все рівно нічого путнього не зробиш. А от для Миросі вийшла гарна взувачка.

– Спасибі, куме!

Я вже ставлю на стіл вгощання, а Мирося ходить туди й сюди, любується на ноги. А тоді й роздивилася, що у одного чобота холява тверда-тверда і висока – вище від коліна, а в другому – м’якесенька. Мирося як чоботи узула, то та холява ще й склалася гармошкою, бо була зроблена із сириці!

Хоч чоботи і різні, але Мирося, бачу, рада! Як застрибала в них по хаті!..

– То можна й мені йти колядувати? – питає.

– Чому ж не можна, йди!

Вона відразу ж одягнула на плечі свитку, та й кинулась прожогом у двері. Вискочила Мирося на вулицю, побачила далеко гурт дітей – та й побігла!

– Іди від нас! – відгонять її діти.

– Це ж чому?… – вона не може втямити. – У мене є нові чоботи! Я теж хочу колядувати!

– Нас і так в гурті уже багато, а ще й ти! Ти що, Миросько, не знаєш, що як більша купа колядників, то виноситимуть менше гостинців?

То вона – гайда назад додому! Забігла Мирося до Гринюків у хату, та й кричить:

– Антося ще є?!

– Є, – каже Олександра. – А що ти хочеш?

– Підемо з нею колядувати, тільки вдвох! І нам тоді будуть давати багато коржиків.

Так і зробили. Ідуть Мирося із Антосею селом, заходять хата в хату, жодної не обминають – співають, аж похрипли:

Странно-странно, на повіті,

Пішла слава по всім світі:

Діва сина породила

І у яслах положила,

Сіном сина прикриває,

Син до неї промовляє:

–  Не крий сина у яслині,

Будь маткою цій дитині.

Ніззя Христа заховати —

Всі ангели заспівали,

Ще й пророкам розказали,

Що Сус-Христос народився,

В Ордань-річці охрестився,

Всьому миру прославився!

Добри-и-и-и-и-ивечір!!!

Люди їм вже й винесуть цукерки, стоять і ждуть. А вони все співають!

– От молодці! От гарні дітки! Яку ж довгу колядку заспівали! – хвалять і розхвалюють дівчат, і сиплять їм до торбинок коржики, пиріжечки, а ще – вкидають саморобних варених цукерок.

– Оце нам щастя! – пускає ротом пару моя Мирося. – От як я уже наїмся подушечок!

І не у кожній хаті тоді такі цукерочки давали, бо ще не вміли їх варити. В нашому селі для того була цукерниця-Мотрона – баба-молдованка, це вона на все село варила. А люди в неї купували – біленькі з жовтим качечки, позеленені зеленкою кавунчики, покрашені соком буряка червоні калачики і подушечки!

От Мирося тоді й наколядувала повну торбу гостинців. Несе її додому і радіє – уже є що їсти! А як зайшла до хати, поклала торбу на лавці, та й каже до мене:

– Диви-диви, мамо!.. Вони аж ворушаться, – це про качечки. Була така собі вигадлива.

Але найбільше Мирося любила у Різдві кутю!

Я цього дня ще зранку палила піч і гріла воду. Вносила до хати дерев’яні ночовки, ставила їх біля печі і всіх дітей по черзі викупувала, в одній воді. Вкінці ще й вимиюсь сама. А тоді повитягую зі скрині і кожному із дітей дам по чистій полотняній сорочці, надягайте!

Бо це ніяке не свято, ніяка не кутя, і ніхто й вечеряти не сідав у нашій хаті, якщо перед тим не викупався і не одів чистої сорочки!

І от уже сходить перша зірка, я ставлю на стіл наїдки: кутю з узваром і вареники з грибами – оце й усе. Зате ж куті наварювала багато – біля печі у нас стояв аж на десять літрів баняк! Щоб зварити кутю, перед тим товкачем у ступі товкла пшеницю (ступу позичала в Олександри), замочувала обдерту крупу із ночі й аж до ранку, а як уже розбухне – мила, заливала холодною водою і варила кашу. А тоді у великій макітрі макогоном розтирала мак, досипала цукру, розводила водою. Усе те розмішувала разом – мак і кашу… Ні горіхів, ні меду не було в моїй куті. Але моїм дітям що до того? Їм кутя й така була смачна!

Уже всі сидять на лежанці, викупані й причесані, у нових сорочках. Ікони прибрано у рушники. Перша зірка зійшла. На столі розстелена скатерка, горить свічка і кутя парує. Одна Мирося коло столу, нишком тягнеться ложкою до миски.

– Ні! – зупиню її строго, – ще не час! Чекай!

А сама поважно перекутую на голову нову квітчасту хустку. Потім уже всі разом підходимо до столу і стаємо біля нього на колінах, кружком, обличчям повернуті на ікони. А ікон у мене була повна хата! Я молюся вголос, а мої діти посхиляють голови і мовчки слухають. Аж після слів: «Слава Отцю і Сину і Святому Духові – амінь!» – встають, всідаються на лавку і беруться за ложки.

– Ховай свою ложку під подушку, – шепче по вечері до Марусі Ганя. – І присниться твій жених.

– А ти?

– А мені не треба…

Наступного дня Мирося тільки встане – і вже летить із ложкою до макітри!

– Увечері наша кутя дуже добра, а рано – ще краща! – кричить Мирося на всю хату. Вона знає, що величезний баняк ще повен пшеничної каші з маком!

Але за три дні – куті немає! З’їдаємо всю…

Від свята в хаті залишаються хіба тільки вишиті рушники по образах. То вже моя Маруся вишивала: ще з літа вона відбирала полотно, просила, щоб я купила ниток. А тоді сидить і малює візерунки – спочатку виводить паличкою на землі, а потім переносить на газету, а далі дивиться і виводить ниткою по полотні. Як найбільша робота скінчиться або підуть дощі – Маруся зразу ж і сідає за вишивання й мереження.

– І де ти такі гарні узори взяла? – дивуються їй дівчата. – У кого змалювала?

– Та! Де там змалювала! – пояснює Маруся. – Придумала сама.

– Не може такого бути?! А можна, я змалюю собі?

– А чого ж не можна? Бери й малюй, – моя Маруся щедра.

У кожної моєї дитини, і у мене теж, був ще й день народження. Але ніхто про нього ніколи й не згадає. Хіба, як найде якась чудна година, пам’ять моя проясниться, то я тоді і скажу:

– Це ж яке, діти, сьогодні число? Друге листопада? Сьогодні Ганя народилась! От і все…

А зате ж як приходило літо і мали бути Зелені Святки!

Тоді всі люди із нашого села ішли до лугу по лепеху – це тепер на нього кажуть татарське зілля. В руки брали найкращого вишитого рушника, та й рушали. А там наріжуть по оберемкові зеленого бадилля, зав’язують рушником, та й несуть кожне собі додому, а дорогою ще й співають.

– Оце ж ми, діти, із вашим татом на саму Трійцю й здибались, – розказую я кожного разу, як йдемо дорогою повз Лису гору. – Оце ж ось тут…

Зазвичай, у хаті підміталось раз на тиждень, у суботу. Після того по долівці розстеляли суху соломку й осоку. І тільки на Зелені Святки – на Трійцю – я ще й розводила у черепочку руду глинку і змащувала нею всю долівку. А тоді розстеляла поверху зелене зілля! А ще піду й наламаю гілок із клена, вкошу полину, зірву рум’янку – та й уклечаю усім цим хату; я встромляла клечання за образами, на вікнах, при порозі.

– А як же в нас гарно в хаті! – бувало, кричить Мирося. – Усе скрізь пахне й таке зелене!

Церкви у нашому селі давно не було – люди колись взяли гріха на душу: як комсомолія старого батюшку повісила у нього ж у хаті, колгоспники гуртом і розвалили. Тільки й залишився на тому місці склеп під землею і три кам’яні надгробки на могилах. Не було у своєму селі церкви, то люди йшли в сусіднє.

А я молилась вдома, і всіх своїх дітей навчила «Отче наш». Як лягали спати, обов’язково щодня казали всі молитву. Я тихесенько, стоячи на колінах перед святими іконами, а діти – де лягали.

Після служби в церкві кожне рушало на свій цвинтар. І я туди йшла, тільки з дому. Несла на оберемку пахуче зілля, трохи коржиків, зав’язаних в хустинці, вела за собою дітей.

На наш сільський цвинтар батюшка не приходив. То люди й самі, постають собі біля рідних могилок, помоляться, роздадуть у пам’ять про померлих гостинчики…

Я ходила до Христушки – це була дитина-янгол, бо й сонечка ще не побачила, померла в той же день, що й народилась… Це ж був мій гріх таємний: ненавмисно задушила.

І от стоїмо ми з дітьми на цвинтарі, перед ногами – малий гробик, порослий барвінком і споришем.

– А де ваші мама й тато поховані? – питає мене Мирося.

– Та… десь отамо-го! – показую убік рукою, а сама й не гляну. – Десь там є, у вишеньках…

Ніколи й ні разу на могилки своїх батьків я не пішла з дітьми, бо велику образу на них тримала. Це до своїх. А до Ількових тата й мами… мої діти геть і не знали, на якому цвинтарі вони поховані…

Моя Мирося ніколи не мала батька. А якогось разу, стояли на цвинтарі, то вона вголос «подумала»:

– А як це: мати рідних бабу й діда?…

Що я їй могла сказати? Промовчала.

Тоді була така чума – колгоспи…

Я увесь час на буряках, а ще ціле літо жала жито і пшеницю, крутила перевесла, складала на полях копи.

Взимку ж попід хатами ходить бригадир – теж збирає на роботу.

– Хто тут є з дорослих? Маринко, Ганю! – гримає у двері. Як відчинено – то зайде у темні сіни й горлопанить: – Завтра щоб прийшли до току – снопи будемо молотити!

А я ще й садила свій город, і то не мало! В половині землі засаджую картоплю, а половину відводила під жито. Картоплю, як викопаємо, несу до ями. А жито складаю в клуні. Як був час, то молотили трохи влітку, а то взимку – бахкаємо з Ганьою ціпом по снопах. І ще дуже потерпали, аби ж хоч не поїли миші!

Обмолочене зерно несли до комори. Із житньої соломи робили кулі: обв’язували сніп міцно перевеслом. А потім вшивали тими кулями хату. Бо ж чим крили тоді хати? Соломою. І проходило років три-чотири, а хата починала протікати – солома трухла й прогнивала.

Пам’ятаю, як виходжу на двір, роздивлюся на почорнілу стріху, та й кажу сама до себе:

– О, мені вже треба перекривати хату!

Лізу потім на горище, волочу за собою куль.

Починаю класти снопи від комина, тісно-тісно укладаю і ще й зв’язую їх між собою. Так потроху, потроху, тримаюся за крокви – та й підшию.

На моїй хаті була стріха. А у свекрів колись, в покійних, це ще до колгоспів, дах був покритий бляхою! І не тільки в них одних… От-от люди починали заможно жити… А після того, як прийшли колгоспи – тільки на колгоспній конторі й залишилась бляха.

Того, мабуть, і були часто пожежі. Бо як посваряться поміж собою сусіди – та й пускають попід стріху півня: підкладуть вогню в солому, вітерець подме – немає хати! Чи й глиняний лежак обвалиться, як не догледить господиня, а тоді іскра із печі вилетить у комин, попаде через дірку в стріху – зайнялось.

– Скільки ж тих хат у селі через ці стріхи погоріло! – розказувала, як вчила свою Ганю лежак мастити. – Треба, доню, часто вилазити на горище і слідкувати за лежаком. Треба дивитися, щоб де комина не проїла миша, бо тоді відпаде шматок глини, вогонь полетить крізь дірку, та й буде пожежа!

А часи після війни були непевні… У моїй хаті маленькі вікна – скло в чотири шибочки, рами чорні, бо ніякої фарби ще не знали. Але хата на два боки, як в людей. У одній половині жила з дітьми, а в іншій, через сіни – тримала вівці. Бо як були б мої вівці у хліві – злодії чисто винесли б! А в сінях – ще й викопала яму для картоплі, зробила погрібник. Старого кота пускала в хату, щоб він глядів мишей, бо коли б добралися до запасів, було б мені нещастя. Собаки я ніколи не тримала – то тільки зайва з’їжа.

Ніхто й ніколи не вбирав у нашому селі на Новий рік ялинку…

Зате ж коли приходило свято Андрія – Калита!

Ганя моя була самітниця. А Маруся, як підросла й починала дівувати, то наскликає до хати дівчат і хлопців, а ті до сволока, на гак – туди, де раніше гойдалася колиска, почеплять мотузку, на неї – великого бублика із маком – калиту. А тоді по черзі скачуть на коцюбі.

– Пане-брате! – кричить наїзник. – Їду калиту кусати!

А хтось стоїть поряд, із мокрою ганчіркою в руках, та ще й у сажі! Та й квацяє по обличчі! Треба так було вкусити, щоб не засміятись!

Таке творить Марусина компанія!

У хаті регіт, крики! Дівчата вищать, хлопчаки гигочуть. А Мирося й собі прибігла й сіла – за глядача, і їй все смішно – дурносміх.

14

У Миросі теж з’явилися свої подружки – Антося і Уляна. Антося трохи старша, а Уляна – Миросина ровесниця, була кругла сирота, єдина онука баби Марці.

Мами в Уляни не було, і батька теж. Батько загинув на війні, а мама після того стала гуляща – втікала з дому, із села – і їздила з чужими чоловіками по поїздах. Аж поки не дістала сифіліс… Так і згнила десь у дорозі, ніхто не знав, де й похована.

Уляна жила з батьковою матір’ю, а та вже була старенька, немічна; добре бідували. От Мирося як зайде до них у хату – Уляна снідає, їсть каплуна, так баба Марця той наїдок називала, а то тепла вода із кришкою олії, заправлена часником і сіллю. Уляна вмочає у воду хліб і їсть, Мирося сидить поряд на стільчику і дивиться, чекає – а собі як хоче! Прибіжить додому й просить мене:

– Мамо! Зробіть мені теж «каплуна», як у бабки Марці!

То я й зроблю: наллю в миску теплої води, олії, всиплю солі…

– Їж!

– Не такий смачний, як у баби Марці! – кричить мені Мирося.

– Часнику немає?

А якось баба Марця й каже (Миросі, Антосі і Уляні):

– Прийдіть і до нас, дівчатка, щоб Андрія справляти! Прийдете? Мої ж такі гарнесенькі!

– Прийдемо! Прийдемо! – радіють діти.

– І принесіть із собою калиту!

Вдома Мирося як причепилася до мене:

– Спечіть і мені, мамо, калача! Я теж хочу гратися в калиту!

– Та ти ще мала для того! – кажу.

– Нічого не мала! – кричить вона, мов навіжена.

Мусила я спекти. Правда, Олександра дала мені яєць, трохи муки – бо ж обоє наші дівчата йшли.

А там… Баба Марця усадила гостей за стіл, витягнула із запічка пляшку з горілкою, налила по повній чарці, та ще й припрошує:

– Та випийте хоч потрохи, мої ви лялечки! І будете веселіші!

Дівчата наші перезирнулися одна з одною: як це їм було горілку пити? Але ж це не хтось чужий давав, а баба Марця! От вони і причастились. Було дівкам тоді, певно, по років шість, повсідалися вони після вечері просто на землі, на сіно, та й почали співати – поробилися такі веселі! А баба Марця не довго й ждала, ще по одній налила.

– Та випийте, дівчатонька, мерщій по другій! Це так треба! Щоб ви кожна у парі були, щоб гарно заміж повиходили!

А тоді ще й по третій чарочці дала, на самім денці…

Грішка прийшов за Миросею – а вона, геть п’яна, спить посеред хати, біля неї покотом – Антося і Уляна. І баба Марця – під столом на сіні, теж хропе.

Грішка тільки плюнув, узяв сестру на руки, та й поніс додому. Дорогою зайшов до Гринюків:

– Тітко Олександро, біжіть і заберіть свою Антосю!

А тоді баба Марця зустріла якось мене на дорозі та й каже:

– От ваша Мирося гарно співає! Ой, так гарно!

– І що ж вона там співала? – сміюсь, випитую.

– Та всяких пісень!

Такі були тоді у нас для молоді розваги…

Аж тут у селі з’явилось радіо! Грішка дротики провів до хати – від Гринюків. А тоді – одів навушники… Мирося сидить на печі, Грішка їй дав одного навушника, іншого – для Івана: слухайте.

По радіо крутили п’єси: «Сватання на Гончарівці», «Часник і Галушка», «У степах». Приходили сусіди – у кого не було ще вдома такої чудасії, та й просилися послухати собі.

А то Грішка зі Степаном зробили рацію, протягнули через межу проводки, тулять до вух навушники.

– Ти що там робиш?! – гукає Степан по той бік дроту.

– Пообідав, та й хліб їм! – кричить до нього Грішка.

Грішка мій до всякої справи був беручким. А от вчитися – не любив із малку. Приходить якось додому…

– Навчи щось і мене! – просить у нього Мирося.

– Що ж я тебе навчу?

– А того, чого сам навчився в школі!

– Ну, тоді сідай!

І Грішка бере до рук перо.

– Ось, треба спочатку написати «М», – показує, виводить. – Це вуха, а тоді під ними «О», всередині «Л» – це буде рот. А тепер дві крапки, малюєш калачика, і ось так з’єднай – що виходить?

– Свиня!!! – радіє і плеще в долоні Мирося. – То це тебе у школі свиню вчили писати?

– Та ні… – відводить убік очі Грішка. – Це Микитка…

Микитка – був найкращий у Грішки друг, кілька років просидів у одному й тому ж класі, але не навчився ні писати, ні читати. А зате гарно малював свиней! У Грішки і Микитки була одна біда: вчителі на них сварилися, бо ті не хотіли вчитись. Я, хоч сама ні читати, ні писати геть не вміла – до школи ніколи не ходила й грамоти не знала, зате ж сина свого вчитись заставляла.

– Сідай і роби уроки! – приказувала я Грішці, і несла – викладала йому торбу на столі.

– Чого ви дівчат не заставляєте вчитися, а тільки мене? – не хотів учитися, й край. – Ганя до школи не ходила!

– Ходила, один рік… – зітхає Ганя. – І ще б пішла, тільки ж почалася війна, а далі мені не до навчання було… То хоч ви вже вчіться.

– Бо дівчатам тої науки не дуже й треба, однак вони повиходять заміж, та й одна дорога – у колгосп, на завод або – на ферму. А от тобі треба вчитися! – стою над головою в сина і все товчу й товчу своєї.

Іван же вчитися любив. Особливо – вірші читати вголос.

Колись трусів не було. Мирося сяде на лежанці, та й слухає, як Іван раз по раз вичитує напам’ять, що у школі почув або сам де прочитав; гарна була в Івана пам’ять – слово в слово перекаже – геть усе! От Мирося його й заслухається, ноги широко розставить…

Аж раз до нас прийшов дядько Трохим – мій родич із Ш. Я посадила гостя біля столу, насипала борщу у миску; Іван – ще раз розказує вірша, а Мирося сидить на лежанці, слухає. І тут дядько каже:

– Ну, Маринко… – і показує мені на лежанку.

Я озирнулась, а у Миросі «вся краса твоя чудова – в мене на виду!».

Я тоді кажу уголос:

– Дівко! Що це ти так сидиш?! Ану ж закрийся!

І моя Мирося вперше у житті відчула сором; звела вона докупи ноги, на виду вся запалилась.

– Ти бач… Ще й коси розпелехані… – дорікає мені дядько. – Чого це вона така в тебе нечупара?

Я тоді й спахнула.

– Йди і заплетись! – кричу. – Бо он людей стидно…

Я своїх дівчат не плела ніколи. Ганя і Маруся якось самі навчились. А вже Миросю заплітала Маруся: довгі стрічки вона уплітала в дві коси. Починала плести прямо аж від лоба, а далі – від потилиці – уже ділила на чотири. Та так тісно заплете, що шкіра Миросі із лоба лізе аж на голову, дитина й нахмуритись не може. Маруся не мала часу і на цілий тиждень заплітала. То Мирося і спала з тими стрічками, і гралася. От і сиділа розпелехана…

– Хочеш вишень із вишняку? – жаліє дитину дядько. Виймає із торби пляшку. Мені ллє до чарки кришку пійла, а Миросі віддає бубки.

Та у мене й свій був вишняк, було із чого його робити.

Бо чого-чого, а вишневих дерев тоді, як і зараз, по селу скрізь росло багато. У мене росли в садку, і по межі до берега, над глибокою виспою. Я і вишняк з вишень робила, і сушила на зиму, щоб варити узвар.

Які тоді були наїдки, ласощі? А діти дуже любили вишні. Уже ось-ось дерево перецвітає, а вони й заглядають на бубки – чи вже жовтіють; обривають, гризуть їх, мацають – чи кісточка м’яка. Особливо любила ягоди Мирося, як зачервоніють – тоді для неї свято, наїсться ягід досхочу!

Позаду Олександриної хати, у ярку, була дітям гарна забавка: як під час війни через наше село їхали німецькі танки, так один там і перекинувся – тепер лежав собі, перевернутий догори гусеницями. Уже й хміль і дикий виноград почали його обплітати. Аж якось приїхали в село чужі чоловіки, походили-подивилися на танка… Та й повернулися із тягачем. Пробували витягати, і так, і сяк, але!.. А тоді вирішили розібрати. І поки дядьки танка розбирали, моя Мирося робила бізнес. Нарве ще зранку в залізну кружечку вишень, та й біжить продавати. На зароблені гроші купляла цукерки й пряники.

Одну кружечку продасть, та й знов побігла – лазить по деревах. Мирося дуже любила по деревах лазити. А найбільше через те, що хотіла, аби хтось її там побачив і почав сварити. Можна ж було б і знизу вишень дістати, і не лізти на самий верх, але Мирося лізе, та ще на ту гілляку вибереться, що вона ось-ось може тріснути.

– Мамо-о-о-о-о! – кричить згори Мирося і вимахує руками, голими ногами обійняла стовбур.

– Що ти там робиш?!! – сварюся. – Зараз же злізь, бо ще впадеш!

– Не впа-а-а-аду-у-у-у!!! – гукає Мирося, і їй так втішно, що це я на неї накричала! Бо так, за роботою, й не бачу…

– Злізь мені, я тобі що сказала! – Мирося не слухається, і я таки йду до дерева, наставляю руки.

– Та зараз злізу, ще трішечки тут посиджу.

– Мені страшно, злазь! – стою і дивлюся знизу на свою дочечку, пильно-пильно дивлюся. Як же Миросю дуже тішив той мій пильний погляд! Бо коли б ще я так гарно на неї подивилась?

Як зацвітали вишневі дерева, вранці Мирося бігла хрущів трусити. Ще холодно і в ноги мокро – лежить роса, а Мирося вже мчить до вишень чи до черешні. А кури – табуном за нею. Мирося вхопиться за гілляку і чекає, поки дзьобаті геть усі зберуться. А тоді вона трусне і раз, і вдруге, а хрущі додолу тільки – луп! та луп! І під деревами зчиняється страшенний гам, і хрускіт – то кури трощать жуків, їдять. Дуже багато було колись хрущів!

Але найдужче Мирося любила бігати. Як треба вигнати до череди корову, то вона батіжком тільки цьвохне і:

– Гей! Гей! – кричить, корову підганяє.

Корова набирає ходу, дійки трясуться, вуха лопотять. А Мирося жене за нею, доганяє, і – обгонить! Ото вже радість була Миросі, щоб перегнати свою корову!

Мирося поверталася назад задихана, а я вже наставляю до неї пляшку:

– Біжи, мені майок на витирання назбирай!

І це Миросі в радість! Швидесенько бере вона до рук пляшку і летить, як вітер, на берег. А там вилізе вверх по ясені, та й визбирує поміж його листям голубеньких комашок, трохи більших від бджоли, із зеленими переливами на спинках, напихає ними повну пляшку і біжить назад додому. А я з них роблю ліки: заллю майок горілкою, закупорю міцно корком і несу у темне й холодне місце.

Якось згадала при Миросі про її батька.

– От як твій батько та дуже пив горілку! – кажу. – Я колись поставила це натирання в комірчині. Воно ж недобре і смердюче, бо на жуках! А він і його знайшов, та й висушив до дна!

– Геть з майками?… – не йме віри Мирося.

– Геть із майками, цілу сороковку випив!

– Повну-повнісіньку?… – й губи покривила, стало бридко.

До сну вона лягає спати з Ганею.

– Ганю, розкажи мені казочку, – просить.

– Про кого?

– Про козу-дерезу.

І доросла сестра розказу, вже вкотре. Мирося добре цю казку знає, але дуже любить, щоб їй ще і ще казали.

– А тепер про Івасика-Телесика.

– Ну, слухай…

Ганя розказує, а маленька Мирося, мабуть, уявляє, як це той бідний хлопчик втікає від злої Баби Яги і лізе на високе дерево, як вона хоче його вхопити. Миросі дуже страшно і шкода Івасика. Вона починає пхинькати, вже й плаче.

– Ти знов?! – спиняю той плач. – Це ж просто казка! Ану мені затихни! Ганю, не розказуй дитині на ніч більше про таке, чуєш?! Спіть…

А тоді почали кудись летіти літаки. Прямо над нашим селом. День за днем…

– Це хоч не війна? – перепитувала Мирося в мене, або в сестер, у сусідів.

– Хто його знає…

– А як почнуть на нас кидати бомби?!

– Будемо ховатися…

І дитина моя несамовито кричала і втікала із дороги у кущі, падала в траву, закривала руками очі й плакала. І так кожного разу, як тільки почує, що гуде літак.

– Та хто це там так страшно виє?! Тільки на серце ляку наганяє… – перемовляються між собою жінки.

– Так то ж Мирося!

– Це котра?

– Ну та! Маринчина лялька! – кажуть.

– От уже ж страхопуд росте…

Та не тільки одна моя Мирося тих літаків боялась. Усі люди боялися.

Бо тоді тільки й розмов було – що про війну та їжу…

Частина друга

Громадяни

Працюй у колгоспі,

Будь передовою,

Я буду учитись,

Змагатись з тобою.

«Удень я працюю». Народна лірична пісня

1

Миросі моїй шість років, час було б і до школи збиратися.

– Антосі уже купили Букваря! – вона радіє, аж кричить, і заглядає пильно в очі. – А мені коли купите?

– І тобі купимо, аякже! – обіцяю.

Але… Надходить осінь; старші діти йдуть до школи; у Антосі нові туфлі – а моя Мирося вдома!

– Як же це так?! Чого це ви мене не пустили до школи, мамо?!

– Бо ти ще дуже мала, вчителька сказали, треба підрости, – відмовляюсь.

Мирося – в плач!

– Та ти не бійся, наступного року підеш! – каже до неї Антося, як приходить після школи. Мирося треться поряд. – Не дуже в тій школі й добре. Знаєш, яка у нас строга вчителька? Б’ється по руках, як хто не вміє правильно написати або чорнилом поставиш пляму. І побігати там не вільно, коли захочеш, і поговорити між собою.

– Як це?…

– Тільки одна вчителька увесь урок і говорить! А нам, школярам, треба сидіти тихо цілу годину і не ворухнутись!

– Та не може такого бути!

– Спина в мене від того сидіння вже болить, і дуже нудно, ось що таке школа!

– А я все рівно хочу, – журиться Мирося і щовечора мене просить: – Мамо, ну пустіть і мене до школи. Так уже мені обридло сидіти вдома…

– От скоро поїдемо аж до міста! – якогось разу кажу до дітей.

– А це ж за чим? – Миросі й втішно, й дивно.

– По метрики! Поїдемо через великий ліс, ти ще, Миросю, там ніколи не була.

– Аж у М.?!

Моя Мирося враз забуває і про школу, і про нового Букваря, їй страх як хочеться кудись поїхати, та ще й так далеко!

– А коли ж ми поїдемо?

– Дуже скоро.

І от якогось ранку Яків під’їжджає підводою під нашу хату, спиняє коней. Я виводжу дітей, усі гуртом всідаємося на соломі. І не тільки ми самі, цілий гурт людей: Олександра з Антосею і Василем, ще дві жінки з дітьми!

– Тпр-р-р-ру! Нооооо! – гукнув на коней Яків, і ми поторохтіли по дорозі.

Їдемо, Мирося роззирається довкола, мало не зверне шиї! Ось вже минули своє село, проїхали й сусіднє. Розстелилось поле, стоять старі тополі по обидва боки від дороги. Завиднівся густий ліс…

– А я хочу злізти з підводи і трохи пробігти по шляху, можна, мамо? – раптом проситься у мене Іван.

– То й біжи! – дозволяю.

– І я теж із ним! – кричить Мирося.

Над головою у нас жовте й червоне листя, і дерева такі високі, аж не видно неба! І Мирося з Іваном – біжать наввипередки, регочуть, кидаються один по одному пилюкою, камінцями; щастя!

При в’їзді до міста всі знову сіли на підводу – Іван вискочив сам, а Миросю я висадила попід руки, бо вона втомилась. Мирося відхекується і все крутить головою. А там – хати одна одної краща! З-за повороту зненацька показався високий білий костел.

– Мамо! – кричить Мирося. – Це ж яка велика хата!

– Це не хата, церква, – у вуса посміхається дід Яків.

– Церква?… Я хочу до тої церкви!

– Там уже не церква, тепер це клуб. Комсомолія колись вигнала із цього костелу ксьондза.

– А ксьондз, це хто?

– Це як у нас батюшка, тільки цей одягнутий у біле.

– А де ж він тепер, той ксьондз? Куди його та комсомолія погнала?

– Тихіше… – шепчу і роззираюся. – Не треба такого казати. Не можна…

Аж ось і державна установа. У двері ми ввійшли гуртом. Дивиться моя Мирося, а за високим столом сидить сердита тітка в окулярах, голова низько зігнута, щось пише.

– Що там у вас? – питає.

– Та ось, ми привезли дітей, по метрики приїхали, – кажу до жінки.

– Звідки, із якого села?

– З І.

– Ви, громадянки, станьте вбік, а діти нехай по черзі підходять і називають свої імена та прізвища!

А тоді – кожне підходить й називає, ми, матері, кажемо за тих, що не сміють самі або не добре знають; називаємо день, місяць і рік народження.

– Мирося Іллівна Кульчицька, – кажу я за Миросю. – Дитина народилася…

– А де ж це та Мирося? Я не бачу! – жінка здивовано обводить поглядом усіх дітей, рахує. – Ви що, не привезли її з собою? Я просто так записувати не буду. Мені обов’язково треба побачити дитину.

А Мирося… Вона стоїть біля столу, із усіх сил тягнеться навшпиньки, бо ніяк не може дістати до краю.

– Та ось вона, просто ще маленька.

– А, бачу-бачу! – сміється жінка. – Якого вона, кажете, року, ця ваша Мирося? Сорок п’ятого?… Щось не показує на те.

– Та ж сорок п’ятого, просто дитина чомусь погано росте, хоч і їсть за трьох… – я почала оправдовуватись. – А народилась у сорок п’ятому, це правда! Ось стоїть моя кума, вона й пологи приймала, то підтвердить.

За годину виходимо із установи. Діти у руках тримають метрики – їхні перші документи!

Знову всі всідаємося на підводу. Яків перед тим гарно витріпує рядно і стелить на солому.

– Бо це ж: ви вже їдете додому, як совєцькі люди, уже не абищо, не порожнє місце! – каже до дітей.

А мене огортає така велика гордість, така невимовна втіха, що мої діти аж нарешті тепер вже справжні люди!

Минув рік.

Я до школи Миросі купила Букваря – її першу книжку, а ще – кілька зошитів, перо-ручку, чорнильницю (біла чарка з ямкою). Усе те школярі мали носити з собою в торбі. Торба Миросина нова й велика, полотняна – я сама її пошила, із грубого полотна.

Чорнила наварили з бузини…

Перше вересня.

– Ну що, ж, Миросю, йди до школи, – кажу вранці і подаю Миросі торбу.

– А ви, мамо? Ви хіба не підете зі мною?!

– Як же це я можу йти? – відказую. – Хіба ж тепер неділя, чи мені є коли? Я зараз побіжу в колгосп, мені ж треба на роботу! А ти до школи підеш із Іваном, або он хоч, то й із Антосею.

Та й пірнаю в щоденні клопоти.

А Мирося виходить за ворота і раптом бачить, що Антосю веде за руку її мама!

Мирося моя біжить назад до хати, гірко плаче.

– Куди ж вона піде, ще така мала? – Олександра зайшла на крик.

– Ніяка я не мала! Я йду до школи! Мені вже сім років було! – каже Мирося.

– Ну, тоді пора… То чому ж ти плачеш?

– Я теж хочу йти до школи з мамою! Я не хочу сама…

– Тоді… я поведу Миросю, – каже Ганя і бере сестру за руку. Сльози вмить втихають, Мирося щасливо посміхається, обіймає і цілує Ганю.

А я стою й милуюся своєю донькою: у Гані із коси вибилися і дуже гарно обрамляють чисте обличчя світлі кучері – вигоріли на сонці; високі груди, горда постава, тонка талія – очей не можна відвести.

– Та це ж ще й краще! – радіє Мирося: Ганя молода, красива, може, хто не знає, то ще й подумають, що це її мама. Бо я, справжня мама, маленька, похилена, змарніла.

Мирося мене любить… Але дітей мені бавить Ганя – вона їм, мабуть, і за матір ближча. Вже вкотре Ганя відмовлялася вийти заміж, хоч приходили до нашої хати всякі женихи – і красиві, високі, кучеряві – бідні, і трохи негарні, добре старші від Гані – та заможні. Ганя, може, давно вже й віддалася б, але я її все спиняла: на кого ти мене з дітьми кидаєш, хто буде мені помагати? І Ганя не йде із дому, покірно мене слухає, бо жаліє.

І от, нарешті Мирося миє ноги і взувається в балетки – суконні туфлі з гумовою підошвою, Грішка їх сам пошив. Спереду затягує маленький ремінець, хоче бігти…

– А панчохи?! – спиняє її Ганя. – До школи безпремінно треба панчохи одягнути!

Мирося з неохотою стягує ремінці, знімає геть балетки і підставляє Гані босу ступню. Старша сестра натягує коричневі панчохи, вище коліна міцно стискає ноги резинками, щоб трималось.

– Але ж воно мене душить! – Мирося показує на глибокий пружок під резинкою, що влізла в тіло.

– Ну-ну, звикай, ти ж до школи йдеш, – каже Ганя.

Маруся звично заплітає Миросю у чотири кіски. Я подаю коричневе плаття – в сині квіточки, це ще те – від тітки Тетяни із Кута.

Дорогою моя Мирося йде і роззирається на всі боки – чи ж ніхто не бачить, що це вона вже йде до школи! На Гані синє плаття, чорні туфлі, але вона й у старому гарна аж до крику – он, їй ще й золота коса аж у три рази обвиває голову! Стрічні люди задивляються, аж вклоняються на Ганине «добридень», а Миросі здається – що це ж до неї!

Нарешті вони прийшли до школи. Грає духова музика, під деревами стоять діти. Мирося нікого з них не знає. Вона крутить на всі боки головою, роздивляється і слухає, хто що каже.

Аж тут до них із Ганею підходить вчителька.

– Це ти Мирося Кульчицька? А я – Ганна Михайлівна, – і простягає вузьку долоню.

– Ти теж Ганя?! – кричить до молодесенької дівчини Мирося. – А наша Ганя за тебе краща!

– Так не можна на вчительку говорити, вони – Ганна Михайлівна, ВЧИТЕЛЬКА.

І якось вона так та Ганя сказала, що Мирося відразу ж зрозуміла, що вчителька – це не проста собі людина, це хтось великий. І раптом…

– Ганю! А он і Манька стоїть! Вона що, теж до школи ходить?!

– Миросю, тут не можна на людей пальцем показувати, це дуже негарно, із тебе всі будуть сміятись.

– Але ж це Манька, Колючка!!!

Манька Колючка – була переляком усіх дітей у селі. Одна дочка у батьків, а то все були брати. Як хто менший від неї йшов повз двір, брала до рук прута і чекала на дорозі, напроти свого дому, а тоді підбігала й несамовито била, ще й старалася попасти по обличчі – межи очі. Із Манькою ніхто з дітей не дружив – її всі боялись.

– Ти з Манькою не будеш учитися, не бійся, – заспокоює Миросю Ганя. – Тут учителька їй не дозволить битися, і директор школи.

Ганя Миросю й у клас увела, посадила за парту, поряд із незнайомою дівчинкою.

– Тебе як звати? – зразу ж спитала її Мирося.

– Маруся…

– Давай будемо дружити?

– Згода!

І поки всі поприходили та порозсідалися по своїх місцях, Мирося знайшла собі ще двох нових товаришок – Віру й Галю.

Першого дня зі школи додому Мирося мала йти сама. Була обідня пора, немилосердно смалило сонце. Вона стала за ворітьми й замислилась: якщо чвалати по дорозі – далекувато. Можна було б вийти навпрошки до берега і там ще й заховатися під крислаті верби. Тільки ж тоді виходило, що треба йти просто повз Маньчину хату – Миросі трохи лячно. Але резинки від панчіх поврізалися у ноги й поробили по тілу глибокі й пекучі рови. Миросі хотілося якнайшвидше вже роззутись – і вона обирає верби. Мала школярка звертає убік із дороги, виходить до містка, аж тут і Манька стоїть із прутом, вже чекає!

– А, це ти, Миросько?! Рушай сюди, я зараз тобі як дам! – і махає, хвоцькає прутом кругом себе, підступає ближче, ближче…

– Ану ж тільки попробуй!!! – раптом несамовито кричить Мирося і йде сміливо – прямо дивиться Маньці в очі. – Тільки спробуй мене зачепити! Я вже в школі вчуся, зрозуміла?!

І Манька чомусь відступила. Вона здивовано подивилась на дрібненьку Миросину фігурку, опустила додолу прута і пішла геть.

Наступного дня вчителька повчала:

– Дітки, вам треба навчитися до людей здороватись. Особливо до старших. От йде людина – а ви до неї й поздоровались, і низенько вклонилися. Запам’ятали?

Про поклонитись і сказати «добридень» моя Мирося знає, я її того навчила, а от здороватись… Того дня вона прийшла зі школи, переодягнула плаття – на старіше, та й побігла гратися до нової подружки, до Марусі. Аж біля баби Марці глядь – а назустріч сама вчителька йде!

– Здоров!!! – кричить до неї Мирося, стала й поклонилась.

Ганна Михайлівна тільки головою похитала.

– Миросю… – каже тихо. – Так не можна вітатися. Як ідеш рано, то треба сказати «добрий ранок», удень – «доброго дня», а увечері – «добрий вечір», зрозуміла?

Так Мирося потім усе життя й казала…

2

У школі вчителька вже завдає домашнє завдання – писати гарно букви. А я писати не вміла, неписьменна. Маруся не мала часу. Ганя теж не дуже у тім ділі вправна. Іван не хоче. Не було кому й допомогти дитині!..

От Мирося й сиділа подовгу над тими зошитами. Сидить собі, мудрує, старається, щоб вийшло гарно. Аж тут не зловчиться – та набере більше, ніж слід, чорнила, поставить пляму! І все в неї спочатку якось ішло вбік та криво.

Мирося й побігла за поміччю до двоюрідної сестри – Антося вже на той час перейшла у другий клас!

– Приходь до мене із зошитами, – розрадила її Антося. – Я тобі гарно напишу, сама, – я ж умію!

І Мирося пішла.

А там – Антося сіла та й списала усю сторінку! Прийшла Мирося додому, виймає зошита, милується – так втішно!

– Подивись, як у мене гарно! – ще й похвалилася вона Іванові. – Назавтра буде п’ять!

Але Іван чомусь не зрадів за сестру, він страшно витріщив очі та як закричить:

– Що?! Тобі треба самій навчитися писати!

– У мене не виходить самій, хай краще вже за мене пише Антося…

Іван раптом як зірветься на ноги, та як побіжить до Миросі! Схопив її за волосся і з силою почав шарпати на всі боки, при тім приказував:

– А добре тобі тепер?! Ось будеш знати! Ти мені щоб знала: коли тобі Антося писатиме, то ти сама ніколи не будеш нічого уміти й знати!.. Щоб більше не сміла таке робити! Бо так і залишишся неуком, будеш така дурна, як вівця! Не будеш більше такого робити? Кажи!

– Ні! Більше ніколи!

Від того дня Іван сам дивився за Миросиними уроками, бо він гарно вчився, був уже в четвертому класі – і відмінник.

Ганна Михайлівна – маленька, худесенька, дрібна, та вже – вчителька! Її усі боялися і слухались, бо неслухів вона ставила в куток. Тільки не мою Миросю: після Іванової науки вона старалася із усіх сил і вчилася найкраще в класі.

І ще старалася Мирося, бо дуже боялася, аби не стати «залишнячкою». Була у них у класі Галя, що по два роки сиділа в одному класі.

– Ну, Галочко, давай ось тут прочитаємо? – просить Ганна Михайлівна «залишнячку», схиляється над нею низько-низько. – Ось буква «м», а це «а», і ще раз так само. Давай будемо читати: м, а, м, а – як буде разом?

– Не знаю, – каже Галя і щиро дивиться Ганні Михайлівні в очі.

– Та ти не на мене дивись, а в книжку!

– А що я там не бачила? – дивується Галя. – Я там все рівно нічого не розумію.

Билась, билась Ганна Михайлівна над тою Галею, та так і залишила її ще раз у першому класі…

Мирося на уроках пильно слухала вчительку, а вдома їй допомагав читати Іван. І все рівно перший клас промайнув для моєї дитини, немов у тумані.

Зате ж у другому – Мирося, Віра, Маруся і ще один хлопчик, Володя, отримали похвальні грамоти!

А після третього класу Мирося мені сказала:

– Все, мамо! Досить з мене тої науки! Я більше не піду в школу: писати і рахувати вже навчилася, то що мені там ще робити?

– То й не йди, – я згодилась.

На початку літа пішла на базар, продала книжки, а на четвертий клас і не купляю. А для чого? Моя дівка сидітиме вдома.

Але минув тільки місяць, Миросі зробилося вдома нудно – учитися вже не треба, усі хатні справи робили старші сестри, до колгоспу її ще не взяли б – бо рано…

Зате Манька у пісковому глинищі вже пасла колгоспних свиней – от де згодилася її різка! Мирося й собі проситься у мене:

– Мамо, можна і я піду пасти свині разом із Манькою?

– Куди там йти?! А як пісок засипле? – сварюся на неї. – Уже скількох дітей там завалило на смерть, ти не знаєш?

Мирося знає… Там у глинищі стоїть вода, люди копають ямки над самим урвищем.

Я до глинища не пускаю, але хіба за тим вітрогоном вслідкуєш?

Я заклопотана у справах, на роботі, а Мирося моя таки бігає за свиньми, разом із Манькою. Як натомляться, свині полягають та й купаються у калюжах – а дівчата сміються й собі лежать в траві, їм воля!

А в кінці серпня питаю ще раз:

– То що, Миросю, ти не передумала іти до школи? Може, я таки піду та й куплю тобі на четвертий клас книжки?

– І не йдіть, мамо, бо не треба!

От уже минуло й перше вересня; вже й друге; третє, минає тиждень… А Мирося знай собі гуляє. І Іван її не займає, не треба скніти над уроками; вечір прийшов – лягай, Миросю, спати!

Аж якось у неділю до нашого двору прийшов Петро Никифорович – учитель старших класів.

– А де це ваша дочка?

– Котра саме? – перепитую.

– Найменша, Мирося. Чого її немає в класі, може, захворіла?

– Та ні, вона здорова! Просто, не хоче більше ходити в школу, та й усе…

– Товаришко Марино, аби це був хто інший, я й не йшов би… Але ж ваша Мирося гарно вчилась, он у табелі одні п’ятірки мала! Шкода… І що ви собі думаєте?

Аж тут і моя Мирося визирнула із сіней.

– Миросю, це ти? Приходь до школи, – просить її ласкаво вчитель.

– Ні… не піду!

– Як це ти не підеш? Чому?…

– Я не хочу…

І раптом Петро Никифорович як гарикне грізно:

– Завтра ж мені приходь до школи!

Ще й рукою якось так махнув – я аж за стіну вхопилась. І Миросі теж зробилось лячно.

Іван того ж дня побіг до сусіднього села і купив книжки; у понеділок узяв сестру за руку і повів за собою в школу.

До школи Мирося ходила через подвір’я баби Надежди, у тої було дві дочки-близнючки, Миросині однокласниці, – Надя й Юлька. А далі – берегами, місточком через річку – вже і школа. Попід верби Мирося йде сміливо – Манька її вже не займає.

Минула осінь, настали холоди. Морозом скувало річку, хати аж по вікна позасипало снігом.

– Мамо! Нас сьогодні на лижах учили їздити! – вбігає до хати розчервоніла, захекана Мирося, і хвалиться мені: – Нас вчителька водила аж у ліс, аж до села А.!

– Аж так далеко?! – дивуюся, бо то й справді неблизький шлях.

– Дівчата всі назад йдуть, кажуть: у нас ноги болять! А я ще бігла б й бігла!

Вона й спати лягає, та все мене питає: і як же вони болять, ті ноги? От яка була здорова!

А на ранок у Миросі сів на оці ячмінь.

– Мамо! Завезіть мене в лікарню! – проситься вона в мене. – Я так хочу відпочити!

– То хіба ж у лікарні відпочивають? Там тільки хворі!

– А я чула, як дівчата розказували, що в лікарні люди можуть хоч і цілий день лежати по ліжках! От би і мені, хоча б день… Поспати на білій подушці, укритися справжнім одіялом…

Уроки Мирося робила тепер сама. Що там скажуть прочитати – сяде й прочитає. Вона й писала найкраще в класі. А найдужче Миросі подобалось, щоб вчителі її хвалили.

У четвертому класі почали вони вчити німецьку мову. Невідомі слова, гаркава мова – а Миросі все цікаво. Вона пильно-пильно вслухається у мову вчителя, шепоче за ним кожне слово, перепитує, а тоді як встане – слово в слово все й повторить!

Якось учитель дав додому завдання – навчитися читати великий текст, аж на півсторінки! Мирося моя тільки два рази прочитала – уже й вивчила увесь напам’ять!

Наступного дня вона сидить і тримає руку, махає нею над головою – аби учитель спитав і гарно розказати. А той, як на те, мовби не бачить тієї руки, не звертає на Миросю ніякої уваги, не питає. Зате ж інших… Кого тільки не підніме із місця, всі бекають і мекають, то вчитель поставить «два» або «три».

– Сідайте, неуки!

– А мене?! Мене спитайте!!! – кричить Мирося.

– Ну, читай, Кульчицька.

А вона – як ушкварить усе від початку й до кінця! Прострочила на одному подиху увесь текст.

– От як треба вчити! – каже вчитель. – Сідай, Миросю, «п’ять»!

Щоб на неї не сердились, Мирося береться підказувати. Лягає на парту й тихо шепче.

– Кульчицька! – кричить тоді учитель. – Зараз поставлю тобі за підказування «два»!

До кінця року Мирося вже так гарно говорить по-німецьки, що вчитель не може нахвалитись. Навіть дає додому читати німецьку книжку! А однокласники це чують, та й…

– Диви! Німці її батька вбили, а вона вчить їхню проклятущу мову!

Мирося моя гарно вчилась. А в тому році, як тільки зблиснуло сонце і потепліло, – попросилась на роботу.

Весною на колгоспному полі жінки й дівчата садили на насіння висадки буряків.

– Ганю, а можна, я піду з тобою?

Я це почула…

– Аякже! Йди, Миросю, заробиш цукру! – кажу, та ще й рада!

І моя Мирося йде. Вона навіть відпросилася із школи, пообіцяла вчителям, що вивчить все сама…

Спочатку Мирося кілька днів носила жінкам воду, а тоді стала разом із усіма садити. Брала копачку в руки, рила ямку, клала туди бурячка і притоптувала ногами.

А далі… Тепер уже їй носили воду! Мирося була справна трудівниця, займала рядок десь більше кілометра, а треба було пройти три-чотири. Вона ще й старалася зробити більше від усіх, і то не ради цукру – аби тільки похвалили!

– Миросю, може, пора вже й до школи? – якось перепинив свою ученицю на дорозі вчитель.

– Та я своє нажену! – відказує йому Мирося.

Учитель моїй дитині вірить: вона ж найкраща учениця в класі, і таки своє нажене, а разом із тим заробить: за один день отримувала по півкілограма пшениці, по два стакани цукру і п’ятдесят копійок! Щовечора Мирося отримувала зарплату і несла її додому, віддавала мені до сховку.

Усе те літо пройшло Миросі в полі.

У шостому класі до школи прийшов новий вчитель математики – Іпатій Андрійович, він був дуже строгий і скупий на оцінки. Мирося як старалася, а за рік таки мала у табелі одну «чотири». Через цього вчителя не залишилося жодного відмінника у їхньому класі!

Наприкінці сьомого класу Мирося тільки на тиждень пішла на висадки. Але й тоді вона щодня вивчала всі уроки. Із «Математикою» геть і спала! Та ба, вчитель тільки хмурив брови: всього не знаєш.

– Ну що ж, як вже буде… – змирився навіть класний керівник. Змирилась і Мирося.

Тільки ж Марусі, Вірі і Володі одного дня переказали із школи, щоб вони прийшли на перездачу математики. А моїй Миросі – ні…

Нарешті всі екзамени вже здані – й у школі мав бути випуск!

– Зараз, діти, не йдемо додому, а збираємося в класі та й будемо говорити, хто що назавтра принесе до столу! – каже Петро Никифорович.

Зібралися, поговорили – той принесе картоплі вареної, той огірків, яєць, сала, пиріжків, вареників; Надя з Юлькою сказали, що цукерок; Мирося моя не знає, що й казати…

Дівчата її вже миються, готують нові сукні, викладають гарно коси…

А Мирося сапала бараболю, та й врубала сапою пальця. Кров цібенить їй аж на землю, а вона радіє.

– То, може, мамо, я таки піду на випуск? – знай, проситься у мене. – Однаково сьогодні вже не зможу вам допомагати.

– А візьми – зав’яжеш руку ганчірочкою, кров стишиться, та ще трохи до вечора й поможеш, – прошу, аби не йшла.

– Та воно, мамо, мені болить і болить, аж шарпає. Ще нарве. А мені все рівно треба колись до школи за свідоцтвом йти. То, може, я піду сьогодні, разом із усіма?

– Нащо тобі те свідоцтво? – не розгинаю спини: аби більше встигнути.

– Але ж я вчилася!.. Нехай свідоцтво буде вдома? Що я, даремно до школи ходила? – і клянчить, клянчить, та таки впросила.

– То йди… – дозволила я.

Мирося тоді швидко помила ноги, вмилася, обв’язала руку ганчіркою; одяглася в старе плаття – те, у якому щодня ходила в школу. Я мусила таки вділити, та й дала їй із собою аж два стакани цукру і ще й десяток варених яєць! Мирося побігла через берег, а я вже сама пішла назад до бараболі.

У школі тим часом зібралися випускники із вчителями.

Директор у класі біля столу, накритого червоною скатеркою, видавав кожному до рук свідоцтво. Як вийшла до дошки моя Мирося, присоромив:

– А чому це ти, Кульчицька, та не перездала одну «четвірку»? Не схотіла прийти? Загордилася чи, мабуть, тобі було ліньки йти?

– Мені ніхто й не сказав, що можна було перездати… – Мирося розгубилась.

– Як це, не сказав?! Он Віра з Марусею і Володя – перездали, вони тепер відмінники! Гордість нашої школи! А ти?…

Миросі стало прикро. Зазирнула вона у своє свідоцтво: так і як є, там стоять геть усі «п’ятірки», тільки з математики – «чотири».

А коли усім класом, разом із учителями, її колишні однокласники ставали біля порогу школи, щоб зробити спільне фото, Мирося не почула, бо у цей час сиділа вона біля річки й гірко плакала. Вмилася, прийшла – а вже й по всьому!

3

Після війни люди в селі виписували газети – тоді відкрили при сільській раді пошту. І казали, що того року в кожній газеті було таке оголошення: «Діти загиблих на фронті приймаються на навчання без екзаменів».

– Ти куди хочеш поступати? – питає Миросю Віра.

– А ти?

– Я ще не придумала.

– І я ще не придумала.

Газет я не могла читати, та й далі свого села ніколи не була, хіба що раз у місті, коли метрики дітям виписували, й коли ж то ще було!

– Он Маруся, вивчилася на швачку, то й ти, певно, вчись і собі шити, – каже до Миросі Ганя.

А мені то й геть байдуже.

Уже було, що минув місяць після школи.

Пошту у селі носив Дорош, він же був і секретарем сільради.

– Ось, – якось зайшов він у подвір’я, несе мені в руках газету, – Маринко, ти, може, не знаєш, куди свою Миросю везти поступати? Візьми газету, разом почитайте, може, щось і виберете. Бо мені твоєї дитини шкода, вона ж така розумна! Нехай би вчилась…

– Що ви мені, Дороше, оце даєте? Я ж читати геть не вмію, – я і до рук ту газету не схотіла брати.

– То я тобі так розкажу, ось послухай-но! Тут тільки й треба, що написати заяву, взяти свідоцтво, похоронку, та й усе. Мирося ж сирота, її ж кругом приймуть.

– А в що я її одягну? Що вона там буде їсти, га?

– Послухай мене, Маринко, таки візьмися за це діло! – настоює на своєму. – Зрозумій, ти не прогадаєш, бо твоя дитина буде вчитися і жити на повному державному забезпеченні! Ти тільки напиши заяву.

– А яку заяву? Хто її напише? Я ж вам кажу, що неписьменна!

– Гаразд! Я сам і напишу, ти тільки візьми дитину й завези.

– Куди ж я її повезу? – я зажурилась, аж руками себе по грудях вдарила. – Я ж нічого ніде не знаю!

– То я залишу вам газету?

– Не треба, Дороше, не залишайте, бо не буде ніхто її в нас читати. Оце тільки лежатиме й порветься, то краще заберіть.

На тому й окошилось.

А Миросі що? Мирося – ще дитина! Вона почула, що нікуди не треба їхати, та й радіє, що буде вдома.

Віра вже була всіма думками в Умані.

Володю батько аж до Одеси мав завезти, щоб вступати на військове.

Юлька з Надею готувалися поступати на вчительок – рідна тітка брала їх до Корсуня.

Маруся поїде у Черкаси…

– Але ж у селі залишається Уляна! – відказує, як хто зачепить, Мирося.

Уляна на одну ногу крива, то й пішла на короварню робити – до телят. Баба Марця відшкодувала трохи грошей, купила онуці резинові чоботи. А вони за тиждень порвалися, на підошві протерлась велика дірка. Уляна ходить, ноги у гною…

А Мирося із Галею через місяць після випуску пішли на цегельний завод: записались на роботу.

– Дівчата, ви з якого року?

– Із 1945-го, – каже Галя.

– Е, ні! – хитає головою маленький миршавенький дядечко із заплаканими очима. – Тут у нас така робота, що вас ще не можна брати, приходьте хоч років через зо три.

– Як?… Ми хочемо зараз! – каже Галя, бо їй дуже треба було грошей – на дорогу до Вінниці, вона мала туди їхати на навчання.

– Ну… Давайте тоді так: я запишу, що ви із 1942 року. Коли що, то скажу, що мені збрехали. Але не бійтеся, перевіряти ніхто не буде. А нам ще й зараз дуже треба робоча сила. Ви дівчата показні, здорові. То як?

– Записуйте! – каже Мирося, вона за останній рік дуже гарно підросла, стала вища від усіх однокласників.

І цілий місяць вони із Галею робили із глини цеглу, на широких лопатах садили її у піч, потім виймали, виносили на вулицю, складали в купи.

У цеху горить піч, дуже жарко, двері навстіж відчинені, протяги такі, аж здувало хустку із голови. У Миросі по обличчю погнало гулі, одна роздулася над губою, а інша – завбільшки з кулак – нависала над самим оком, заважала дивитися, свербіла.

– Треба її вирізати, – якось просить мене Мирося. – Візьміть, мамо, ножа, та й виріжте!

– Ні, не буду я нічого різати, боюся, це ж око, – не хочу й слухати.

То Мирося придумала: замотала півобличчя хусткою, та й таки біжить до цегельного заводу.

А тоді їй ще й продуло спину та скрутило шию набік…

Галя отримала зарплату і таки поїхала до Вінниці.

Уляну пожаліли, що вона кругла сирота, із колгоспу направили вчитися до Умані – на бухгалтерські курси.

А Мирося до кінця літа пасла колгоспні корови в Дубині.

У вересні пішла вона до сусіднього села і написала заяву у цукровий завод на роботу. Миросю взяли відразу ж, записали працівницею на кагатне поле.

І почалося… Восени машини везуть буряки до заводу, а Мирося визбирує за ними по дорозі ті, що погубились.

Ще нічого не заробила, то зранку Мирося на роботу бігла боса, а старенькі, ще шкільні балетки несла під пахвою. Заходила вона в чуже село і аж там взувалась.

Взимку поле вкриває снігом, але робота не стоїть – Мирося разом із іншими жінками і дівчатами йде до складу і плете там матки – довгі доріжки із очерету, щоб накривати буряки. День відробила – записали.

Як отримала вона першу свою зарплату – аж двісті рублів! – усі гроші, до копійки, віддала мені до рук. Я взяла, замотала гроші у газету та й ховаю їх за образ. А Мирося тоді просить:

– Купіть мені, мамо, годинника, я так дуже його хочу…

І я мусила послухати, купила – малесенького такого дзиґарика, на пасочку зі шкіри.

Наступного року купила Миросі, за її ж зарплату, перше в її житті пальто – чорне, із каракулевим коміром. А Іван зі Львова привіз чобітки, справжні, заводські. Він уже працював, механіком. Коли їхав Іван із дому, я дала йому з собою грошей.

– Ось, – кажу, – а це ще Миросині, купиш сестрі щось гарне взутися, бо вона вже дівка.

– Ставай ступнею на паличку, зміряю, який тобі треба розмір, – Іван бере в руки ножа і відрізає трохи більше, ніж по ступні. – А це ще щоб онуча влізла, – пояснює Миросі.

– Ні! Я хочу малесенькі чобіточки, гарні, а не такі, як у мене були – великі кирзові.

– Для чого тобі маленькі? У тебе он нога – мов у поліського злодія, розтоптала! – дражниться із неї Іван.

А паличку сховав…

То Мирося так, аби він не побачив, вийняла тихцем із сумки ту прикру мірку, та й добряче підрізала.

– А так тепер буде добре! – сказала потім Марусі.

От Іван і привіз їй по тій мірці, маленькі. Мирося взяла до рук – які ж гарні! А як взула… Пальці у чобітках скручені, нозі геть незручно. Але куди вже дінешся? Що сама виміряла, то те й мала тепер носити!

Знов була зима, тріщали морози. Ми всі тоді сиділи в хаті.

– Агов, Миросю! Виходь на роботу! – якось гукає її Тетяна. – Прийшли вагони із буряковим насінням, треба розвантажити.

Мирося збирається і йде.

До цукрового заводу була підведена залізниця, і нею привозили всякі вантажі.

Того разу привезли насіння, воно горами вершилося по вагонах, розфасоване у величезних кубинських мішках – довгих і важких.

– Та цей мішок більший від мене! – кричить Мирося. – Я ж його на собі не донесу!

– Донесеш, де ти дінешся! – не слухає керуючий. – Підходь, дівулю, і ставай у чергу.

Мирося стає. Черга суне… І от моїй дитині на плечі сповзає мішок. Миросю від непомірної ваги згинає вдвоє, кінець мішка падає аж на землю. А вона таки волоче його по землі.

– Підкидай вище, сади мішка собі на голову! – гукає дядько. – Отак-так, будеш піддавати на себе! Гляди, аби не впав.

Мирося тужиться, вона помалу перебирає ногами, йде. А ще ж треба було крученими сходами винести нагору! Там мішка підхоплювали старші жінки, висаджували на платформу і складали в піраміди.

– Миросю! Гайда в завод! – навесні знов і знов гукає від воріт Тетяна.

– То я тільки що прийшла, ще й не встигла вмитися! – було, дивується Мирося.

– Потім вмиєшся, тепер треба швидко бігти! Прийшли нові вагони!

– Із чим?…

– Сьогодні із білим каменем!

Мирося на ходу хапає зі столу скибку хліба, посипає його зверху сіллю і дорогою біжить-вечеряє.

Ще здалеку вона бачить довгий потяг, над червоними вагонами вершаться білі гори.

– А як же його звідти виймати? – не розуміє Мирося. Бо вагони стоять високі, камінь – насипом.

– Вилазьте на вагон, беріть камінь до рук і викидайте вниз! Як верх скинете, відкриємо знизу люки! – пояснює дівчатам розпорядник.

Миросині ровесниці, були й трохи старші, одна по одній вибиралися на білий камінь та й грузили. До одного вагона їх ставили по семеро дівчат.

Робота кипить, треба поспішати! Там, де стоїть Мирося, вже й піввагона в ямі. Заскреготав замок – двоє чоловіків, підваживши ломом, відкрили важкий залізний люк, каміння з гуркотом летить донизу.

– Закриєте самі, – наказують дядьки дівчатам і йдуть до наступного вагона.

– А як же ми закриємо цей люк?… – тим дивно, самі не підіймуть!

– Як не закриєте люка, то вам вагон не зарахують! – каже їм підрядник. – Так що піднатужте, гуртом ставайте!

Але як дівчата не тужаться – не можуть.

– У мене жіночі дні! – раптом каже Люба, Миросина однокласниця. – Мені не можна важкого піднімати, – і відходить вбік. Тепер вони вшістьох, ще важче! Дівчата аж стогнуть від натуги, піт їм аж очі виїдає – а не здужають!

– Як пообіцяєте принести пляшку, то закриємо… – підходить до них один із тих, що з ломом.

– Ще чого! Закрути губу! – і дівчата таки самі й закриють.

А там і другого, і третього вагона, все самі…

Мирося йде після всього додому, аж волоче ноги, у животі їй бурчить від голоду, а може, від тих страшних зусиль?

Мирося чомусь не вміла лукавити, як інші дівчата. Якщо й мала жіночі дні, то соромилася про них комусь сказати.

Ото – чи слаба, чи здорова, а рве Мирося на себе мішки або камінь грузить…

Аж якось таки й не втрималась.

– Ой-йо-йой! – і собі скривилась.

– Що таке, Кульчицька?! – підходить дядько.

– У мене живіт болить.

– Що, обмочилась?

Миросі робити було важко, бо вона ще тоді була дитина, хоч і виросла нівроку. Але нікому до неї не було діла – ходиш собі на роботу, то й ходи!

Часом, правда, пожаліється мені, своїй мамі.

– А Антося он вчиться в Києві…

– То що?

– Вона там ще вчиться, із дівчатами в кіно ходить… У мене спина від роботи болить…

А я що? Я сама тоді була, як тяглова коняка, то й відказую:

– Така вже доля сільської жінки, терпи…

І подумати було б, та й відправити Миросю вчитись. Але я – затуркана і темна, Грішка був далеко, Маруся з Ганною? Іван?

Миросю ніхто вчитися не заставляв. Хіба тільки двоюрідний брат…

– Миросю, йди вчитися, – було, перестріне і просить мою Михайло. – Ну чого ти ходиш у той завод? Що ти тут собі заробиш? Хіба горба на спину. Подумай, ти ж у школі була відмінниця, тобі треба далі вчитись!

– У мене з математики четвірка! – відкаже йому Мирося, і щодуху тоді втікає геть від брата.

І якщо десь його хоч здалеку забачить, обходить десятою дорогою.

– Чому ти втікаєш від Михайла? – якось запитую Миросю.

– Та… Він знов буде чіплятися до мене зі своїм «їдь вчитися»!

І що мені було казати?

4

З одного боку біля мене жили Арсен і Олександра, а з іншого – Карпо і Мойра, у них не було дітей. Та ще й ця Мойра якась така страшна була із себе – сама худенька, лице жовте-жовте, немов віск, і вздовж усе порите зморшками. Маленькою моя Мирося постійно туди ходила, бо Карпо дуже любив дітей. То вона, щойно на ноги зіп’ялася, і вже йде, руки наставить і гукає до нього:

– По-по! По-по!

А Карпо її підхопить, та й підкидає над собою.

Тільки ж Мойра була вже не така добра, вона ходила постійно смутна й похмура і свого Карпа стерегла, неначе ока, бо колись мала із ним халепу. Вже вони були одружені… Карпо як пішов на війну, то дійшов аж до Сталінграда, а там зустрів свою нову любов, дівку-росіянку. Сказав тій Марфі, що його звати Мішка, назвався нежонатим, познайомився з її батьками. Карпо-Мішка навіть відгуляв у Росії весілля! Та й чомусь привіз молодицю в своє село, додому. Зайшов до хати, увів за собою жінку. А Мойра вибігла напроти, щоб обійняти, побачила поряд із чоловіком гостю, та так і сіла.

– Це хто з тобою приїхав? – питається в чоловіка, ще надіється, що може…

– Та… Мойрюшко… Це… – і втік із хати, жінок оставив сам на сам, аби якось там домовились поміж собою.

– Хто ж ти така? – як Карпо уже пішов, питає Мойра в дівчини.

– Я – Марфуша, жена Мишкина.

– А… – зітхнула Мойра. – А де ж твій Мішка, хто він, звідки?

– Как кто?! – здивувалася Марфуша. – Вон он, вышел только что на улицу! А ты его сестра? Или… мама?

Мойра була собі ще замолоду чомусь захланна, бліда і квола. А ще як в селі була важка робота, потім відгриміла війна, то вона так і виглядала на років сорок, насправді – трохи більше було за двадцять.

– Це ніякий не Мішка, ти щось плутаєш, це мій Карпо! І я йому не сестра й не мати, а справжня жінка!

– Нет, это Мишка! И я его жена, – не відступає від свого гостя.

– От кобель проклятущий! – зрозуміла нарешті Мойра, чого це Карпо так швидко втік із хати. – Нам щось треба думати.

Марфа й зрозуміла…

– А что тут думать? – вирішила вона. – Мужиков нынче мало, будем вместе жить.

–  А як Карпо? Як ми його ділити будемо? – питає Мойра.

– Договоримся! Будет так: один день твой Карпо, а на второй – мой Мишка! Хорошо?

– Отут вже й ні! – Мойра хоч і плохенька була з себе, але казали жінки в селі, що вона щось вміла, і мати у неї, і баба були відьмами. Тож як чоловіка до себе приворожити, Мойра знала теж. Така страшненька, із трудом колись добула свого Карпа, то тепер ні з ким його ділити й не збиралась.

– У вас есть дети?

–  Немає, – каже Мойра.

–  А у нас с Мишкой скоро будет ребенок! – прибила Марфуша законну жінку остаточно.

– То буде дитина… кажеш?

Наступного ранку люди навіть в полі чули, як несамовито кричала жінка.

– Кацапка стратила дитину, – пояснювала нам, сусідам, Мойра. – А вже було місяців шість, от біда-біда.

– Як же вона стратила? – питаю.

– От з’їла щось не те, та й викинула з себе. Що ж тепер поробиш? Таке буває…

А ще за тиждень Марфуша, плачучи, поїхала із села геть. А Карпо й далі мусив жити з Мойрою.

Якось у мене з хати ділася кружка – хороша була, солдатська. І я собі ходжу й журюся: за що її тепер купити, нову?

Аж тут прибігає додому моя Мирося й каже:

– Мамо! Наша кружка у тітки Мойри, я бачила, як вона молоко нею переливала із відра в гладущик.

– У тітки Мойри, кажеш?

І я здуру пішла…

– Мойро, казала Мирося, що десь тут у тебе наша кружка є. То, може, віддаси?

– Яка ще кружка? – примружила до мене чорні очі Мойра.

– Може, дитина занесла? Чи…

– Яка дитина? Хіба ти не знаєш, що у нас немає дітей!

– Ану ж покажи мені ту кружку, якою ти тільки що молоко цідила, – а я таки й не відступаю від свого.

– Ось! – Мойра винесла і показала.

– То це ж моя! – хіба б я не впізнала свою кружку. – То ти мені віддаси?

– Не віддам! Йди геть із мого двору! От вже причепилась…

– Я піду, але ти, Мойро, віддай мені спочатку кружку, бо я тепер піду по селу та й розкажу, що ти її у мене вкрала!

– А, так?! – Мойра до мене недобре вишкірилась. – Ти мене злодійкою хочеш назвати? То так не буде! Ось тобі! – і плюнула собі під ноги. – Я тобі, Маринко, таке пороблю, що твої дівки ніколи не повиходять заміж!

– Та чим же тобі мої діти винні? – злякалась я.

– Чим винні?… Таки нічим. Добре! А нехай і повиходять заміж, але тільки тоді, коли в кожної у роті тільки по одному зубові зостанеться, ось! – і Мойра страшно засміялась.

Вона сміється, а мені аж жаром сипонуло поза спину: я ще добре пам’ятала батьківські прокльони і те, як вони гарно справдились. Вхопилася я руками за голову і мерщій побігла з подвір’я геть. Але ще цілу ту ніч не могла заснути, усе в моїй голові кричали ті Мойрині прокльони.

Через те так і сталося?…

Миросі вже було шістнадцять років. Марусі – двадцять п’ять! Гані виповнилося тридцять два…

Я вже й хотіла б, аби хоч Ганя вийшла заміж. Так ніхто ж її не брав! Бо для сільських хлопців моя донька давно була перестарком. Та й Ганя сама не хотіла заміж, якось звиклась.

– Доки ви всі будете мені на голові сидіти?! – часом найде на мене якась лють, я розсерджуся та й почну кричати-приказувати. – Немає мені ніколи спокою через вас! Хотіла б уже лягти та й хоч спокійно полежати, а треба однак робити, бо аж три дівки сидять на шиї!

– То що ж ми зробимо, коли ніхто нас не бере? – не змовчить мені метка на язик Маруся.

А Ганя встане й мовчки вийде, піде щось робити, аби не сидіти, склавши руки – вона у моїй хаті і за чоловіка робила.

– Нехай Ганя, вона увесь час в роботі! Та я й сама її колись не пустила заміж. Не до того було Гані, треба було вас усіх на ноги підіймати. А тобі, Марусю, – дорікаю. – Хіба ти не можеш знайти у своєму селі якогось парубка, хоч плохенького?

– Не можу!

– Оце вже брешеш!..

– А що є правда?

– Правда?… Я добре знаю, чого тебе ніхто із парубків не хоче сватати!

– А це ж чого, мамо?!

– Бо ти, Марусю, дуже гаряча й гостра на язик, ти ж ніколи нікому не стерпиш, не змовчиш! Ти ж така, як оса кусюча! А галаслива, тільки скрізь тебе і чути! Хто це захоче таку біду за себе брати?

– А я собою не дуже й накидаюся! – відріже мені Маруся, зігне голову і далі щось длубає голкою – шиє або вишиває. Це коли є вільний час, а так – і вона в роботі.

– От бачиш? Ти й тепер мені не змовчиш… – пересерджуся, зітхну, та й перестану говорити за весілля. Хіба напослідок докину: – Бо якби у вас був батько, якби було яке придане за вами. А так…

– Мені не треба, аби женилися на моєму приданому чи на батькові!

– Марусю!!!

Отак перекричу, а тоді й посоромлюся. Шкода стане дітей, бо в чому ж їхня вина? Але назад слів не вернеш.

Старшим дівчатам після таких розмов прикро, вони потім ходять, мов у воду опущені, мовчать. А Миросі що? Мирося собі слухає й на вус мотає: вчиться, що не треба бути крикливою, що краще бути покірною.

Якось я розходилася у сварці, аж тут…

– А тітка Мойра із дядьком Карпом прийняли до себе Сашу! – вбігає Мирося в хату!

– А це з якого дива? – запитую.

– Вона тепер буде у них жити!

– Мати з батьком вигнали? – запитує Маруся.

– Та ні! Просто вони взяли Сашу за дочку!

– Це як?

– Ну, якщо люди не мають своїх дітей, а на добро розжилися… А ще не мають здоров’я, щоб робити, бо старі, то й просять когось із нежонатих родичів до себе за дитину, – розказую Марусі.

– Саша ще мені сказала, що вона на осінь вийде заміж, але не поїде до чоловіка жити, а візьме його до тітки Мойри в прийми!

– Саша ще ж дуже молоденька! Хіба так швидко виходить заміж? – аж тут я згадала про кружку.

– Де молоденька! На осінь буде сімнадцять років, саме пора, – пояснює Мирося.

– Он як воно…

– А яка ж та Саша гарна! Чорнява, весела, швидка! За нею хлопці навіть бились!

– Тільки аби не була така, як її тітка…

– Ні! Саша геть не схожа на свою тітку, вона геть інакша!

Частина третя

Подружжя

5

Ой матінко-вишня,

Десь я у вас лишня,

Що ви мене в срок послали,

Де я не привишна!

Ти думаєш, ненько,

Що тут мені добре?

Прийди, ненько, подивися,

Яке ж мені горе!

Українська народна пісня

Пройшло трохи часу після війни, люди стали спокійніші. І робота скрізь закипіла – садили садки, привозили нові машини, ставили будинки, стелили дороги…

Завод цукровий працював на всю силу, і треба було кудись дівати відходи – жом. От у сусідньому селі й побудували новий відгодівельний комплекс. На горі над річкою поставили довжелезні цегляні будинки, а в них, по обидва боки, – ряди телят, що мали той жом з’їдати.

А до тих телят треба було рук та й рук! То геть і з ближніх сіл ходили й їздили сюди робочі.

Робив на відгодівельному комплексі й Гордій із села А., щоранку їздив він більше десяти кілометрів волами з возом – із дому й на роботу.

Гордій уже був раз жонатий. Але жінка його швидко вигнала, бо він дуже любив пити горілку. Та й якийсь такий собі геть непутящий був і непоказний із себе чоловік цей Гордій. Але десь побачив він мою Марусю, і вона йому, либонь, таки сподобалася.

Якогось дня прийшов Гордій до нашого двору, щоб свататись.

– Чув, у вас, тьотю Маринко, є повна хата дівок на виданні! – став та й кричить ще від воріт.

– Є, а що ти хотів? – вийшла напроти, питаю.

– Та думаю, чи не піде Маруся за мене заміж?

А та саме переходила двором, йшла від корови, із дійницею в руках.

– Що?! – Маруся моя аж кинулася на ті слова. – Я тебе перший раз бачу! Хто ти такий?!

А Гордій вже й суне по подвір’ю…

– То ти до нас свататись прийшов? – я на Марусю й не зважаю. – Чи, може, так, на розглядини?

– А що мені тут довго розглядатись? Я вже не парубок, то прийшов і прямо кажу, що мені треба. То віддасте за мене Марусю, тітко?

– Якщо так, то де ж твій хліб?

– Нащо мені хліб? Я церемонитись не люблю!

– Зачекай, сину… – я повернулася до хати, відкрила двері, та й рукою показую на сіни, – ти зайди…

От уже й зайшли.

– А тепер сядь, розкажи нам – хто ти й звідки, як звешся, де живуть твої батьки.

– Ну то й сяду! Але нехай сюди зайде ще й дівка!

– Звуть мене Гордій… – Гордій говорить, а Маруся, дивлюсь, мов меч сидить сердита. Видко, дуже не до вподоби їй жених. Бо Маруся моя, байдуже, що безприданниця, але красуня й чепуруха! Вона була чорнява, швидка. Відколи стала дівкою, у хаті тримала такий порядок, якого ніколи тут і не було. І сама завжди чисто вмита, коса аж вилискує – товста і гладко вкладена. Яку б роботу Маруся не робила, а завжди вдягнена була, немов у празникове.

Дитина моя у селі вже рахувалася тоді за швачку. Хоч і працювала Маруся у колгоспі, а вечорами шила на всю сім’ю, ще й від сільських жінок брала роботу, і скрізь встигала. Одне, що була гостра на язик і дуже нетерпима.

От по розмові Гордій пішов із хати, а Маруся не нагріє собі місця, ходить туди-сюди і сердито дише, аж наче жар летить від неї.

– Ти бач, що надумав?! Та хто він такий?! Розвідник, гноєвоз смердючий! Щоб я його більше в нашій хаті не бачила!

– Сахнись, Марусю… – кажу тихо. – Не нам вибирати. Чи ти хочеш в дівках до самої смерті сидіти?

– Не засиджусь!

– А багато у тебе досі сватачів було? – нагадую.

– Цей перший…

– А тобі скільки років, га? Ти ж бачиш, що ми бідні. А ви всі без батька, сироти. Може, до нашого двору більше вже ніхто й не прийде, цей Гордій – перший і останній. Може, правду Мойра тоді прокляла вас усіх?

– Бо ви, мамо, скрізь тільки й бачите образи, усіх підозрюєте в злодійстві, і не змовчите ж ніколи, от тепер і маєте! – аж до серця мені дістала.

– Піди, Миросю, – кажу, – і гукни до нас на раду тітку Олександру. Може, ця дурна хоч її послухає?

Олександра зайшла до хати…

– У нас щойно був сватач, – розказую зовиці. – Приходив до Марусі, аж із А.! Ось, хочу з тобою порадитись, що мені тепер далі робити.

– А Маруся не хоче за нього йти? – питає Олександра.

– У тім-то й річ, що не хоче, – та й розказую, що й до чого.

Олександра уважно вислухала.

– А що, – каже, – знаю я цього Гордія. Та він такий хороший! І чоловік вам буде у подвір’ї, хоч яка підмога – курку заріже, биками привезе із поля сіно. Не відказуйте! Беріть собі у прийми.

– Та нізащо! – сердиться на ці слова Маруся. – Від нього смердить горілкою і коровами!

– То це ж чоловік, – не мовчу і я. – Чим він другим має пахнути?

– Не піду!!!

– Ну, тоді… Як не хочеш, Марусю, йти заміж за Гордія, то я віддам Миросю!

А Мирося сиділа на печі, почула, що я кажу, та як підскочить:

– І як це я в п’ятнадцять років заміж піду?!

– Ти чула? – кажу до Марусі. – Як не захочеш виходити за Гордія заміж, то вийде твоя молодша сестра, а тобі сором буде!

– Ще Ганя є!

– Марусю, що ти кажеш!!!

Хоч і не згодна була Маруся, та за два тижні ми таки відгуляли весілля, і стали молоді жити у нашій хаті – на другій половині, через сіни.

– От уже я зазнала щастя! – Маруся за місяць аж зчорніла. – Спасибі вам, мамо!

– Нічого, доню, звикнеш, – заспокоювала я дочку. – Ти тільки чоловікові своєму не переч, змовчуй і терпи.

– Хіба ж ви не бачите, що Гордій щодня, ще від весілля, п’яний!

– А наш батько хіба не пив? А інші?… Теперечки такий час, – кажу, – що геть усі чоловіки п’ють. То де ж ти дінешся?

– А от і не всі! Це ви мені такого чоловіка підшукали, аби він мене мучив!

– Гордій сам прийшов, я його не шукала.

– Та краще б я й на світ не народилася, як тепер так жити!

І так у нас було день при дні…

Гордія ще немає, Маруся прийде з роботи, жвава і весела, бігає, щось робить, копошиться. Як тільки він з’явився у воротях, дочка моя й зів’яла, мов на каторгу іде до своєї хати, згорблена, смутна. А чоловікові байдуже на Марусин настрій, він увійшов до кімнати, та й…

– Наливай, жінко, чарку! Давай вечерю і лягай зі мною у ліжко! – кричить, а сам вже п’яний.

Маруся бродить по хаті, мов сновида – і лягти не хоче, і вигнати не може: бо чоловік.

А цей чоловік, відколи з’явився у нашому дворі, пальцем об палець не стукнув. Усе в нас із ним, як і було раніше, тільки й того, що добавилося клопотів у хаті, та ще – Маруся моя замужем.

За два місяці Маруся почула, що вагітна: не може вона ні спати, ні їсти, і як що ковтне, те зразу й вирве, аж вітер її став носити.

– Ну, тепер ніде вже не дінешся, – кажу, – дитині треба батька.

– Мамо! Я собі щось вдію, не люблю я його!

– Яка любов?! – дивуюся на такі слова. – Це все вигадки! Я за вашого батька виходила по любові, і що з того? Де тепер та любов? Пропала! Ніякої любові немає, є терпіння! Я терпіла, і ти терпи! – вчу свою дитину.

– Але ж не у всіх так! – таки пручається Маруся.

– У кого не так, скажи?

– Он у тітки Олександри, і у Галини, у Дмитра із Настею…

– Що ти кажеш?! У них був батько, вони виходили заміж і женилися, бо прийшла пора, їх брали такі люди, як вони. А ми хто?!

– То це так?…

У травні в Марусі народилася Надя.

– Тепер йдемо жити в А., до моїх батьків! – сказав Гордій. – Трохи тут поробили, а тепер моя мати каже, щоб ми ішли до них.

– Що ж ти тут зробив? – дивуюся на такі слова свого зятя.

– А хіба у вас було що робити? Та щоб ви знали, я, може, що й робив би, але хіба за вашою Ганею встигнеш?!

Із лікарні Маруся вже їде в село А., за п’ятнадцять кілометрів від дому – в ліс.

– Як там наша Маруся… – сиджу й журюся. – Чи є у неї хоч молоко для дитини?

– Я піду й провідаю! – Мирося молода, вона прийшла з роботи, скинула балетки, взяла банку вдень видоєного молока та й побігла. А бігти ж неблизько – спочатку дорогою, а тоді через глибокий яр, через поле, лісом – ось і А.! Мирося тільки увійшла в село, аж тут до неї причепились малі хлопці. Вони бігали за м’ячем, побачили чужу дівчину і ну слідком доганяти!

– Ти хто така? – доганяють, а у спину ще й кидаються грудками.

– Відчепіться! Не займайте мене! – біжить моя Мирося і озирається, боїться: хоч би не набили.

А вони не відстають. То Мирося як припустить бігти! Згори й під гору, ось і горбок! А на горбку живе Маруся.

У Марусиної свекрухи була маленька хатка, ще вполовину менша від нашої! Тільки на два півсліпих віконечка з причілку, а збоку були двері, старі-старі, що аж у землю влізли – як треба заходити, то добре пригинатись. Біля хати не було ні хліва, ні клуні, ні комори, геть і дерево ніяке не росло – голо було, як на коліні!

Не тримали мої свати ні свиней, ні корови. Хіба кілька курок ночувало у темних сінях на драбині, от і вся була господарка. Та ще й жили усі в одній кімнаті – батько з матір’ю спали коло печі, Маруся з Гордієм тулилися під порогом, Надя у колисці висіла під сволоком серед хати; стіл, скриня, мисник – от і все.

– Марусю! – дивується Мирося. – Як ти тут живеш? Тут так тісно, темно! Як же ти будеш вишивати?

– Яке там вишивання! Дитина ночами плаче…

– А що Гордій, а батько, мати?

– Гордій із батьком їдуть щодня биками на роботу в І., а мати ходить до колгоспу.

– Мама підсипали тобі гусочку пелехату, думали, ти візьмеш. Тільки… де ж ти тут будеш гусей тримати?

– Не знаю… – журиться Маруся. – Буду просити, щоб хоч невеличкого хлівчика зліпили мені з глини. Але не знаю, чи колись допрошуся…

Не витримала такого життя, і за місяць Маруся повернулася назад додому – із чоловіком і дитиною.

– Свекруха вигнала? – питаю.

– Та ні, Гордій сам захотів. Тут у нас є корова, вівці, гуси, свині. А там – батькам самим нема що їсти.

– То й живіть.

Я не скажу, що хотіла, аби Маруся поверталась, зате ж Мирося яка рада! Вона відразу ж взялася бавити дитину. Щодня тепер бігла з роботи стрімголов додому, навіть клала Надю біля себе спати.

А Гордій, як пив, то тепер став ще дужче! Ще й цигарки ніколи не випускав із рота, у хаті геть усе скрізь просмерділося тим тютюнищем. Часом Гордій прийде й упаде на лавці, а встати сам не може. Я зайду, подивлюся – лежить мій зять, хропе, слину пускає з рота. А часто не почує сам себе, то й штани замочить. У їхній кімнаті смерділо найдужче. Маруся бридила чоловіком, щодня перестеляла після нього постіль.

Як подумаю тепер, як же вона, бідна, те терпіла!..

Терпіли ми всі, я ще й просила, аби було в хаті тихо, щоб люди не бачили, які у нас порядки.

А Гордій що далі, то вже й відчув, що він у дворі господар, та й почав свої права качати. Усе йому не так.

Вже й вередує, Марусю за плечі шарпає. Я що йому не скажу, то він зразу ж у крик:

– Пішла звідси, стара змія! – аж очі вирячить. – Забирайся геть із моєї хати! Щоб я й духу твого поганого тут не чув! – навісніє.

– Це моя хата, – якось кажу. – А ти, сину, можеш йти собі геть, бо я тебе в прийми не гукала, – на цей раз і я не змовчала.

– То це так?! Ти, відьмо, мене вигониш?! Збирайся, Марусю! – та й шарпає її за руку.

А вона пручається:

– Я нікуди не піду, я у себе вдома…

Гордій тоді – в ворота! А я прошу дочку:

– Марусю, це ж твій чоловік. Він батько твоєї дитини. Може, я йому й правду чимось не вгодила. Ось, сказала таке… То ти мусиш йти за ним…

Маруся тільки мовчки на мене глянула, нічого не відповіла.

Так мовчки вона й пішла до хати, на свою половину, зібрала увесь свій одяг, зав’язала його у клунок, поклала на підводу. Та й поїхали.

А вже за тиждень, увечері, хтось загримав по шибках.

– Марино! Відкривай!!!

– Що там таке? – я вийшла з хати, а в сутінках стоїть Панас із А. – сусід Гордієвих батьків.

– Збирайтеся, Марино, – каже, – швидко, і мчіть зараз же в Антоніну!

– Що там сталось?

– Вашу Марусю завезли у лікарню: Гордій убив дитину!

– Ой горе ж яке!!! – і я, як сніп, упала на порозі.

Мій крик почула Ганя. Як вискочила вона у сіни, та побачила, що я лежу, мерщій метнулася назад до хати, взяла з собою води та й оділляла мене. А тоді ми обоє побігли до сусідів, найняли підводу і поїхали до міста.

Заходимо до лікарні, знайшли палату. Дивлюся – на ліжку Маруся лежить побита, а дитини поряд з нею немає.

– Де Надя?! – а мене всю аж трусить. – Де дитина?!! – кричу. – Чого ти не вгледіла дитини?!! – рву на собі коси.

– Мамо, Наді зараз шиють голову, казав лікар, що вона буде жити, – Маруся шепче побитими губами, і стало видно, що немає передніх зубів.

– Як же це так сталося?… – я побачила, мені вже й шкода. А ще почула, що дитина жива, то наче туман із голови почав сповзати.

– Гордій прийшов з роботи п’яний, та й почав битися. Він увесь цей тиждень дуже мене бив, мамо! А цього разу ще й вийняв із штанів паска, замахнувся… А у мене тоді в руках була Надя, вона спала. То Гордій і вперіщив по дитині – бляхою розсік голову! Мамо! Стільки було крові! Я подумала, що дитина вмерла. Але він її не вбив…

– Слава Богу! – кажу. – Як буде все добре, поїдеш, Марусю, після лікарні назад додому, бо не треба нам такого заміжжя. Уже краще бути все життя самій, ніж якийсь п’янюга має так гірко з тебе знущатись.

А Маруся тоді підвелась з ліжка, узяла мою руку й поцілувала.

– Спасибі, – каже, – мамо…

Дивлюся згори, а у її чорному волоссі вже повно сивини. Мені так гірко-гірко тоді зробилося, думаю, що то моя дитина так перемінилася. Якого ж я горя своїй Марусі тим заміжжям завдала!

З лікарні ми з Ганною забрали Марусю додому. Це вже було, як у колгоспі закінчувались жнива. Зерно зібрали, а великі в’язанки соломи люди складали у березі, в кінці нашого городу, попід самі вільхи.

– Як же добре, що вже по всьому! – радіє Маруся, розмотує в хаті дитину, цілує її.

– Шрам, видко, залишиться, – роздивляюсь при світлі Надю. – Добре ж, що хоч у такому місці, що не дуже видно, буде закладати волоссям. Бо якби ударив був по личку!..

– Не хочу, мамо, більше й чути про того нелюда. Поїду в район і перепишу по-новому дитині метрику! Заплачу, але нехай запишуть, що я одиначка!

– Шкода, шкода…

А тоді Мирося сіла бавити дитину, а ми з Марусею і Ганею пішли у берег по солому. Взяли по повній в’язанці на плечі, та й принесли, виклали солому попід саму хату, аж по самі вікна. І ще один раз вернулись.

– Вранці треба буде занести солому в клуню, – каже мені Ганя. – Добре, що ще дощу не було!

А соломка й правду, така хороша була, суха, аж шамрала.

– Гарна солома, – кажу. – Давно ми так гарно не збирали.

Аж тут по вікнах щось як затарахкає!

– Чого ви защебнулися?! – бачу, а то Гордій! Приклав дашком до скла руку і кричить знадвору. – Це я прийшов! Скоро відчиняйте двері!

Я й пішла, відчинила, але в хату не пустила. Стала на порозі, руками вперлась у варцабу.

– Чого тобі? – запитую.

– Як це – чого?! Тут мої дитина й жінка, і я тут буду жити!

– Ні! Йди геть, більше ти вже Марусі не чоловік.

– Нехай мені це сама Маруся скаже!

Маруся те почула, вийшла із сіней і скрутила Гордієві дві дулі.

– А це ось бачив?! Ось тобі моя відповідь, йди геть!

– Марусю, чуєш? Я більше вже не буду пити! І битися не буду… То ненароком, один раз так вийшло, – стоїть Гордій і просить.

– Ти замалим не вбив мені дитини! І взагалі, я тебе бачити не хочу, ти мені гидкий і противний, щезни з моїх очей! – і Маруся пішла у хату.

А я стою.

– То це так?! – вишкірився до мене Гордій. – Я вам цього не подарую, ви ще всі будете гірко шкодувати! – спересердя копнув суху солому чоботом і пішов.

А вночі я прокинулася від того, що у кімнаті стало видно, як удень. Чую, Ганя кричить:

– Вставайте, хата горить!!!

Поки ми повискакували на вулицю, а вогонь уже й побіг по стрісі. Дуже швидко розгорілось полум’я, ми нічого й винести не встигли. Стоїмо, як спали, босі, голі, в самих сорочках. Я дивлюся на свою хату, а суха солома горить, аж стогне, дим стовпом здіймається до неба. Швидко й отямились, ухопили відра й кинулись у берег, усі разом почали носити воду з копанки і хлюпати на хлів, на клуню, повиганяли у ніч худобу. Сусіди побачили вогонь. Тільки у нас уже не було чого гасити, їм треба було рятуватись самим. То кожен лляв воду на свою хату, накидали на стріхи мокрі рядюжки…

Нарешті з колгоспу приїхала кіньми пожежна бочка. Поки приладнались, аж тут лопнув шланг, уся вода й виллялася. До того рейваху ще й серед двору зробилася величезна калюжа. Люди по ній ковзаються, падають з відрами.

Страшна та була ніч. Дівчата до ранку ночували по сусідах, а я сиділа у своїй клуні – щоб встерегти хоча б худобу і зерно, що залишилось. Бо знала, що й на біді знайдуться ласі поживитись.

– Це Гордій підпалив нам хату, – каже вранці Ганя, – більше немає кому.

– Довго й не треба було: в’язанки лежали попід самі вікна, черкнув сірником – і готово…

– Увесь мій одяг погорів, – журиться Маруся. А дитина аж захлинається у неї на руках.

– Святі ікони згоріли… – плачу. – І німці були, не винесли, а тут – усе пропало…

Я знала, що у селі були свідки мого горя – люди, що бачили, як Гордій підпалював хату і біг після того по нашому городі, як коня свого залишав під вільхами. Ще й ми ж тоді тільки-тільки викопали картоплю, земля була пухка і свіжа – геть і ступні Гордієві по землі було добре видно – великі, чоловічі, від кирзових чобіт. Його можна було б притягти до суду… Але ті, що бачили й могли розказати на суді, тільки перешіптувалися між собою. Але я їх не маю права судити, тих людей – вони боялися свідчити проти Гордія. Бо був неписаний закон: свідкові після суду палили хату…

Згоріли наша хата й хлів, осталася тільки клуня. Нас із дітьми на цілу зиму прийняли до себе жити сусіди.

– Ходіть жити до нас, – попросила Олександра. – Ви нам хати не пересидите. Якраз Настя із Дмитром вийшли на свою господу, їхня половина тепер стоїть вільна.

– Спасибі… – обійняла я чоловікову сестру. – Ми тільки до весни перебудемо, а там спроможемося, та й зліпимо собі нову хатинку.

– А поки йдіть до нас.

Цілу зиму ми тулилися у одній невеличкій кімнаті, на плиті варили їсти, спали покотом на соломі.

А як тільки завесніло, тільки-тільки з’явились перші стежки в болоті, я й пішла по селу – скликати жінок на вальки.

– Я відроблю, – кожній обіцяла і аж кланялася низько, так дуже просила. – Ви ж знаєте, у мене дівчата. Ми відробимо.

І якогось дня зійшлися у нас на згарищі молодиці. Дядьки підводами возили глину, висипали на подвір’ї, носили із криниці воду, лляли поверх глини і засипали полову. А тоді молодиці підбирали високо спідниці й сорочки, підтикали їх за пояс і починали босі по глині танцювати – так робили заміс. Кілька жінок набирали той заміс у жмені і клали в дерев’яні форми, бахкали ними по землі – викладали вальки.

Люди робили швидко, і вже за три дні на нашому подвір’ї стояли стіни. А тоді я знову пішла по селі – вже просити чоловіків на верх.

– Чим же ти будеш платити? – питають мене люди.

– Що здужаємо, то відробимо з дівчатами. Та й хлопців маю! Грішка із Іваном теж відроблять, коли що буде треба, – обіцяла.

Уже над стінами й виріс верх. Крокви я сама вкрила житніми сніпками; жінки укидали стелю глиною; знаюча баба прийшла і виклала піч. Аж вкінці я вирівняла під ногами землю.

– От і все! – столяр прибив до дверей клямку. – Гарна вийшла хата!

– Гарна… – кажу йому. – Тепер буду відробляти до самої смерті, і чи ще й встигну.

– Як не ти, то діти колись відроблять!

Ще не висохла на стінах і стелі глина, ще роса текла кутками, скрізь добре проступала солома, а я справляла новосілля.

– Прийдіть, хоч хліба із салом поїмо, – запрошую Олександру із Арсеном. – Так не можна переходити до хати, щоб геть без хліба…

За літо наша нова хата не встигла добре висохнути. Але ми не мали іншої, а людям я не хотіла набридати. Так і зимували ми того року в сирій. Як зараз пам’ятаю: стіни чорні, ще не білені – бо ж мокрі. Смерділо сирістю, гнилизною.

Аж на весну хату побілили – коли вже можна було відкрити настіж вікна.

6

Марусин колишній чоловік швидко після того знову оженився, не минуло й року. З Гордієвого села переказували, що народився у нього син.

– Бач, Олександро, – кажу, як почула таку новину, до зовиці, – не в одної мене дочки засиділися у дівках – є ще такі, у яких війна забрала батька.

Маруся дитину здала в ясла, та й пішла на ферму – до телят. А взимку вона ходила до молотарки. Потім сапала буряки.

Ганя теж ходила на роботу в колгосп, жила зі мною.

Іван закінчив технікум в Умані і поїхав на роботу аж до Львова, робив біля машин, механіком.

– Буде мати розум, там і ожениться, – казала Ганя. – На Західній Україні люди дуже працьовиті. Жінки, як ласочки, увесь час прибрані гарно, не так, як у нас, і говорять солоденько, чуєш голос, а здається, що співає. І живуть люди не так убого, – згадувала свої заробітки в голодовку.

Грішка після училища поїхав по направленню в Казахстан. Привіз із заробітків штапельні хустинки – білесенькі, із маленькими трояндочками (за ним поїздом привезли хліба – заробив), у нас тут таких ще й не було!

Мирося як закуталась в ту хустку, та й побігла на вечірнє кіно, разом із подружками. За клуб у нас в селі тоді була довга біла хата, під солом’яною стріхою. У цій хаті колись жили заможні люди, куркулі, а як їх вислали в Сибір і вони звідти не вернулися, то тепер у хаті був сільський клуб. Кіно там крутили тільки про війну або ще про Щорса, чи про Котовського, Чапаєва. Мирося кіно любила: вона ходила дивитися, чи не побачить батька!

Після кіна в неділю у клубі були танці! Під хатою на стільці сідав дядько і грав на гармошці, в основному вальс або ще краков’як. А дівчата й хлопці танцювали. Жінки не мали часу, то хіба старі баби сідали на колодках або дядьки курили – це були такі глядачі. Телевізорів тоді не мали, а музику в селі далеко чути, от люди й сходились.

Мирося завжди танцювала удвох із Тоською. Дівчата ще до пуття не вміли, то стрибали, як ті кози, наступали одна одній на ноги – дуже хотіли танцювати.

І от з’явився у Миросі перший кавалер – звали його Андрій, родом був із села Матвіїхи. Тільки виходило так, що кавалер той наче й був, але Мирося його ні разу ще не бачила: він тоді служив у армії і присилав звідти листи.

– Який же той твій Андрій? – було, допитуюся, як побачу, що вона сидить і листа читає.

– Мабуть, гарний, – каже мені Мирося. – Високий, чорнявий, кучерявий…

– От би його побачити!

– І я б хотіла…

Познайомила Миросю із Андрієм його рідна сестра, Дуня, вона працювала тоді у нашому селі в колгоспі. А якось прибігла до нас у неділю й гукає:

– Миросю! Сьогодні мій брат приїжджає у відпустку! Він увечері приїде в село на танці, то ти приходь, нарешті ви побачитесь!

– Добре! – дивлюся, а моя дитина і наче рада, і перелякалась дуже.

Увечері Мирося, нікому нічого не сказала, йде. У сутінках підійшла під самий клуб, сховалася за деревами, стоїть-спостерігає: хто ж це той Андрій? Себе видати не хоче, думає: а раптом я йому не сподобаюся? І тут вона побачила Дуню, а разом із нею – чужого хлопця. Миросі ж цікаво! Придивляється вона пильніше, аж то щось таке стоїть – невеличке, руде і п’яне… Каракаті ноги хлопець широко розставив і хитається, не встоїть, ще й сипле матюками! Підійшла Мирося ближче, але старалася так, аби її не помітили, та й хотіла підслухати. Але п’яної мови ніяк не могла розібрати! Аж тут хлопець пішов танцювати, а Дуня відійшла набік.

– Дуню, – Мирося підкралась й шепче їй на вухо. – Це ж хто з тобою був?…

– О, Миросю! – зраділа Дуня. – Так то ж Андрій! Він тебе чекав! Ти де ходиш?!

– Андрій?… Оце…

– Чекай, стій тут, я зараз гукну брата!

– Не треба його гукати, – проситься Мирося. – Твій брат дуже малий на зріст, він мені в пуп дихає, я краще вже піду додому! – і втекла, аби ніхто її не бачив.

Гріша Кесар після того, як його батьки вигнали Анфісу, дуже довго не женився. А тоді таки взяв Федору.

Федора була вже жінка підтоптана, добре старша за Грішу, і до того ж вдова, мала свого сина. Гріша від першого дня чомусь не злюбив пасинка Івана. Може, що він був йому чужим? То той Іван часто й ночував у мене – товаришував із моїми хлопцями. А як пішов до армії, то почав писати до Миросі листи, просив, щоб вона його чекала.

І Мирося дочекалась…

Як прийшов Іван із армії – високий, гарний, у військовій формі! Йдуть вони з Миросею по вулиці, а назустріч – Тоська.

– Дивись, Миросю, бо я відіб’ю у тебе солдатика!

– Не лякай!

– Як не я, то хтось інший украде! Бо ти йому не пара!

І як у воду дивилася…

Бо Іван і справді покинув мою Миросю. Поїхав він до Севастополя, десь там і одружився.

Але Мирося не журилась, бо заміж не спішила, у неї перед очима все стояло Марусине заміжжя…

– Таки краще самій бути, – до того, ще й чи не щодня торочила своє Маруся.

І я теж уже мовчала, нічим не дорікала своїм дівчатам, та й для чого?

Надію мала хоч на хлопців.

Грішка не захотів жити у селі, поїхав до Києва. І там знайшов собі гарну дівчину, Наталку. Уже думали женитись, як тут – забирають його в армію!

– Хоч би Наталка мене дочекалася! – журиться Гріша. – Як повернуся, зразу й зробимо весілля.

– Дочекається, чого ж не дочекатися, – кажу синові. – Де та Наталка ще знайде такого хлопця?

А Грішка мій і справді був гарний – високий, широкий в плечах, брови мав чорні, чуб буйний, кучерявий.

– Увесь у свого діда вдався! – бувало, каже Олександра. – Дивлюся я на твого Грішку і наче бачу свого батька.

Надіялася і чекала я на сина. Чекала свого жениха у Києві й Наталка.

А Грішка відслужив, скільки треба, і залишився у Луганську – прапорщиком!

Якось я отримала від нього листа. Але читати не вміла, то дала до рук Миросі.

– «Дорогая мама и родные мои сестренки, братец Иван, сообщаю вам о том, что я не могу сейчас приехать, так как женился. Но как только меня смогут отпустить, я приеду к вам вместе с молодой женой», – російською, прочитала голосно Мирося. А я так і сіла на підлогу!

– Мамо, це ще не все, – Мирося вийняла із конверта фотографію. – Тут ще карточка, дивіться!

Взяла я ту карточку до рук, підійшла з нею до вікна, роздивилась. На фотографії була молода дівчина – білява, усміхнена. А на звороті – знову букви.

– Прочитай, Миросю, – прошу. – Хто ж це вона така, ця дівчина?

– «А это я, Неля, ваша невестка. – читає Мирося. – Если нравлюсь, то смотрите. А нет, то что уже сделаешь!»

–  От і все весілля, – каже мені Ганя. – Оженився наш Грішка на якійсь кацапці.

– Сідай і відпиши йому, – кажу до Миросі. – Та гарно там попроси Грішу, щоб він безпремінно і якнайшвидше до нас приїхав!

– А ця дівчина?… – запитує мене Мирося.

– Ну з молодухою хай приїжджає, а як же вже без неї?!

І за місяць ми мали в хаті гості: приїхав мій син, привіз свою нову сім’ю – тещу, молоду жінку та ще й її брата!

– Боже! Это все ваш огород?! – вхопився невістчин брат за голову руками.

– Увесь наш, – хвалюся, горджусь собою. Показую: – Аж о-о-о-он до тих верб!

– Это какой-то ужас! Если бы у меня был такой огромный огород, я бы на тех вербах и повесился!

– ?…

Не знала, що йому й казати…

Сваха ж моя хотіла грати в карти. Вже й пообідали, а вона сидить, чекає.

Я не розумію, бо у нас у селі як? Нам нема коли сидіти! І мої дівчата, і я – тільки вийшли із-за столу, так зразу ж впрягаємось у роботу, та й бігаємо до ночі. Нам немає коли, то сваха цілий день сама сидить у хаті, сердиться.

А третього дня ще й збунтувалась:

– Я не понимаю, что вы за люди такие?! – ніяк не візьме вона до тямки, кричить. – У вас что, не найдется ни минуты свободного времени на своих гостей?! Вы нас что, совсем-совсем не уважаете, что ли?

І я теж не візьму до тями – що та сваха від мене хоче?! Бо я звикла жити по-іншому! Для мене полежати чи посидіти бодай одну годину без діла – та такого не могло бути!

І молодесенька невістка теж була, ніж ми, інакша.

– Ну, Гришенька, ну пойдем со мной на танцы? – усе канючить у мого сина, проситься. І я бачу, що вона така улеслива, як лисичка.

– Дивись, бо хлопці відіб’ють у тебе Нелю… – шепче Грішці за порогом Ганя. А Неля тим часом нагрітим гвіздочком підкручує над чолом світлі завиточки, красить губи помадою – одним словом, городська.

– Ні, Неля не така, – каже Гані Грішка. – Вона знаєш яка у мене!

– Знаю… – зітхає на ті слова Ганя. – Спить аж до обіду, а могла б хоч щось в хаті допомогти, он маємо роботи тої й роботи!.. А твоя ледача жінка або спить, або губи мастить. Теж іще мені… Постидалася б хоч людей!

– Тут у нас тільки робота та й робота, завжди була і буде. А я не хочу так! Моя Неля не буде жити в селі, то нехай і не звикає!

– Любиш її, чи що?

– Люблю.

– Ото дурниці! – кривить губи Ганя.

– Ніякі не дурниці! Я люблю Нелю! Такої, як вона, немає ніде!

– Люби-люби, побачимо, до чого тебе та любов доведе.

– Жінку мою не руш!!! – як відрізав Грішка.

За місяць, у Різдві, Мирося із Марусею поїхали до Луганська – на оглядини, до брата.

– А які тут дивні гори! – здивувалася Мирося, як уперше стала на ту землю.

– Це не гори, а терикони, – пояснює їй Грішка.

– А що ж воно таке?…

– Це шлак. Як викопують із-під землі вугілля, то воно не чисте. Вугілля везуть туди, де треба, а шлак зсипають на такі купи.

Вранці наступного дня по приїзді мої дівчата за звичкою встали дуже рано. Тільки-тільки засіріли шибки, а вони уже й сидять на ліжку. Але пройшла одна година, вже дві, три…

– Уже десята ранку, – журиться Маруся. – Чого ж вони так довго сплять? Я не можу просто так сидіти, без діла!

– А я вже дуже хочу їсти, – жаліється Мирося.

– Піду будити Грішку…

Аж ледве-ледве об одинадцятій сім’я заворушилась.

– Ох і довго ви спите! – замість сказати добридень, насмішкувато привіталася Маруся.

– А что такое?… – здивувалась сваха. – Сегодня воскресенье, да еще к тому же праздник, зачем нам рано вставать?

–  А чим ми будемо снідати? – запитує Мирося.

– А что бы ты хотела?

–  Я хочу каші з молоком!

Сваха, правда, послухала. Стала й варить кашу, на воді! А тоді Неля внесла із льоху молоко. Воно було холодне, а вона ллє його до миски, прямо поверх каші!

– Як же це так?… – дивується Мирося. – Я цього їсти не буду, бо молочну кашу не так варять!

– А как надо? – питає сваха.

– Треба молоко спочатку спряжити. Або й крупу кинути у кипляче.

– Ну, ладно, сделаю, как ты хочешь.

І сваха переварила кашу по-новому, аби вгодити гостям!

– Так сьогодні ж кутя, – нагадала їм Маруся. – А чого ви не розітрете маку?

– Если надо, разотрем!

Неля пішла до міста і купила мак. А потім сипле його в макітру і розтирає макогоном, не намочений, сухий.

– Та мак не так треться! – знову вчить сваху Мирося. – Давайте я покажу.

– Показывай, – сваха на те й не розсердилась.

Як увечері поїли й полягали спати, Маруся шепче до Миросі:

– Усе в них не як у людей.

– Аби наш Грішка був щасливий, а нам яке до того діло, – отак Мирося відказала. Видати, гарно їй тоді моя сваха догодила. Та й Неля була весела й добра, а Мирося – молоденька, от і порозумілись.

Приїхали мої дівчата з гостей додому, аж тут – Іван, повернувся зі Львова! Стоїть у дверях, одягнений, мов справжній панок! Я дивлюся – і не впізнаю свого сина…

– Мабуть, гарні гроші маєш у тому Львові? – запитую.

– Трохи є, – не дуже й хотів зізнаватися мені Іван.

– Може, що вдома лишиш?

– Яке вдома? – Іван собі був скупенький. – Немає що давати. Може, колись і привезу, та не тепер.

– Ти там хоч не оженився? – допитуюся, як вже сіли всі разом за стіл. – Бо гляди, зробиш нам так, як Грішка.

– Мені ще до женіння дуже далеко, – каже Іван.

А увечері, коли ми із Марусею порали худобу, Миросі теж не було в хаті, Ганя змивала Іванові голову – лляла йому теплою водою – із кухля, як у дитинстві, біля печі, він чомусь розчулився і зізнався:

– Ганю… – шепче і роззирається, чи ніхто не чує. – Ти мені була, як рідна мама… Ні, ти мені більше, ніж мама… Ти мене любила. Я хочу тобі за це тепер віддячити.

– Чим ти мені віддячиш? – каже Ганя.

А Іван витер голову рушником і поліз під ліжко. Дістав звідти торбу, вийняв з неї згорток із старих газет, розмотав, а там – велика пачка грошей!

– На, – простягає ті гроші Гані. – Візьми і заховай добре, аби ні мама, ні дівчата не бачили.

– Що це таке?…

– Візьми усе собі… Купи собі на ці гроші нове плаття, туфлі, гарну хустку, пальто… Що хочеш купляй собі, сестричко. Бо ти… Бо ти, Ганю, ніколи гарного не мала, ти усе віддавала нам, – каже. – А тепер бери й купляй! Тільки не показуй цих грошей, бо відберуть. Мама грошам толку не зведе, візьме й сховає. А воно не раз уже так пропало.

– Ваня, як же це так?… Де це ти взяв таку силу грошей?! – прийняла руки Ганя, не захотіла брати.

– Яка тобі різниця? Бери, однак вони вже мої. Де взяв, туди більше не поверну.

– Ну, коли так, то віддай краще мамі, – просить Ганя.

– Ганю-Ганю, – посмутнів Іван. – Я тобі даю, тільки тобі! – і таки тицяє їй купку зелених папірців – усі по п’ятдесят рублів!

– Я гроші не візьму!

– Як собі знаєш. Шкода… – та й сховав.

Ганя ж нікому нічого не сказала.

Іван поїхав.

А за місяць поштар приніс мені виклик – зі Львова, щоб я з’явилася на суд!

– Та не може такого бути, щоб наш Іван став крадієм?! – стою й ламаю руки. – Ніколи у нашім роду не було злодія! Це хтось його обмовив.

– Мамо, може бути правда… – каже тоді до мене Ганя. – Іван давав мені великі гроші, але я не взяла.

– То чого ж ти мені нічого не сказала?

– Іван просив не казати…

Це тоді уперше за все своє життя поїхала я так далеко з дому. У Луганськ до свахи не схотіла, а сюди… Хоч і боялася, та мусила я добиратися до Львова, щоб попасти на суд до свого сина! Із собою взяла Марусю, Миросю й Ганю. А Грішці послала телеграму.

Грішка на той час уже працював на зоні, охороняв злочинців.

– А, може, Грішка наш заступиться за Івана? Він же його рідний брат! – надіялася, що той чимось допоможе…

У Львові нас зустрів Куповик Степан – Іванів товариш. Степан тут оженився і тепер вже мав дитину.

– А де ж ви, тьотю Маринко, будете всі ночувати?! – спитав у мене Степан, як побачив, скільки нас душ приїхало. – Тут готелі дорогі!

– Які ще готелі? – каже йому Ганя. – Ми усі будемо спати в тебе. Сьогодні підемо на суд, переночуємо тільки одну ніч, та й поїдемо назад додому.

– У мене тільки одна кімната…

– Не бійсь, місця не перележимо! – а Маруся його й не слухає.

До суду треба було чекати ще три години, то Степан повів нас до себе додому.

– Оце собор Святого Юрія, – каже мені Степан і показує на величезну церкву.

Потім ми завернули вуличкою донизу, пройшли попід довжелезний будинок, зайшли у двері. Я думала, там має бути коридор, аж дивлюся – ще один прохід, за ним подвір’я, знову двері…

– Оце я тут живу! – зайшли уже в квартиру, показує Степан. – А це моя жінка, Стефа!

Квартира була й справді тісна, ще й темна. Ми гуртом посідали на якомусь ліжку, сидимо, роздивляємось. А Стефа стала біля плити та жарить м’ясо.

– То ви краще сідайте ось до столу, – припрошує нас молодичка і скоро виносить на таці млинчики із хлібом. Степан десь набрав стільців, ми посідали.

– А це що воно таке? – Мирося роздивляється на тонесенькі підсмажені шматочки м’яса, бере одного в руку і кусає: – Як смачно!!!

– Це битки, – пояснює їй Степан.

– А я такого ще й не їла!

– Бо в нас не вміють битків робити, до них треба молоточка! – розказує Степан. – Тут багато є такого, про що у нас і не чули, й не бачили ніколи!

А Стефа все бігала біля столу і припрошувала:

– Будь ласка, пригощайтесь!

Після обіду ми з дівчатами пішли шукати суд. Спочатку нікого не спитали, бо було соромно казати, куди ми йдемо, то мало-мало не запізнились.

А як підходили, то ще здалеку побачили Грішку, він стояв і чекав нас на порозі.

– Швидше, швидше! – загукав і помахав рукою.

От усі гуртом зайшли ми до потрібної кімнати. А там уже сидять люди, судді за столом. Я голосно з людьми привіталася і тут побачила Івана.

– Сину!.. – кажу. – То як же це так? Як ти посмів таке зробити? Що ж ти нас осоромив на усе село? Як нам тепер в очі людям дивитися? Чи, може, це не ти зробив? Тебе, може, оговорили?

Іван сидів, а тут як зірветься з місця, та як закричить:

– Вийдіть! Не треба вам слухати!!! Геть! Геть вийдіть усі за двері!

Грішка таки зостався, а ми з дівчатами вийшли. Не хотів, мабуть, Іван, щоб ми чули, за що його будуть судити.

– Даремно тільки гроші витратили на дорогу, – кажу я дівчатам. – Не треба було нам приїжджати…

Грішка вийшов із суду і розказав нам, що Іванові присудили чотири роки.

– Вот же гад такой! – не стримував злості Грішка. – Сынок твой, мама, здорово проворовался! – відколи оженився, почав чомусь говорити по-російськи.

– А що ж він і в кого вкрав? – таки ж хотіла допитатись.

– Обворовывал он своих товарищей! Крал у них деньги! Хоть бы теперь у меня на службе из-за такого братца не было проблем!

–  А хіба ж ти винен? – не повірила я почутому. – Ти живеш у Луганську, Іван – у Львові! Яке між вами може бути діло?

– Мама! Мама! Как вы не понимаете, что мы родные братья, а у Ивана теперь статья! Я же такое ворье каждый день вижу! И тут – родной брат…

Хоч і тісно було, але спали ми тієї ночі на квартирі Степана, всі разом, у одній кімнаті. Хазяї з дитиною лягли на своєму ліжку, а ми, вп’ятьох, покотом на підлозі. Але нам було не звикати…

Повернулися тоді додому.

Йду вулицею, очі низько ховаю, від сорому. Здавалося мені, що з-за кожного тину на нас пальцями показують!

7

– Вже й наша Антося виходить заміж! – зайшла якось до хати Олександра. – Кличе тебе, Миросю, за старшу дружку. Ти ж поїдеш?

– Весілля не вдома будете робити? – запитую.

– Ні, не тут, у Тернополі.

– Я аж до Тернополя не поїду! – бачу, Мирося моя не хоче.

– Чому?…

– Це ж так далеко, навіть дальше від Львова!

– Шкода… – каже на те Олександра. – А таки поїхала б, Миросю? Може, й собі знайшла б там якогось гарного хлопця!

– Ні, я не хочу! Не поїду…

Так Мирося й не поїхала, відгуляли весілля без нас.

А Антося вже за тиждень привезла свого молодого чоловіка в наше село, до батьків.

– Там Вася приїхав, тітки Олександри зять, – каже якось Ганя. – Піди, Миросю, на нього подивися!

– Не піду.

– Хіба тобі не цікаво? Вася – це ж чоловік твоєї подружки!

– Мені соромно…

Але ж я бачу, що їй кортить!

– Йди, – кажу, – Миросю, тепер. Все рівно ж доведеться колись зустрітися!

От Мирося пішла. Але тільки до клуні, стала біля стіни та й визирає, заглядає до сусідів на подвір’я.

А Антосин чоловік якраз на той час ішов з городу, побачив Миросю з-за спини, та й:

– Це ти Мирося? Йди, йди, не бійся! Дивися, який я! Гарний? – сміється й жартує.

– Гарний, – каже Мирося. Вийшла зі сховку – де вже дітися?

– То ти не соромся, заходь, та й будемо знайомі!

На той час і Уляна, онука баби Марці, вийшла заміж – аж в Умані. Казали люди, що дуже хороший був у неї чоловік. Жила там Уляна у хаті із свекрухою, народила двоє дітей. А потім… зникла з дому!

– Вона теж гуляща, – казала про свою онуку баба Марця. – Уляна вся в свою матір вдалася, і хто б подумав? Таке було собі тихе й миршавеньке в дитинстві. А як убралася у пір’я, то й повіялась світами.

Шкода нам усім було за тією Уляною…

Мирося ж моя ходила на роботу. А там, крім всього, мала ще й забаву! Дівчата й хлопці були молоді, поприходили на цукровий завод із усіх довкружніх сіл, то й жартували між собою, бігали у жмурки, залицялись.

Одного дня, це було десь на початку вересня, до гурту дівчат підійшов Хоменко – був такий головний агроном на заводі. Він уважно подивився на всіх, а тоді показав рукою на мою Миросю.

– Ходімо зо мною, – каже до неї. А дорогою спитав: – Ти, дівко, скільки класів закінчила?

Мирося, довго не думаючи, збрехала:

– Десять! – бо не хотіла йти в вечірню школу, а тоді заставляли.

– О, це добре! Підеш тепер робити на ваги.

На вагах була робота чиста, не важка, але й відповідальна. От Мирося стала й задумалась.

– Я не хочу, – каже.

– Як це – не хочеш?! – здивувався агроном. – Та у мене черга людей на цю роботу! Інші просяться, могоричі мені несуть! А ти не хочеш? Дивись, аби не пошкодувала, бо я другим разом не спитаю.

– Ну, тоді добре…

А чому Мирося не хотіла йти на ваги? Бо знала, що там уже вона вільно не пограється у піжмурки, не побігає і не пожартує разом з усіма.

Але ж і горда була, що таки поміж усіх вибрали її!

– Мамо! Марусю, Ганю! – прибігла додому і гукає, ще з дверей. – А я тепер працюватиму на вагах!

І почала Мирося вчитися важити машини. Сиділа вона до ночі на роботі та й звикала. А вдома, коли тільки проснеться, – рука її тарабанить по бильцю ліжка: перший час все здавалося Миросі, що вона сидить за вагами. Ліжка тоді у нас у хаті вже були залізні, гарні, дівчата мої самі собі заробили, мали тепер де спати. По ліжках у нас лежали вовняні покривала, під головами були справжні подушки!

Раніше цукрові корені стягали із машин тросами. Пізніше після зважування грузовики з буряками їхали до «півня» – це була така машина, що їздила по рейках туди й сюди і перевертала нагружене до ровів.

Як тут – привезли перші буми! Це були нові машини, ніхто ще не вмів гаразд ними керувати, тому до бумів приставили спеціалістів. Серед них був молодий хлопець, Максим.

– Ти бачила? Який гарний, кучерявий… – зітхала над Миросею її нова напарниця і подружка, Люба. – А які сірі у того Максима очі? Обличчя делікатне, губи такі червоні…

– Гарний хлопець, та не про нас! – сказала Євка.

А Мирося із тією Любою так тоді були здружились – не розлий вода!

– От як буду йти заміж, тебе візьму за старшу дружку! – пообіцяла Миросі Люба. – А ти мене візьмеш?

– Якщо буду першою заміж йти, то тільки тебе!

І щодня вони разом, на двох – спільні секрети.

Уже в осінь було Любине весілля, і Мирося моя пішла за старшу дружку.

– Де ж це ти здибалася з тим Левком? – дивується Мирося. – Ти ж нічого мені про нього й не казала…

– А що казати? – сміється Люба. – Немає що казати! Левко погукав мене заміж, то я й пішла.

– Швидко!

– Левко гарний хлопець, – каже Люба. – Здоровий, непитущий. Та й мама мені сказала, що як беруть, то не треба довго думати.

До весілля я Миросі справила ще й нове плаття. «А що, – думаю, – як вона комусь приглянеться? Або Мирося кого вподобає?». Бо вже й пора їй підійшла, щоб і самій вийти заміж, а не тільки гуляти по чужих весіллях.

Одягнула Мирося плаття – коротеньке, із краму синього, що аж очі вибирає, взулася у туфлі. Крутиться моя дитина перед дзеркалом. Я підійшла та й кажу:

– Гарна, гарна стала дівка! Не дуже там комизься, як будуть хлопці просити в танець, то не соромся, йди.

– Та що ви, мамо…

– Йди-йди! Може, який начальник тебе вподобає, то будеш гарно жити. Тільки не говори з п’яницями, – прошу.

– Мене не треба вчити!

Але відгуляли там весілля – моя Мирося нікого не нагледіла, прийшла додому смутна.

– Може, хто тебе образив? – запитую.

– Та ні… Просто… Ви, мамо, казали, щоб я за хлопцями дивилася…

– А то?! – я аж розсердилась.

– Я дивилася, але ніхто з них мене й не запримітив.

– Не журись, – кажу Миросі. – Ще буде тих весіль і тих хлопців!

– Усі мої подружки уже замужем, – вона мене й не чує. – Одна я ще дівка. А хлопці?… Усі гарні уже одружені. А ті, що парубкують, як не каліки, то п’яниці. Буду я, мамо, певно із вами вікувати, як Ганя і Маруся…

– Ото дурне таке верзеш! – гарикнула, а у самої в споминку сусідчині прокльони. «Хоч би не збулось», – подумала.

Любка із Левком після весілля жили з його батьками, це у нас так тоді було заведено. На Новий рік вони придумали гуляння.

– І ти приходь, Миросю, – просить подружка. – Мій брат дуже тебе вподобав.

– Ще подумаю.

І от, в неділю прийшла Мирося з базару. На вулиці був такий мороз, що аж дерева тріщали. Вбігла вона в хату та й вискочила на піч, скрутилася там калачиком і заснула. А я в цей час місила тісто, бо зібралася пекти хліб. Бабраюся в діжці, як тут хтось стукає у двері:

– Тітко, відчиніть!

– Та там відчинено, відкривайте двері та й заходьте, у мене руки у муці, – гукаю.

– То можна зайти?

– Заходьте, – глянула я, а то Сергій, Любчин брат, і з ним ще якийсь чужий хлопець – чорнявий, невеличкий.

– Де Мирося? – питається Сергій.

– Та он, спить без задніх ніг, – показую на піч. А тоді гукнула: – Дівко, злазь, до тебе парубки прийшли!

Мирося злізла з печі, голова в неї зачухрана, сама невмита.

– Міцно спала?… А ми зайшли тобі нагадати, щоб приходила до нас на Новий рік! – каже Сергій. – То ти прийдеш, чекати?

– Прийду… – пообіцяла Мирося. А сама боком, бачу, тільки й зиркає на того чорнявого хлопця.

Як хлопці вийшли з хати, я й спитала.

– Хто він такий, той другий…

– Та… ми тільки раз і бачилися із ним, на весіллі в Люби. Не знаю, як його і звати.

– Гарний хлопець, – кажу, – такий веселий. І він тебе, мабуть, вподобав.

– Піду на Новий рік й побачу.

– Йди, дитино…

На святі тоді зібралася повна хата гостей! І Люба познайомила Миросю з чорнявим хлопцем.

– А це Борис, – підвела одне до одного. – Він мій сусід. А це Мирося, була за старшу дружку в мене на весіллі.

– А чому я тебе раніше ніде не бачила? – питається Мирося.

– Бо я працюю в Києві, шоферую!

Хоч і прийшла Мирося на запросини Сергія, але увесь вечір не зводила очей з Бориса. І він теж тільки й дивився за нею. І коли вже треба було йти додому, Борис подав Миросі пальто.

– Можна мені тебе провести? – спитав.

– Проводь…

І з того дня Борис – тільки смеркне, вже й у нас! Заходить за Миросею, та й разом ідуть у клуб, на танці. Або й просто так гуляють. Подарував їй дзеркальце, помаду…

Аж до весни так вони стрічались. А там прийшов Великдень. Борис зайшов до хати, начебто привітати мене зі святом, та й каже:

– Ми з Миросею вирішили, що будемо женитись!

– Отак! – я й зраділа, бо хлопець дуже мені сподобався. Та й довгенько ходив, і вже й сусіди бачили, до чого йдеться. – Коли ж сватання? – питаю.

– У червні в мене буде відпустка, то й зробимо сватання. То віддасте, тьотю Маринко, за мене свою дочку?

– Добре, нехай іде! Аби вона тільки сама хотіла! Підеш за Бориса, Миросю?

– Піду…

Так тоді на тому й порішили, я вже рахувала, що вони заручені.

А у кінці травня Люба народила синочка та й просить мою Миросю за хресну матір. Від хреста не можна було відказуватись, чому ж не йти?

У призначений день Мирося приготувала крижмо, взяла хліб, горілку – як потрібно для куми, і пішла до Люби. Бориса тоді не мало бути у селі, він ще в Києві мав працювати. Але заходить Мирося в хату, аж тут і він є! Борис теж чомусь прийшов, і теж із хлібом!

– Мирося?! – дивується Борис. – А я тільки щойно приїхав, а Левко бере мене за кума! Я ще й не встиг зоглядітися… Мати чогось дала телеграму, тому я відпросився. Так спішив, думав, щось сталося страшне… Аж тут… мене кличуть на хрестини! Хрещеним батьком…

– Але ж… – Миросі моїй аж в очах потемніло. – Але ж нам тепер не можна удвох хрестити одну дитину!

– Чому…

– А хіба ж ти не знаєш?! – та й у плач: – Це тут щось лихе проти нас надумали!

Але Люба таки вговорила тоді Миросю:

– Що це ти собі таке придумала? Не хочу нічого чути! Ти і тільки ти повинна бути моєму Сергійкові за хрещену матір! А Борис – хрещеним батьком! Ми йому через те й телеграму дали…

– Я згодна, тільки… Тільки тоді Борис стане моїм кумом! А ми ж збираємось одружитись.

– Ну то й женіться собі!

– Але ж кумам не можна одружуватись між собою, це великий гріх, хіба ти не знаєш?

– Наша тьотя Стася теж вийшла заміж за свого кума – і гарно живуть!

– Правда?

– Ось тобі хрест, що вам женитись можна! – завірила Миросю Люба.

От похрестили вони дитинку. Борис зібрався назад на Київ і Миросю мою бере з собою.

– Поїдемо купляти весільне плаття! – хвалиться Любі Мирося. – Мама ще й вділили мені грошей на білі туфлі!

– А чого ти так зарання купляєш плаття? – Люба не добере тямки.

– Бо ми з Борисом вирішили зразу ж після сватання весілля грати, то коли я тоді поїду? А так буде по дорозі.

– А його мама знає… про весілля?… – чомусь опустила очі Люба.

– Мабуть, знає. А що, хіба вона така зла, що буде проти?

– Та тітка трохи недобра…

Але Мирося в Київ таки поїхала. Вона не хотіла набирати матерії, щоб вдома їй плаття шила швачка. Мирося вирішила купити вже готове! І мала на те право: гроші чесно заробила, сама. А в Києві до плаття вибрала ще й гарні туфлі, на підборах, віночок із капронових квіток, довгу фату.

– Ні в кого не буде такого плаття! – раділа вона вдома, хвалилася мені нарядом.

А я з радості та з дуру та й побігла до Олександри.

Олександра – до сусідки.

А та – далі!..

Та й до вечора про весілля знало все село.

Вже й дівчата приходили до Миросі, розпитували. А вона всім показувала свої убори.

– Хоч би ніхто не зурочив, – щось я наче як відчула, та й спиняю. – Не можна до дня весілля молодій навіть у дзеркало в платті самій на себе дивитись. А ти?… Усе село вже бачило тебе молодухою!

Тільки ж Мирося не зважала… Вона знай чекала на свого Бориса.

Але уже минув тиждень, другий, третій…

– Коли ж сватання? – допитуюся в Миросі, – га?

– Не знаю, чогось Борис до мене не з’являється, та й ніде його не видно. Я ж знаю, що мав би давно приїхати із Києва. Піду, мабуть, та й сама спитаюся у Люби.

– Йди.

А там…

– Миросю, – каже Люба, – Борис більше до тебе не прийде ніколи, і не шукай його, і не питай.

– Як? Чому…

– Його не пустить його мати.

– А що я їй зробила поганого? Вона ж мене геть не бачила й не знає!

– Розумієш, ви ж тепер куми… І мати Борисова каже, що це великий гріх… Бо якби ви одружилися, то вродилися б каліки. А кому воно таке треба?

– Любо!!! Я ж тобі казала!!! Це саме, на цьому ж місці! Ти мені тоді про тьотю Стасю говорила, хрестилася, запевняла мене, що все буде добре!

– Миросю, вибач… – зітхнула Люба. – Нас дуже просила Борисова мама, аби ми взяли його за кума. Вона ж і телеграму до Києва сама тоді давала. Ми не могли відказати, ми ж сусіди.

– ?!

– Вона тебе не хотіла за невістку… Бо твій брат, Миросю, в тюрмі сидить. Ти бідна… А Ганя ваша…

– Любо!!! Я тобі цього ніколи не прощу! Ніколи! Ти мені була як рідна сестра! Я зараз же піду до Бориса! Я сама його про все спитаю!

– Підеш принижуватись? Не йди, Миросю, бо Бориса немає вдома, а його мама тебе не пожаліє. Тобі й так мало вже сорому? Он, купила плаття…

А ще через тиждень Миросі переказують: у Бориса є наречена, Катя; батьки уже зробили їм сватання, а весілля буде на осінь.

Пішла моя Мирося до куми, щоб подивитися їй у очі…

– То його мама підібрала дівчину, – каже Люба. – А Борис мені казав, що таки любить тебе, Миросю.

Був пізній вечір, я розпалила у печі. Сиділа на ослінчику і обирала картоплю: лушпайки складала собі у пелену – то поросятам, а голі бульбочки на стіл, мала кидати в окріп. Як тут хтось бухнувся у двері, аж загриміли шибки.

– Миросю?… Чого ти така біла? – повернулася я до порога і побачила свою дитину.

– Недобре мені…

А я й не думаю, невтямки. Гадала, що то Мирося добре находилась, або не втрапила у двері, спіткнулася та й злякалась. Запитую:

– То коли вже те ваше сватання з Борисом буде? Бо мене люди скрізь тільки і питають…

– Коли сватання?… – Мирося якось так глянула, наче крізь мене, а тоді й пішла до скрині, та відкриває віко. – Сьогодні, мамо, наше сватання.

– А Боже! – кинулася я з тією картоплею. – То ж іще нічого не готове! Чого ж ти не сказала вчора або хоча б сьогодні рано! В хаті не прибрано…

– І сватання, і весілля наше з Борисом, мамо, буде сьогодні, прямо тепер, тут! – я й зрозуміла.

Дивлюся, а Мирося виймає зі скрині плаття, вінка весільного, розкручує із газети фату, бере в руки туфлі – і несе все те до печі, відсовує заслінку, засовує жужмом до вогню.

– Ти що, здуріла?! – до хати зайшла Маруся, кинулася виймати плаття. Але тільки смороду наробила, бо все вже гарно горіло. Навіть туфлі.

– Покинув мене Борис…

– Ой, горе яке… – я закрила обличчя руками. – Сором… Усе село вже говорить! От зробили…

– І нащо ж було палити плаття! Може, ще б згодилось?! – кричить Маруся.

– Бо то плаття для нашого весілля із Борисом, – відказує їй Мирося. – А його вже ніколи не буде. То нащо плаття?

Проплакала за Борисом Мирося цілий місяць, з хати не виходила, бо ні на кого з людей не могла дивитись. На роботу не ходила, бо могла взяти на той час відпустку.

– Ніяких хлопців мені не треба! Більше ніколи! – кричала вона до дівчат, як починали говорити, що хлопців ще буде багато. – Я бачити не хочу! Буду сама!

А я:

– Оце такі, Миросю, свекрухи, аби ти знала. Оце такі мами хлопчачі! Ми з вашим батьком теж колись любилися і просили своїх батьків, щоб зробили нам весілля. А вони… не пустили твого батька на вулицю, проклинали мене й обмовляли. А мої мама в той час знайшли мені ще й багатого дурника за чоловіка!

– Як? – здивувалася моя Мирося, бо я таких подробиць до того нікому й не казала.

– Нас геть із дурнем повінчали, в церкві! А тоді вночі ми із вашим батьком втекли з села. Але не далеко зайшли, бо була страшна бідність, починалися колгоспи. От і повернулися ми жити до моєї мами. То що нам твої діди з бабами виробляли! Ні на очі не хотіли бачити, кляли й проклинали усе життя. І життя таке й було у нас, і є – прокляте… Оце, Миросю, щоб знала, які підступні свекрухи! А чоловіки… Чоловіки – це наше жіноче горе, одні сльози гіркі нам через них. Кому воно потрібно…

Мирося мою науку слухала і наповнювалася ненавистю до чоловіків і до їхніх матерів теж…

– Он Марусю, хіба пожаліла її свекруха? – торочу одне й те саме. – Осталася вона сама з дитиною, чи ж хоч раз прийшла? А чоловік який? Спалив нам дощенту хату. Оце таке тобі щастя, те одруження.

Я говорила, говорила щодня, то Мирося трохи й заспокоїлась.

8

Був кінець серпня. Машини почали возити буряки до цукрового заводу. Мирося вийшла на роботу, сіла за ваги.

Якось зайшов до вагової Кирило, Миросин товариш по розвагах, а з ним новенький хлопець.

– Знайомся, – каже Кирило, – це Максим, його ставлять бригадиром у механізації!

– Я звуся Мирося… – їй було байдуже.

А тоді стало так: куди лиш Мирося не повернеться, а Максимові очі скрізь за нею. Де йде – то його зустріне!

Якось сиділа Мирося на вагах сама. Машин не було, то вона поправляла волосся, дивилась у Борисове дзеркальце. Як тут – заходить Максим! Нічого Миросі не сказав, а – раз! – і видер із її рук люстерко.

Мирося закричала:

– Віддай мені дзеркальце!

– А не віддам! – сказав Максим та й втік.

Мирося тоді сидить, і їй чомусь стало разом і соромно, і втішно.

А тоді пішла вона до бума, знайшла там Максима, та й попросила:

– Віддай мені моє дзеркальце!

– Я тобі краще дам за нього п’ятдесят копійок, і ти купиш собі нове, а це я залишу собі.

– Ні, віддай мені моє. Мені це дзеркальце дуже дороге як пам’ять.

Але він не віддав…

А у жовтні (Миросі вже було двадцять чотири роки), Максим знову сам зайшов до вагової будки й каже:

– Давай одружимося?

– Це з якого дива? – дивується Мирося, бо ніякої розмови поміж ними не було – ні про зустрічі, ні про кохання.

– Мені до батьків щодня далеко їздити, я тут живу у чужої баби на квартирі, то буде краще, як матиму свою хату.

– То це тільки через мою хату ти просиш мене заміж?!

– Ні… Ти мені давно сподобалась, але я не знав, як до тебе підійти, бо ти все сидиш сумна й сердита.

– Але ж ти мене добре не знаєш, – каже Мирося. – Та й я тебе.

– Я все про тебе знаю, що мені треба, – каже тоді Максим. – А я… Я хлопець хороший, горілки не п’ю. То що тобі ще треба знати?

– Хто його знає…

– Коротше, я не хочу довго тягнути. Якщо ти згодна, то зіграємо весілля. А ні, то я знайду собі якусь іншу дівчину.

– Я не знаю… – задумалась Мирося. – Я то й не проти, тільки наперед треба з мамою поговорити.

– Ти говори, але я довго чекати не буду.

А після роботи Мирося про все розказала Євці…

– О! Якщо ти цього Максима не схочеш, то кого іншого знайдеш? Борис твій вже не повернеться до тебе, бо у нього через місяць весілля буде.

– Та хай провалиться той Борис, разом із його мамою! Я про нього й думати забула!

Увечері я вислухала Миросю, та й кажу:

– Якби у цього хлопця в голові були дурниці, то він би тебе не просив так швидко заміж. Та й робота в нього відповідальна, має гроші.

– Але ж Максимові, мамо, все одно, кого брати. Он казав, що як не схочу, то візьме Євку!

– І це тобі перебирати? – нагадала я про Бориса. – Ти ще й носа утреш своєму колишньому кавалерові, як в один день зробите весілля!

Бачу, у Миросі обличчя запалало.

– А що! – каже. – Так і буде. Скажу Максимові, що піду за нього заміж. І про весілля скажу…

Вранці Мирося сама підійшла до хлопця, подивилася на нього пильно, а він… піймав її погляд – і почервонів.

«Цей не буде такий, як Марусин Гордій, – думає Мирося. – Максим цей, певно, добрий і розумний. І він не обманить мене, як Борис». Та й дала згоду!

Сватання ми призначили на наступний день.

І от ходить Мирося селом, гукає дівчат за дружок, а їй ніхто не вірить.

– Ти виходиш заміж, за Максима?! – хто почує, та й дивуються. – А коли ж це ви з ним зустрічалися? Вас же ніколи ніхто разом не бачив!

– А таки виходжу! – гордо відповідала кожному Мирося.

На сватання прийшли Максим, його батько, мати і рідна сестра. Сіли ми всі разом за столом, про все домовилися, та й обмінялись хлібом.

На цей раз плаття Мирося замовила у швачки, дешеве, із капрону. А вінка і фату взяла в Антосі.

17 листопада 1969 року відгуляли ми весілля!

Весілля робили на два села. Я в колгоспі в рахунок плати замовила машину, щоб перевозити своїх людей.

Вранці Мирося убралася у плаття, а воно – дуже тонке, коротке, вище колін!

– Не таке гарне плаття, як було з Борисом, – каже Євка. – Те було довге й пишне, київське. А це… Чого ти, Миросю, пошила собі таке дешеве і куценьке плаття?

– Не нагадуй мені більше про Бориса! – розсердилась Мирося. – А пошила таке, на яке мені достало своїх грошей! Я ж не буду просити в мами…

От уже й неділя, мало бути весілля. А я бачу, що дитина моя сидить смутна – і плаття їй не підійшло, і коси ще не заплетені…

– Чого ж ти журишся? – питаюсь. – Треба поспішати, он уже який час, а ти все сидиш!

– Ой, мамо… – і Мирося пустила сльози. – Я ж таки люблю Бориса і не можу вирвати його зі свого серця. І оце ж як здумаю, що й він сьогодні жениться! Сьогодні… І бере якусь Катерину. А мав би брати мене…

– Забудь, – кажу, – дитино, про того зрадника навіки! Не шкодуй! Подумай тільки, який би з нього був чоловік, якщо він послухав маму і покинув тебе, як ти уже купила плаття? Порох, а не чоловік! Мама ним все життя буде крутити, він же буде, як ганчірка! Сплюнь тепер три рази і забудься!

– Ой, не можу, мамо! – та й ну ридати. Добре ж, що хоч було плаття із капрону, то сліз на ньому і не видно.

– Зараз прийде Максим, – нагадую Миросі. – Ти про нього тепер вже думай. Він хлопець гарний, розумний, самостійний. Далеко Максим піде, от побачиш! А Борис ще буде шкодувати за тим, що так із тобою вчинив, бо я ж бачила, як він тебе любить. Він ще лікті гризтиме за тобою, та буде пізно!

– А я все ще чекала, – каже тоді Мирося. – Що Борис передумає, що схаменеться… Я так чекала!

– Сьогодні і в нього, і в тебе весілля, – беру вінка до рук та й подаю дівчатам: – Заплітайте скоро, а про те, що тут оце почули, краще вже мовчіть! Бо досить із Миросі й так того горя…

І тільки вдягла молода вінка на голову, аж до двору входять гості!

Попереду іде Максим. А збоку біля нього боярин, тільки чомусь у руках він ніс… два хліба.

Я вибігла напроти, а біля воріт уже зібрались люди. Межи ними стояла й Мойра. Ми хоч і ворогували, але ж сусіди, то не могла я її на весілля не просити. Та й не попросила б – сама б прийшла.

– Який недобрий знак! – скрикнула Мойра, як побачила тих два хліба. – Не будуть вони увесь вік у парі…

– То це ви так мені молодих благословили?! – розсердилась я на Мойру. – Я вас, тітко, попросила, як людину. То не наробіть мені тепер хоч біди?!

– А нащо її робити, як вона вже є! – сказала мені Мойра.

Таки треба було б узяти ту відьму за плечі та й турнути від воріт, аби задерла ноги! Але я не хотіла в цей день ні з ким сваритися, то змовчала і пішла зустрічати сватів.

Тим часом Мирося вийшла до гостей, а наші сільські хлопці жартома схопили її попід руки й тягнуть, немов хотіли вкрасти. Бачу, Мирося моя на те весело сміється. А Максим враз спохмурнів на виду, зробився, мов темна ніч, стиснув міцно губи. Я думаю, хоч би не приревнував! Та й кажу до хлопців:

– Відпустіть молоду!

Хлопці й відпустили.

У Максимовому селі молодих зустрічало півсела: мою сваху поважали, вона була вченою жінкою.

– От гарна ваша молодуха! Неначе пава! – підбігла до мене якась старенька бабка. А тоді нагнулася Миросі аж до вуха і співає: – Доброго ти собі чоловіка вибрала, дитино! Максим – розумний хлопець! А який роботящий! Він же сам усі городи матері посапає, усіх людей послухає. Повезло тобі із чоловіком!

Бачу, Мирося моя й рада, аж роз’ясніла на виду. І мені втішно та весело, що хоч одна моя донька матиме гарного чоловіка.

Відбули за день весілля. Молоді ночувати пішли до Максимової хрещеної у хату.

Наступного дня – вже й дякування.

– Йди допомагати матері, – збудив ще поночі Максим Миросю.

Вона зібралася, пішла. Зайшла Мирося до свекрушиної хати, а там вже кухарка стоїть; на ослінчику під піччю діжка.

– Ану, ставай, молодице, місити тісто! – каже сваха. Хотіли перевірити, що моя дитина вміє. Тільки ж моїй Миросі це не в новинку. Стала й замісила.

Не довелося Миросі пожити зі свекрухою – обом же треба було ходити на роботу в завод.

– Ми поки що поживемо у вас, – каже до мене Миросин чоловік. – А пізніше мені дадуть квартиру. Я за тиждень піду й напишу заяву, бо маю право – вже сімейний.

– То й живіть собі, – я згодилась.

А через тиждень Максим Миросі каже:

– Треба поїхати до моїх батьків, провідати їх.

– То й поїхали!

Взулися вони у кирзові чоботи, вийшли на зупинку, сіли в автобус, та й доїхали до села Т… А там зайшли до хати, сіли з батьками за стіл.

Усі налили собі по чарці, випили, почали їсти. Аж тут…

– То що, давайте ще й по другій? – каже Максимів батько. Мирося й насторожилась.

– Може, вже не треба на сьогодні? – просить чоловіка сваха. – Діти потомилися, хай лягають спати.

– Какое спать! – він її не слухає. – У меня сын женился, а я не могу с ним хорошо выпить? Правда, невестка? Ты чего пригорюнилась, молчишь?

– Та я…

– Наливай, мать! – а сват мій був із Росії.

Миросина свекруха знову налила всім по чарці, а сама тільки сидить-зітхає тяжко і чомусь прикро дивиться на свою невістку.

Після другої чарки Миросин свекор пішов по хаті танцювати.

У-у-у! Ти, кацапура проклятий! – почала кричати на свого чоловіка сваха. А він до неї – битись! Тільки ж сваха була собі опасиста, то й дала гарну відсіч. Зчинився крик і гам, на підлогу посипався посуд, пляшка з горілкою полетіла у вікно…

Мирося сиділа за столом ні жива, ні мертва, боялася дихати. Не знала вона тоді, як їй вестися і що робити.

І тут Максим як підскочить! Зірвався на ноги та…

– Вставай з-за столу! – кричить до Миросі. – Ми підемо додому! Зараз же! Я ні хвилини не хочу тут більше зоставатись! Досить я вже натерпівся!!!

– Куди ж ви підете, вночі? – спиняє Максима мати. – Надворі йде дощ, автобуси не ходять. Хіба по полі й по болоті?

– А хоч би й по болоті!!! – кричить Максим. – Але я тут не буду ночувати!

– Переспите та й вранці підете собі на свій автобус, – просить сина сваха.

– Ні!!! – Мирося дивиться, а Максим вже б’ється в істериці!

Мирося такого в житті не бачила, від страху їй заклало в вухах.

– Вставай!!! Чого ти сидиш? – реве до неї Максим. – Мерщій вдягайся! – та й вибіг у двері.

Мирося схопилася на ноги, йде.

За ворітьми стояла темна ніч. До нашого села, полями навпрошки, треба було йти двадцять кілометрів! І вдень було що йти, а це вночі…

Але Мирося злякалася, пішла.

Вона ще й добре не знала свого чоловіка, але пам’ятала його налиті кров’ю очі – на весіллі. Усю першу шлюбну ніч Максим не спав, а виказував їй за кавалерів! Хоч Мирося до ранку й клялася йому, що нікого в неї не було. Ну, хіба що тільки Борис…

– Але ж я нічого з ним не мала, – оправдовувалася Мирося. – Ми тільки зустрічалися, мало бути сватання…

– А плаття?! Плаття весільне ти купляла?! – аж задихався від гніву Максим. – Мені все про тебе розказали! Я все про тебе знаю! Дивись, щоб хоч мати моя не дізналася, що твій брат сидить у тюрмі!

– Що тобі мій брат?…

– А сестра твоя, Ганя, вона… вона, мені люди розказували, вона під час війни варила німцям їсти! Поліцайка!

– Максиме?… – Мирося дуже здивувалася такій різкій переміні: зразу ж був тихий, а тут… – То нащо ж ти на мені женився? – каже.

– Ти ще маєш мені ноги цілувати, що я тебе взяв, стару дівку! А ти!!! – махав кулаками біля самого її обличчя.

– Чого це я стара? Ми з тобою в один день народилися, одного року.

– Я чоловік! Мужчина! А ти! А ти! А ти!.. Я зараз перевірю, чи ти хоч дівчина.

– Провіряй…

Так минула Миросина перша шлюбна ніч. І такою ж була і їхня друга, і третя, і четверта.

Мій зять Максим виявився дуже ревнивим чоловіком…

Тоді була пізня осінь, холодно, глупа ніч… А вони йшли додому полем. Дощ налив води Миросі уже й за комір – пальто на ній було куценьке. На голові тільки капронова хусточка, та й та намокла. На кирзових чоботях набралося стільки багна, що Мирося ледве-ледве переставляла важкі ноги. Так ішли вони вже близько півгодини, ось-ось мало б бути перехрестя – одна дорога йшла на В., а інша – до нашого села. Раптом у Максима почали заплітатися ноги, і він завернув не на ту дорогу.

– Максиме, чуєш? – каже йому Мирося. – Ми неправильно пішли. Нам же треба в інший бік!..

– Ні, треба в цей!

– Ти помиляєшся… Так будемо блудити…

– Це ти, проклята поліцайко, ще будеш мене вчити?… Чи я сам не знаю, кудою мені треба йти! Я все життя цією дорогою ходив! На базар або на роботу в завод… А тебе тут чого носило?! Із парубками волочилася?… Зізнавайся! Хто у тебе був до мене, Миросько, кажи!

– Ти ж знаєш, що нікого. Але, Максиме, ми таки не в ту сторону йдемо.

– Ще скажи мені хоч слово, ще хоч одне слово промов! То я тебе тут і вб’ю!

– Я мовчу, не сердься…

А за кілька кроків Максимові стало недобре, і він… впав просто у болото! Мирося тужиться, хоче його підняти, та не може, бо важкий. А у самої вже повні чоботи води. Озирнулася вона на село, заплакала вголос і одно благає-просить:

– Максиме, Максиме, чуєш?… Вставай, ходімо… бо мені холодно!

Максим же – ні з місця руш, тільки важко сопе. Немає що робити, присіла Мирося навпочіпки, як колись ще у дитинстві, стала коліньми в багнюку і підважила чоловіка собі на плечі. Завдала, несе.

Миросі було до того й не звикати: вона ж носила на собі кубинські мішки в заводі, то й чоловіка здужала. Але понесла вона Максима не туди, куди він їй казав іти, а розвернулася в інший бік, таки до свого села.

Несе Мирося його й несе. То було їй холодно, а це вже й упріла, розщебнула на собі пальто, скинула із мокрої голови хустку. Не побачила якогось корча, та й спіткнулась, мало-мало була б упала, повело Миросю вбік… Аж тут і чоловік її прочунявся! Став Максим на рівні ноги та як розсміється:

– А-ха-ха! – регоче і тримається за живіт. – Ну як я тебе обманув? А правда ж, гарно?

– Що?! – не могла второпати Мирося. Бо ж оце тільки що Максим був без пам’яті, геть не володав своїм тілом. А тут раптом стоїть-регоче, мов нічого йому й не було.

– Надурив! Надурив! – а він знай стоїть, сміється.

– То це ти прикидався?… Ти мене надурив?! – Миросі стисло серце.

– Не прикидався! – враз посерйознішав Максим. – Це я так тебе перевіряв, жінко! Я, Миросю, щойно зробив тобі екзамен! І ти здала його на відмінно!

– Який екзамен?…

– Коли я тобі казав, що ми пішли не на ту дорогу, то перевіряв, чи ти мене послухаєш, чи зробиш по-своєму. Це перший був екзамен. А вдруге ти пройшла перевірку, коли волокла мене, начебто непритомного, на собі. Я хотів побачити, чи ти покинеш мене серед поля, чи забереш.

– Максиме… Мені ж було дуже важко… – заплакала Мирося від образи.

– А ти думала, що вийдеш заміж і будеш гуляти, як гуляла? Ні, такого вже ніколи не буде!

– Я не гуляла…

– А, так?! То ти ще й будеш мене обманювати? Мене, свого законного чоловіка?! Маєш знати своє місце! – та й ударив по обличчю.

– За що?!

– Ще не зрозуміла?! Тоді третій екзамен удвох здаватимемо!

– Який ще екзамен… – Миросі потерпли руки.

– А підемо назад, на те перехрестя, звідки ти мене волокти почала, та й таки повернемо у той бік, що я сказав!

– Максиме!..

– Не підеш? Тоді… Тоді я тебе за коси волоктиму! – та й схопив Миросину косу у жменю.

До села вони добрались вранці. Дорогою Максим уперше так дуже побив Миросю, ще й приказував їй, аби не плакала.

– І матері своїй щоб нічого не казала, зрозуміла? – пригрозив Миросі. – Бо ти мене тепер знаєш!

Заходять до подвір’я, як глянула я на дочку, а на ній чистого місця немає – як не болото, то кров.

– Що ж це сталося?! – сплеснула я руками. – Миросю?! Максиме…

– Таж не захотіла ваша Мирося у свекрухи ночувати, – каже мені на те Максим. – Як не вговорювали, як не просили, а вона рвалася додому, до своєї мами. Йшли ми цілу ніч полями, бо трохи заблудились. А дощ такий періщив. От тепер і має!

– А кров звідки?

– Кров… Та ж звернула із дороги та полізла чогось в корчі, хотіла швидше додому повернутись, перечепилась і впала, – розказує мені Максим, а сам, бачу, зирить на Миросю.

– То все правда? – запитую в дочки.

– Правда, мамо…

– Тоді… Та йдіть вже скорше в хату, у печі стоїть баняк з водою, обмиєтесь.

А вже скоро Мирося почула, що вагітна. Вона дуже хотіла ту дитинку, та не хотіла жити із Максимом.

Якось насмілилася і таки зізналася мені.

– Мамо, Максим мене б’є… Він страшний, мамо…

– А то я не відчуваю, – мені було все відомо. – Що ж, як немає життя, то й розводьтеся.

– Але ж… у мене буде дитина, – зізналася мені Мирося.

– Як?! І ти – те саме?! А що тепер люди в селі скажуть, як ти із животом залишишся сама? То Маруся привела розвідницею дитину, а тепер ти? Сорому мені в хаті не треба! Тепер, Миросю, мусиш із чоловіком жити.

– Я не можу із ним жити, він мене дуже мучить! Я сама буду бавити свою дитину… віддам у ясла… буду ходити на роботу. Мамо, я не завдам вам своєю дитиною клопоту.

– То це ти хочеш, – кажу, – щоб твоя дитина вродилася байстрюком?

– Не байстрюком… Було весілля…

– А далі?… Тобі добре було усе життя без батька, га? Ти спочатку народи цю дитину, а тоді можеш із Максимом розводитись. Або налякай його: скажи, що покинеш. Може, він одумається?

Мирося послухалась мене. Дочекалася вона Максима із роботи і налякала…

Цілу ту ніч, до самого ранку, була у нашій хаті страшна буча й колотнеча, літали миски і слоїки. Шибки по всіх вікнах були побиті. Правда, вранці Максим їх сам і засклив, але я молодих із дому вигнала.

– Я вже стара, – кажу до Миросі. – У мене немає ані сил, ані здоров’я чути і бачити таке. Я вже хочу спокою у своїй хаті. Ідіть собі кудись із дому.

– Куди ж ми підемо?… – Мирося плаче.

– То ви вигоните нас із дому? – каже Максим. Але очі мав опущені, тоді ще не геть утратив сором.

– Ти, Максиме, – нагадала я зятеві, – колись казав, що тобі у заводі мали б дати квартиру? То йди тепер і проси…

– І ви думаєте, що не дадуть?

– Якби то швидше дали, чого б я лиш хотіла!

І перша Миросина дитина таки народилася вже у заводській квартирі.

У грудні на хрестини вони покликали Максимову рідну сестру і його батьків. Із нашого боку не було нікого, бо ми вже тоді стали ворогами…

А квартира та була маленька – тільки одна кімнатка й коридорчик, кухня і ще малесенька веранда, от і все. У кімнату внесли стола, поставили до ліжка. Гості сіли за ще порожній стіл та й чекають, а Мирося як не розірветься – бігає то до плити, то до дитини.

– Ти довго там ще будеш монятися?! – сердиться на неї Максим, підганяє. – Давай, повертайсь скоріше!

– Я зараз, зараз…

Як годиться, спочатку Мирося внесла хліб, поставила його проти чоловікової сестри і побігла до кухні по інші страви. Але тут, як на те, та й розплакалась дитина! Мирося тільки нагнулася до колиски, аж тут щось як влупить її у спину, тоді – по голові, і ще раз!

– Ой! – вона не спам’яталась, та й упала під колиску. Колиска стояла упритул до плити, то Мирося зачепила рукою каструлю, та перевернулась. Гарячі котлети посипались Миросі на голову, на ноги.

– То це так ти моїх батьків приймаєш, так шануєш?! Поставила перед ними один хліб!

– Максиме… Я зараз усе принесу! Подам…

– Що ти вже принесеш?! Порозкидала ось попід ноги їжу! Тепер будеш гостям непотріб нести?

І ногою її, ногою!

Гості собі сиділи у кімнаті, двері були причинені, то, либонь, не чули…

Аж як Максим втомився, пішов на вулицю курити, а збита до крові Мирося зосталась лежати на підлозі.

І бог його знає, скільки б вона там лежала, але на той час до кухні зайшла моя сваха.

– Чого це дитина плаче?… – побачила Миросю і злякалась. – Оце хіба Максим так тебе побив? Ай нещастя! Оце і його батько все життя мене товк, оце такі в нас чоловіки!!! Бідна ти, бідна… Будеш таке терпіти, що і я…

А тут гупнули з веранди двері, Мирося зіщулилася і закрила руками голову.

– Тікай, дочко! – Максимова мати відкрила вікно навстіж.

Мирося як була у самім халаті, ноги босі, то так і вистрибнула у сніг. А там пригнулася та й побігла до сусідів. Переночувала.

Уранці Максим знайшов Миросю по слідах, прийшов і перепросив. А як ішли вони додому, то показав кулака:

– Це ти так надумала мене спаплюжити перед людьми? Як посміла?!

Прийшли… Гості сиділи за столом, сваха бавила онуку.

– Що ти за мати така?! – кричав у хаті на Миросю Максим. – Ти покинула малесеньку дитину, а сама кудись повіялась? Чи ти ще, мабуть, не нагулялася?! Тепер бачите самі, на кому я оженився! Не буде більше ніхто казати, що я на свою жінку брешу!

– Що ти кажеш? – вступилася за Миросю сваха. – Ходімо всі додому, вони молоді, нехай собі помиряться.

І так ще кілька разів моя Мирося ночами ховалася по бур’янах, або й у мене в хаті…

– Бо це коли б у тебе був батько, то він би не дав тебе кривдити, – казала я дочці. – А так! Немає кому тебе, бідну, захистити.

9

Аж тут повернувся з тюрми Іван!

– Ваню, – Мирося благає-просить рідного брата. – Поговори хоч ти з Максимом, як чоловік з чоловіком? Ти ж у тюрмі сидів… налякай його… Чого ж він має мене бити?

– Поговорю! – пообіцяв Іван.

І якось прийшла Мирося додому, дивиться – лежить Іван п’яний у їхній квартирі. А на веранді Максим сидить за столом, її чекає.

– То що таке?! – не дивлячись на Миросю, показав Максим на п’яного Івана.

– Це мій брат, Іван…

– То ти знаєш, чого він до нас приходив?

– Ні… не знаю…

– Не бреши мені! Ніколи більше не бреши!!! – і тут Максим зірвався на рівні ноги, схопив Миросю за волосся, нагнув її до самої землі і вдарив ногою в груди.

Максим більше не бив Миросю по обличчю – щоб в селі не говорили.

Як проспався…

– Більше, Іване, не приходь… – просить Мирося брата.

Але йому було й не до того. Іван пішов на роботу в завод і зразу ж там знайшов мені невістку, Фросю.

Зробили ми весілля. А тоді склалися двома сім’ями грошима та й купили молодим у нашому селі невеличку хатку. Я ще й дала Іванові на нове господарство кілька курок і плетену із рогози доріжку.

– Це дівчина наша, сільська, – каже Ганя. – Добре, що житимуть близько, не те що Грішка…

– Нехай хоч один біля мене буде, – я теж була дуже рада.

Тільки ж не знала я, що станеться із моїм сином далі. Бо Іван кожного дня тепер як не пив, то випивав. Ще й завів собі дурну компанію із таких самих, як і він, п’яниць. Моя невістка приходила спочатку жалітися, а далі й руки опустила.

– Одній мені шкода нашого Івана, – якось каже Ганя. – Вчора знайшла його під тином, лежав у калюжі біля своєї хати. Підняла, обтріпала, завела.

– От нещастя! – я й журюся. – Це ж який сором…

– Сором не сором, а треба щось із тим робити! Я не дам братові пропасти!

А тоді Ганя як не щодня, то щогодини – та й біжить до Іванової хати. Вона там і прибирає, і постіль перестелить або й так сидить. Фроська вже й сердилась, та Гані моїй на те байдуже.

– Я була йому за матір, – каже Ганя. – Мені мого брата дуже шкода. Я хочу, аби він був доглянутий!

Це було в неділю, під Різдво. Ганя влетіла до хати, неначе вихор.

– Більше так не буде! – кричить вона до мене ще з порогу.

– Що сталося? – дивуюся. Бо зазвичай моя Ганя була байдужа й тиха, а тепер її неначе підмінили.

– Приходжу тільки що до неї, – (це вона про Фроську так казала), – а Іван знову на полу п’яний спить! То я його підняла, переклала в ліжко, вкрила. А її за коси як вхопила, та як сіпнула раз і вдруге, то вона насилу видерлась!!! Втекла…

Я й прошу:

– Ганю, не мішайся…

Та де! Вона й не слухає…

– Я зараз же піду туди знову й таки заберу свого братика додому! – кричить, а тоді накинула свитку на плечі – й у двері.

– Ганю!!! Повернись! Як він пив із жінкою, то й без неї буде! А мені не треба п’яниці в хаті! Не йди! Чуєш? Ганю!

Але Ганя вже мене не чула…

За годину вона приволокла брата, а під пахвою – його придане, доріжку.

Фроська Івана назад не прийняла. Мабуть, ще й перехрестилася, як дівся з хати. То він тепер мусив жити з нами. Ганя заставила його покинути завод, аби не знався із поганою компанією.

А скоро Іван влаштувався на пекарню, водієм.

– От тепер ти не будеш пити! – кажу до сина.

– Тепер не буду, бо хто мені дозволить п’яним за кермо сідати? Та й немає з ким…

Іван таки більше й не пив горілки, щодня справно ходив на роботу.

– От бач, мамо, – якось каже мені Ганя. – А ти не хотіла Івана назад додому брати! То ж у нас тепер щовечора є свіжий хліб!

– Хліб є, та немає у мого сина долі… – зітхаю я. – Для чого ти сім’ю братову розбила? Хіба добре мені буде дивитись, як він свій вік бобилем звікує? Досить мені тебе й Марусі. Ще он – Мирося, теж тільки чекай з дня на день додому.

Похмурніла моя Ганя, бачу, і радість їй сповзла з лиця.

А Іван возив хліб до міста, та й став через день там ночувати.

– Я буду женитись, – якогось дня привів мені чужу дівчину. – Познайомтеся, це – Таня…

– Яка ж гарненька! – я й не стрималась від щастя. – Звідки ж ти, дитино, родом?

Дівчина ще й не встигла відповісти, як Ганя неприязно подивилася на неї, та й питає:

– Скільки ж тобі років?

– На цю зиму виповниться двадцять, – каже Таня.

– А чого ж ти так довго не виходила заміж? Ніхто не брав? Чи, може… розвідниця?

– Ні, я ще дівчина! – Таня гордо скинула рудими кучерями.

– То ти знаєш, що Іван наш був жонатий? Що він колись любив випити горілки?

– Ганю!.. – я й отерпла. – Що ти таке кажеш?! – а тоді до дівчини: – Ти її не слухай, то вона просто турбується про брата, бо дуже його любить.

– Я все знаю…

Грішці не робили, а Іванові мусили аж два рази відгуляти!

Після весілля молоді відразу ж перебралися жити до міста. Хоч Ганя й була проти, та Іван пішов до тещі в прийми.

– Як же мені нашого Івана шкода! – Ганя довго не могла із тим змиритись. – Туляться там усі на купі – мати, Танька, ще й наш Іван. Треба їм допомогти!

– Чим ти допоможеш? Може, забереш Івана назад додому! – кажу.

– Та ні! Нехай мій брат живе у місті, там у нього є робота, – каже Ганя. – А ми тим часом почнемо будувати йому хату.

– Ганю, залиш Івана в спокої, – пробувала я заспокоїти доньку. – Нехай він там як хоче, так і живе. Іван вже давно не дитина, досить ним опікуватись!

– Мамо, хіба ми знаємо, як Іван вимучився по тих тюрмах? Хіба ми знаємо, як йому там жилося?

І Ганя сама зібрала людей, заплатила свої гроші… Почали ранньою весною, а вже до осені на подвір’ї у Іванової тещі стояла майже готова хата!

– Там тільки й зосталося, що погладити стіни і зробити новосілля, – каже до Івана Ганя. – Але у мене вже закінчилися гроші, то потурбуйтеся і ви трохи.

Тільки ж уже минав місяць, похолодало, на деревах опало листя, а вони чомусь не поспішали доводити хату до пуття.

– Ще цієї зими пересидимо у моєї мами, – каже Таня. – А із весни…

– Де ви будете сидіти, у тій коморі?… Та нізащо!

А хата й справді у Іванової тещі була старенька, ще й похилена, невеличка, як собача будка.

І Ганя сама стала до роботи. Щодня вона вранці спішила вдома попорати корову, а тоді бігла полями, через ліс – до братової господи. Вже в воротях закочувала рукави…

Сама Ганя погладила ту хату, сама її й побілила…

Нарешті ми дочекались новосілля! Прийшли із рушником, із хлібом. Сидимо у синовій новій хаті за столом, а я тільки примічаю, як Іванова теща недобре дивиться на Ганю.

А другого дня так і каже:

– Чого ти ходиш сюди що день Божий? Чого ти ходиш?!

– Тут живе мій брат!

– Ти тільки горілку йому носиш і споюєш щодня! Геть звідси!

– Іване?…

А Іван стоїть, схилив низько голову.

– Моя мама правду каже, – виступила наперед Таня. – Немає тобі, Ганю, тут чого робити. Бо ти тільки підеш, а у нас у хаті сварка.

– У вас у хаті?

Так і вигнали…

Прийшла Ганя додому, впала на ліжко і гірко плаче.

– Як треба було ставити хату, то була потрібна! А тепер…

– Я тобі казала, – стала я проти Гані та й повчаю. – Я тобі від першого ж дня казала, щоб ти не ходила й не мішалась. Як не захотів Іван жити в конурі, то сам шукав би собі іншого місця. А так… Значить, йому було там добре.

– І тепер добре? – питає Ганя.

– І тепер! – кажу. – То ти більше не мішайся й не ходи, дай братові спокій. Бо як ще раз розведеш його із жінкою, він тобі не подарує. Он, давали Фросьці на хату гроші, так і лишились там.

– То це я винна, що Іван із Фроською розійшовся?

– Таки ти!

То Ганя й перестала відтоді приходити до Івана, зате ж перекинулася на Миросю. Ще й як жила близько, то поки Мирося на роботі, Ганя прийде до неї на квартиру, поприбирає скрізь, зварить їсти, знайде брудне шмаття, попере. Для Гані це було неважко, вона вже не ходила в колгосп, то не могла просто так висидіти вдома. А для Миросі – поміч.

Але й у Миросиній сім’ї не стало для неї місця.

– Чого це твоя сеструня бігає до нас щодня? – сердився, як бачив Ганю, Максим.

– А що ж я їй, забороню? Нехай приходе.

– Я не хочу, аби вона скрізь свого носа сунула! Я на тобі женився, а не на Ганні. Скажеш, щоб не йшла!

І тут вже не потрібна…

Хоч Ганя й не мішалась, але не хотів Максим, либонь, аби вона була свідком його знущань над Миросею.

– Мамо, я покину чоловіка, – не було видно по обличчю, то Мирося показувала мені синяки по ребрах. – Я вже більше не витерплю, Максим б’є мене нізащо. Хіба ж я не людина? Ви Марусі дозволили розлучитись, дозвольте і мені!

– То повертайся… – я й дала згоду.

А увечері, як Мирося зібрала речі і пішла до садочка по дитину, її там перестрів Максим.

– Ти знаєш, що я тепер начальник? І у тебе, Миросю, буде інша робота! Ми почнемо будувати свою хату, досить нам тулитися у тій тісній комірчині!

Мирося не знала, що робити, і таки вирішила будувати нову хату…

А за кілька місяців почула, що знов вагітна!

– Як мені вчинити із усім цим? – пожалілася вона Марусі. – Максим мене чи не кожного дня б’є. Тільки вип’є горілки – знущається, ревнує, я вже й нової хати не хочу, я піша б до мами… але тут – ця дитина!

– То зроби аборт! – навчила її Маруся.

І Мирося зробила…

– Для чого ти убила мою дитину?! – Максим зустрів Миросю на порозі лікарні. – Та краще б я тебе убив! Ти!!!

– Я не хочу з тобою жити! Я піду від тебе!

– А дитина? А хата?…

– Я повертаюся до мами, а ти як хочеш, то забирай і дитину, й хату!

– Прости… У мене просто нерви, – чомусь ураз «зів’яв» Максим. – Ти не знаєш, Миросю, яке у мене було важке життя, яке було гірке дитинство. Я обов’язково перемінюся, ти дай мені тільки шанс. Я не буду пити.

– Добре, але це вже востаннє, – вона його пробачила…

А потім Максим почав краще заробляти, Мирося пішла на легшу роботу. Вони помалу будували хату.

На весну – знов!..

Треба було сапати картоплі, а Мирося ще раз понесла!

– На аборт я більше не піду, – сказала вона Марусі. – То так дуже боляче. Краще якось сама…

– Як? – здивувалася Маруся. – Що ти собі надумала?

– Буду носити щось важке, піду по сонцю сапати, та й дитина зірветься.

– Звідки про таке знаєш?

– Мені дівчата на роботі розказали.

І одного дня Мирося – на плечах по драбині – до самого вечора сама переносила із комори на горище важкі мішки з зерном!

Але те не допомогло…

Наступного дня вона взяла сапу і пішла на поле, а там до самої ночі сапала. Із усієї сили бухкала Мирося сапою по сухих грудках. Як закінчила сапати свій город, то не присіла ні хвилини, а взялася за сусідський.

Вже аж піт їй по спині ллявся, аж у очах ставало темно. І раптом по ногах щось побігло тепле. Мирося глянула – то кров!..

Кинула вона сапою об землю, та й пішла додому. А кров так і капала їй по ногах.

Максима на той час не було вдома, то до лікарні Миросю завіз сусід.

– Ну що, зірвалася вагітність? – запитує її лікар. – Будемо шкребти?

– Може, воно якось само собою… – злякалася Мирося.

– Як?! Ти хочеш вмерти? Дитини вже однак не буде, бо вона пропала. А от як тебе не пролікуємо, то можеш мати запалення, ще помреш.

– Тоді шкребіть…

Уже Мирося вкладалася на крісло. Лікар приготував потрібні інструменти… як тут із грюкотом відкрились двері – забіг Максим!

– Це що таке?! – став він у Миросі над головою. – Що ти знов надумала?! Знову те саме?! Злазь звідси зараз же і поїхали додому!!!

– У вашої жінки відкрилась кровотеча, – пояснив Максимові лікар. – Ми мусимо це зробити…

– Вона ж дитини ще не стирала?

– Ні. Кров, правда, спинилась. Але я б не радив залишати вам цю дитину, бо воно вродиться каліка.

– Як вродиться каліка, то ми самі й виростимо! – сказав йому Максим, забрав Миросю із лікарні, й вони поїхали додому.

І та дитина таки народилася здорова!

Епілог

За вікном буяла золота осінь, мені вже переходило за восьмий десяток віку…

Грішка давно не приїжджав, він жив далеко – десь аж за Дніпром. У Івана теж була своя сім’я. Не мали часу мої хлопці.

А дівчата вже город прибрали. Ганя поралася в оборі, Маруся шила для сільських жінок плаття.

Мирося теж відвідувала мене не часто – їй аби у своїх хаті лад навести, вона була, як і я, вдовиця…

Я стара, усі дні сиділа в запічку. Читати не навчилась, телевізора не могла дивитись, бо боліли очі. І радіо мені кричало.

То я собі так, сама. Сиджу і думу думаю. Було, коли прийдуть онуки, щось жебонять до мене, вислухаю, а тоді і їм щось про своє розкажу. Сидимо так, говоримо, аж поки дітям не набридне, то підуть.

А останнім часом стала говорити з чоловіком. Портрет Ілька висів якраз над моїм ліжком, на стіні – немов живий. Якраз там був такий, яким я його бачила востаннє.

Спочатку говорила мовчки, а тоді й стала забуватись… То дівчата, як чули, дуже сердились.

– Що ви там, мамо, постійно шепчетесь?! – як не побачу, а увійде Маруся, накричить на мене.

– Та то я так собі, думаю уголос, – кажу.

Вікно моє виходило на поле, а там ще й Лиса гора, і берег!

Дерева в ту осінь стояли жовті і червоні. Я сяду, та й милуюсь.

А якось, дівчат не було вдома, біля наших воріт стала машина. Я думала, що то хтось приїхав до сусідів, чи й так чужі люди хочуть про дорогу розпитати або щось продати, хтозна. Вулиця в нас глуха, рідко хто проїде. То я підійшла до вікна ближче, розсунула фіранки та й уперлася носом у скло – на старість погано бачила.

Дивлюся, аж із машини вийшов старий дід, вдарив дверцятами, а тоді рушив до нашої калітки!

– Що тобі тут треба… – шепчу сама до себе.

А він, бачу, вже й відкинув защібку, зайшов до подвір’я, став та й обдивляється кругом себе.

Мене ж дівчата, як куди йшли далеко, знадвору замикали: бо я собі могла забути, вийти на город та й покинути хату настіж. Боялися дівчата мої злодіїв. А цього разу Маруся пішла недалеко по хліб, Ганя – ненадовго по корову, то я й лишилась незакрита. «Боже милий! – як побачила я, що той дід іде в бік хати, то й сплеснула руками. Думаю: «Це ж не добіжу тепер до дверей, слабі ноги, а він візьме та ще й упреться! І що я тоді скажу дочкам?… А як це якесь недобре придибайло?!»

Знала, що не встигну, та пішла. Поки пересунулася через кухню, добрела до дверей у сіни, а він вже й стукає! Я думала, що таки візьму хату на засув, але…

– Хто там такий?! – бачу, що двері відкрилися, то й кричу. – Тепер нікого немає вдома!

– Це ти, Марино?… – чую, що голос наче як знайомий. Але світло знадвору вдарило мені у вічі…

– Ти хто такий? – питаю. – Щось ніяк не розберу…

– Не впізнала… Це ж я!.. – а тоді як ухопить мене за плечі!

Притиснув дід мене до себе, та й цілує. А сам плаче навзрид.

– Чекай! Облиш мене! Ти, навіжений! – мені зробилося страшно. – Ти Василько чи Митро? Що за проява! Облиш мене скоро! – відпихаю його від себе.

– Маринко… Це ж я… Я! Твій Ілько… Але ти така стара… Ходімо до хати, – та й увів мене за руку.

Сіли ми поряд на дивані, мене аж трусить: я вже стара, сил не маю, а тут таке!

– Що ти мені таке говориш?… – шепчу, бо й голосу забракло, а у самої серце б’ється, мало не вискочить із грудей. – Ілько мій давно помер, уже більше сорока років минуло відтоді, як я його бачила і чула. Он, похоронка за портретом…

– І голос мій тобі геть не знайомий? – питає дід. А я таки тепер і дочула кволо, що таки-так: це мій Ілько так говорив.

– То ти й правда Ілько?… – і мені сперло подих. – Де ж ти був усі ці сорок років?

– Маринко… – дід обійняв мене за плечі, знов схлипує і цілує. – Моя ти голубонько сивенька… Ці роки збігли для мене, мов одна мить. Яке ж це життя коротке! А де я був… Як пішов на війну… Дійшов аж до Східної Пруссії, до Кенігсберга!

– Звідти прийшла мені похоронка, – кажу. – Я знаю, що мій Ілько десь там похований…

А він мене не чує, так розговорився!

– Я ж служив у піхоті. Ми від початку зими стояли під тою кріпостю, більше мільйона вояків складала наша армія! Ти знаєш, Маринко, що то було за місто Кенігсберг? Обнесене валами, обкопане ровами, ще й мало бастіони! Справжнє вогняне пекло почалося із середини січня. Двадцять п’ять тисяч гармат і мінометів, чотири тисячі танків і більше трьох тисяч літаків почали знищувати усе, що знаходилось всередині укріплень. Пруссаки тисячами гинули, намагаючись утекти від смерті. Але виходу вони не мали, бо вся Східна Пруссія опинилась у блокаді.

– А я сама ростила дітей… Як же було важко! Наді мною хто тільки хотів знущався! Діти голодні, без одягу. А я цілими днями у колгоспі, не мала часу… Та ще й держава брала податки, останні гроші відбирала, Ільку!

– Тільки вузенький перешийок залишився для відходу, – а той Ілько мене й не чує. – То за три кілометри від води все було заставлено машинами й возами! Коні лежали мертві, позв’язувані по кілька… Харчі, одяг, всілякі речі вкривали берег! А між тим усім гнили трупи мертвих німців.

– А ти ж бачиш, що це вже у нас нова хата? – запитую в Ілька. – Бо ту, що ми з тобою будували, спалив Марусин чоловік, – згадала. – Ганя до цих пір дівує… А Маруся із Миросею були заміжні! І у нас із тобою є онуки!

А він не чує…

– У березні місяці, – каже мені Ілько, – маршал Василевський розпочав штурм Кенігсберга. Тоді дев’яносто три тисячі німецьких вояків було убито, а сорок шість тисяч ми взяли у полон! Але до перемоги ще було далеко… І як я тоді вижив?… Це було справжнє диво. В квітні наші війська провели небачений наступ, кілька днів без перерви укріплення засипали снарядами із гармат усіх калібрів, а бомбардувальники скидали на місто вантаж… Після того від Кенігсберга залишилися самі руїни!

– А ночами… – кажу. – Дядьки сиділи у нашій хаті і курили! Аби я підписалася на державну позику! Ходили й переписували усе наше господарство і накладали штрафи. Я молочко і яєчка несла до заготівельної контори, а у нас самих не було чого їсти! Твої діти, Ільку, шукали полями колосочки…

– Шостого квітня радянські війська увійшли до міста! Ми стільки натерпілись, що кинулись відразу ж трощити усе, що могли розбити: скло у вікнах, вцілілі двері, били посуд і кришталь!

– А у мене була тільки одна кружка, та й ту забрала собі Мойра… Знаєш, Ільку, а вона ж прокляла наших дівчат, – кажу. – І прокляття її збулося: жодна твоя дочка не замужем!

– А ще мені хотілось пити. В розвалинах якогось будинку, у кімнаті я натрапив на буфет, а там стояли банки з компотом, то я відкривав кришки і пив, і пив!.. І це уперше я там побачив рояль, а на нім мережана серветка… Пруссаки, Маринко, вони такі охайні люди. Навіть після розгрому було видно, які гарні мали фіранки на вікнах, м’які килимки, підлога вкрита паркетом, на стінах різні фото і картинки, і ще книги…

– Книги?… А у нас не було за що купити тюлю, – скаржусь я Ількові. – І фіранок на вікнах не було. Земляна долівка… Чуєш? У цій хаті ліжка з’явились аж тоді, як наші дівчата почали самі собі заробляти. Іван сидів у тюрмі… Зате ж Грішка! Наш Грішка як захотів собі велосипеда, то навчився шити чоботи і сам на нього заробив!

– Велосипеда?… – Ілько, бачу, аж голову увігнув у плечі. – Третього дня після входу у Кенігсберг ми потрапили на німецький артилерійський завод. Заходимо досередини, аж тут!.. Посередині величезного цеху лежала ціла купа новеньких і блискучих велосипедів! А хіба у нас, Маринко, була можливість купити велосипеда… І так мені захотілося привезти того трофея додому. Я й кажу хлопцям: оце удача, візьмемо по одному? А нас було п’ять душ. Я вже й пішов уперед, та Петро Кесар спинив, каже мені: «А що як то пастка і прокляті німчуки велосипеди замінували?» – «Що ж робити?…» – «А давайте-но прив’яжемо до крайнього мотузку та й спробуємо потягнути?» В’язати взявся я. Хлопці стали віддалік гуртом, а я взяв мотузка у руки, та й пішов. Підходжу близько, а велосипеди ті аж сяють! Такі новенькі й блискучі німецькі велосипеди…

– А Грішка наш купив побитого, – перебила я Ількову розповідь, – і то мав таку гордість!

– А ті, Маринко, були нові. От я й спокусився. В’яжу велосипеда за колесо, а сам думаю: а що як воно і справді рвоне? І тоді усі ці велосипеди перетворяться в непотріб… Прив’язав мотузку, відійшов на кілька кроків, легенько потягнув!.. А до пам’яті прийшов уже аж у госпіталі. Рота медичного підсилення була розміщена у лісі, штаб – за п’ять кілометрів від Кенігсберга. Коли мене туди привезли, я вже знав від медсестер, що ніколи не стану на власні ноги. Перебило мені тоді ударною хвилею хребта, відбило памороки.

– Петро мені розказував…

– Я довго лежав у тому госпіталі. І знаєш, Маринко, за той час відпочив і тілом, і душею!..

Я аж розсміялась.

– Чуєш?! – кажу. – А наша найменша, Мирося, та, що народилася…

– А я її й не бачив…

– То ця Мирося теж якось мені сказала, що хотіла б лягти в лікарню, аби там від роботи відпочити! Вона ще хотіла поспати на ліжку, на чистій постелі, бо такого ми не мали…

– І я теж, Маринко, вперше спав тоді на білій постелі. І хоч мені й боліло, і я не міг сам вставати й обходитися без допомоги санітарок, але от що зрозумів: ця війна, ця далека подорож допомогла мені побачити більше світу, ніж я його бачив досі. Бо де я до того бував? Усе життя в селі, а тут тільки злигодні й робота, і нудьга безпросвітна, бруд і темнота, доноси й обкрадання людей… А за той час, що я був у війську, пройшов багато земель, набачився такого! Тут люди, Маринко, побудували рівні дороги, вони вже їздили на трамваях, жили у зручних будинках, освітлювали кімнати електрикою… і їх ніхто так гірко не кривдив, як нас на Україні… Я бачив трупи жінок, хоч і понівечені, і мертві, та вони були красиві – у гарних світлих суконках, кучеряві… І порівнював я цих жінок із нашими – убогими і темними, замотаними у ганчір’я, із босими й порепаними ногами…

– Таке добро нам принесли совіти… Пообдирали людей до нитки, наклали штрафи, загнали у колгоспи…

– І я тоді вирішив: ніколи більше не повертатись до Радянського Союзу. Я вирішив, Маринко, бути тут.

– А як же ми? Як же я… Я ж зосталася сама, з дітьми! Он Мирося тебе й не бачила…

– Твого листа я отримав, – узяв мене за руку Ілько. – Я вже знав, що у нас народилася дочка, я ж відправив їй благословення із Петром.

– А він, – кажу, – став мені за кума, хрещеним батьком для Миросі.

– А я вирішив, що тут зостанусь. Хоч мертвий, але вільний! Ще отримав медаль «За взяття Кенігсберга», мені її прикололи до сорочки… А тоді, думаю, як діти виростуть, то заберу тебе з собою, і будемо вже разом. По-іншому, Маринко, я не міг… Не міг повернутися калікою до тебе…

– А я чекала!.. Хоч ти й був останнім часом до мене не дуже добрим, – дорікнула.

– Прости мене, Маринко, я тебе гірко ображав. Але… Таке життя було прокляте! Робота та й робота, пуста й невдячна, не було у моїм житті ні найменшого просвітку, ні радості. Не мав я ніякої надії, що колись воно стане краще. А ще мучила мене гризота, бо розумів, що занапастив тобі життя…

– Не ти занапастив, занапастили владні люди, які пов’язали нас по руках і ногах, установили свої закони, не дали жити. А ще батьки…

– Але ж я чоловік! Але ж як брав тебе, Маринко, молодою, то хотів тоді, аби ти біля мене зазнала щастя! Я ж обіцяв тобі… А тут таке… От від безвиході і пив – бо так тоді робили усі чоловіки у нашому селі, ти ж пам’ятаєш?

– Пам’ятаю…

– Тільки жінка могла б урятувати від того отупіння. А ти? Замучена роботою колгоспниця, не могла мені дати ніжності. От і… Але пробач, прости мене, моя Маринко. Я так гірко каявся про всі мої знущання над тобою, коли ішов у гурті таких же, як і я, гнаних війною на загибель. Ми всі тоді говорили про своїх жінок… Про тебе тільки й думав, коли лежав у госпіталі, на чужій землі, під чужим небом, із перебитою спиною. Той страшний біль терзав мені тіло, але ще більшого болю завдавали спогади про мої кривди над тобою. Я аж скреготав зубами! Медсестри думали, що то мені боліло тіло, але я шкодував про безпорадність, про моє збайдужіння тоді, коли ще був здоровий. Усе ж могло б бути не так! Прости мене…

– А я тебе й не виную, вже давно простила… – кажу, а сльози так і покотилися з очей.

– Ще так багато маю розказати! Та й ти мені… Але мені вже час рушати, – раптом каже Ілько. А потім устав і простягає руки. – Збирайся, Маринко, та й підемо зі мною!

– Вже діти наші й правда виросли, – кажу Ількові. – І що ж воно виходить? Це ти по мене приїхав чи як?

– Авжеж, по тебе!

Я й встала… А тоді враз схаменулась.

– А дівчата? – подивилася чоловікові пильно в вічі. – Вони й не знатимуть, що ти приходив! А як тебе Мирося видивлялась! Вона ж у кожному чоловікові свого батька впізнавала! Все життя… Та й хіба тобі самому не цікаво було б на своїх дорослих дітей подивитися? Може, таки давай на них ще трохи зачекаємо?

– Не можу я більше вже чекати, Маринко, – каже мені на те Ілько. – Колись ми з дітьми ще побачимося, неодмінно. А тепер – мушу зараз же й рушати! А ти вирішуй: або ще тут зостанешся, або підеш зі мною.

– Так дуже поспішаєш?… Ну що ж… Віджила я у цьому селі своє, та й на цьому світі.

Я подала йому руки, і в цей момент почула, як за вікном рипнула хвіртка: прийшла котрась із дівчат…

Прощавайте, діти!

14.10.2015 р.

Черкащина

Словник нетипової лексики

Бум – машина, що підіймає бортові машини і грузить із них буряки.

Вальки – цегла із сирої глини, замішаної на житній полові.

Виспа – глибокий яр, у якому ростуть чагарники, дерева.

Гарба – дуже довгий дерев’яний віз, запряжений биками.

Зовиця – рідна сестра чоловіка.

Кагелко – вузьке місце під комином, практично – вентиляційний хід, витяжка.

Кагла – металевий засув, що закриває доступ повітря до печі.

Калітка – металева хвіртка.

Клечати хату – прикрасити клечанням, тобто зеленими гілками клена та іншим зіллям.

Клуня – велика господарська споруда.

Крокви – дерев’яні стовпи, опори, що тримають дах.

Кужіль – спеціальне знаряддя, палиця, на яку намотували клоччя.

Кулі – спопи із житньої соломи, якими покривали (вшивали) хату.

Кухвайка – робочий одяг, утеплена ватою спецівка.

Лежанка – невеликий виступ біля печі, що нагрівався.

Майки – травневі хрущі.

Остюк – стверділий і загострений шматочок рослини, що потрапляє в тіло.

Параски – храмовий празник у селі.

Пацьорок – пасмо волосся, що вибилося із зачіски.

Перевесла – скручені з осоки мотузки, щоб зв’язувати снопи.

Піл – місце під стіною, широка лава, яка слугувала місцем для сидіння і сну.

Припік – полиця, місце, власне, перед отвором у піч, та – простір під піччю.

Пупорізка – літня жінка, що приймала пологи.

Різун – хвороба кишково-шлункового тракту, спазми й нестерпний біль.

Рубель і качалка – дерев’яні прилади для розгладжування тканини.

Сволок – центральний дерев’яний балок, що утримує стелю; до нього колись чіпляли люльку.

Сікатися – дуже нервувати, поривчастими рухами показувати крайню міру невдоволення.

Слоїчок – скляний посуд, банка.

Спідка – спідня частина натільної жіночої сорочки (замастити спідку у комин – давній магічний засіб контрацепції: після цього вважалося, що жінка родити вже не буде).

Шарпак – рідка страва із вареного цільного зерна та кислих огірків.

Content

Зінаїда Валентинівна Луценко
Маринчина лялька

Частина перша Діти…

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

Частина друга Громадяни

1

2

3

4

Частина третя Подружжя

5

6

7

8

9

Епілог

Словник нетипової лексики