Карин Фосум

Окото на Ева

Инспектор Конрад Сейер №1

На баща ми

Това беше дървена барака.

Много малка къща с червени черчевета и светли завеси на прозорците. Той спря на известно разстояние, ослуша се, но не чу нищо друго, освен кучето, което ръмжеше до него, и тих повей в старите ябълкови дървета. Почака още малко, усети как влагата от тревата прониква в обувките, сърцето забавяше ритъм след преследването през градината. Кучето го гледаше в очакване и душеше в тъмнината. От огромната муцуна излизаше пара, ушите потрепваха, вероятно долавяше шумове отвътре, които той не можеше да чуе. Обърна се към вилата зад тях, там, където прозорците светеха топло и уютно. Никой не ги беше чул, дори кучето, докато лаеше. Долу на пътя стоеше колата му, двете колела на тротоара, вратата — отворена.

Тя се страхува от кучето, учуди се той. Наведе се и хвана нашийника, след което се приближи бавно към вратата. Такава малка къща едва ли има заден изход или пък ключалка. Сигурно се е усетила внезапно, в момента, в който вратата се е затворила — тя беше влязла право в капана. И нямаше изход. Нямаше никакъв шанс.

Съдебната палата представляваше седеметажна сива бетонна сграда във формата на полукръг. Разположена точно до градската главна улица, служеше за стабилна защитна стена срещу мразовития повей от реката. Бараките в задната част оставаха на завет. През зимата това беше благодат, но през лятото се задушаваха на неподвижния горещ въздух. Над входа фасадата беше украсена с твърде модерна Темида, която от разстояние, например от бензиностанцията на „Статойл“, приличаше повече на вещица, яхнала метла.

Полицията и областният затвор разполагаха с горните три етажа и с бараките отзад.

Вратата изскърца сърдито. Госпожа Бренинген се сепна и сложи пръст в книгата на „предразположеност към наднормено тегло“. Заместник полицейският началник Сейер влезе в приемната с една жена. Изглеждаше изтощена, брадичката беше раздрана, палтото и блузата — разкъсани, устата й кървеше. Госпожа Бренинген обикновено не гледаше. След седемнадесет години в приемната на Съдебната палата беше видяла да влизат и излизат всякакви хора, но този път се загледа. Затвори книгата, след като отбеляза мястото със старо автобусно разписание.

Сейер хвана жената подръка и я поведе към асансьора. Тя вървеше с наведена глава. Вратите се затвориха с трясък.

Сейер имаше непроницаемо лице и никой не разбираше какво мисли. Това го правеше да изглежда груб, но в действителност беше само резервиран, а зад суровото изражение се криеше по-скоро мила душа. Не сипеше топли усмивки наляво и надясно, а ги използваше само като разрешително за достъп, в случай че му потрябваше. Похвалите му бяха запазени за малцина. Той затвори вратата и кимна към един от столовете, изтегли половин метър хартия от държача над мивката, намокри го с топла вода и й го подаде. Тя избърса устата си и се огледа. Офисът беше по-скоро празен, но погледът й спря върху детските рисунки на стената и на малка тестена фигурка на трол върху бюрото. Това издаваше, че отвъд голите стени той всъщност живее собствен живот, фигурката представляваше полицай в лилава униформа, много отпуснат, с корем до коленете и твърде големи обувки. Не приличаше кой знае колко на модела, който в момента седеше срещу нея със сериозен сив поглед. На бюрото имаше касетофон и компютър с марка „Компак“. Жената ги погледна тайно и скри лице в мократа хартиена кърпа. Той й даде време. Намери касета в шкафа и написа на бялото поле: Ева Мари Магнус.

— Страх ли те е от кучета? — попита той приятелски.

Тя вдигна поглед.

— Преди може би. Вече не. — Смачка хартията на топка. — Преди се страхувах от всичко. Сега не ме е страх от нищо.

Реката течеше пенливо и разделяше студения град на два сиви парцала. Беше април и студено. Точно там, където достигаше центъра, близо до градската болница, започваше да бучи и криволичи, сякаш шумът от трафика и промишлените предприятия по брега я безпокоеше и стресираше. Извиваше и колкото по-навътре в града навлизаше, се въртеше във все по-силни потоци: покрай стария театър и Народния дом, покрай железопътната линия и надолу от едната страна на площада до старата борса, която сега представляваше ресторант „Макдоналдс“, на път към пивоварната, боядисана в красиво пастелно сиво и наред с това най-старата в страната. Продължаваше към „Кеш&Кери“, моста магистрала, огромната промишлена зона с няколко автомобилни предприятия и последно старата крайпътна кръчма. Тук реката най-накрая си отдъхваше и се вливаше в морето.

Беше късен следобед, слънцето гаснеше и не след дълго пивоварната щеше да се превърне от скучен колос в замък с хиляда свещи, отразяващи се в реката. Градът изглеждаше красив едва когато беше тъмно.

Ева следеше с поглед момиченцето, което тичаше по брега на реката. Разстоянието между тях беше десет метра и тя внимаваше да не става по-голямо. Денят беше сив и малко хора се разхождаха, от бързо течащата река идваше леденостуден повей. Ева се огледа за хора с кучета. Ако видеше куче, пуснато свободно, не можеше да диша спокойно, преди да отминат. Не видя нито едно. Полата се вееше около краката й, а вятърът проникваше безпрепятствено през плетения пуловер, затова се бе обгърнала с две ръце. Ема тичаше доволно напред, макар и не особено грациозно, понеже беше твърде тежка. Дебело дете с голяма уста и ъгловато лице. Червената й коса се удряше във врата, а от влагата изглеждаше мръсна. Съвсем не беше красиво и спретнато момиченце, но не го знаеше и вървеше безгрижно, танцувайки, без оттенък на елегантност и с онзи апетит за живота, който има само едно дете. „Четири месеца до началото на училище“, помисли си Ева. Един ден ще се види отразена в критичните погледи из училищния двор, за пръв път ще забележи своите неелегантни обноски. Но ако беше силно дете, ако приличаше на баща си, онзи, който си намери друга и изчезна, тя никога нямаше да мисли за това. За това обаче мислеше Ева Магнус, докато вървеше. Както и за палтото на закачалката в антрето вкъщи.

Ева познаваше всяко камъче по пътя, бяха минавали оттук безброй пъти. Ема хленчеше, защото не искаше да се разделя със стария навик да се разхождат бавно покрай реката, докато Ева можеше да мине и без това. От време на време детето изчезваше надолу към водата, забелязало нещо, което заслужава проучване отблизо. Ева следеше като сокол. Ако падне във водата, нямаше кой да го спаси, освен нея. Реката беше бърза, водата — леденостудена, а момиченцето — тежко. Тя потрепери.

Сега малката, намерила плоска каменна повърхност долу до водата, помаха и извика майка си. Ева слезе. Имаше място точно колкото да седнат и двете.

— Не бива да сядаме тук, мокро е. Ще хванем цистит.

— Опасно ли е?

— Не, но е болезнено. Пари и непрекъснато ти се пишка.

Въпреки това седнаха. Наблюдаваха водовъртежите и се чудеха на това движение.

— Защо се образува течение във водата? — попита Ема.

Ева трябваше да помисли малко.

— Ами, Боже мой, не разбирам. Сигурно е свързано по някакъв начин с дъното, има толкова много неща, които не знам. В училище ще учиш за това.

— Винаги когато не можеш да отговориш, казваш така.

— Да, но е вярно. Във всеки случай ще попиташ госпожата. Учителките знаят много повече от мен.

— Не вярвам.

По водата бързо се носеше празна пластмасова бутилка.

— Искам я! Нали ще ми я вземеш?

— О, не, уф… Остави я, това е боклук. Замръзвам, Ема, хайде да си тръгваме!

— Още малко.

Момиченцето си дръпна косата зад ушите и постави брадичка на коленете, но косата — щръкнала и непослушна — падна отново върху лицето.

— Много ли е дълбоко? — кимна към средата на реката.

— Не, въобще не — отвърна Ева тихо, — осем-девет метра, мисля.

— Много е дълбоко.

— Не, не е. Най-дълбоката точка в света се намира в Тихия океан — продължи тя замислено. — Една падина, дълбока единадесет хиляди метра. На това казвам аз много дълбоко.

— Не бих се къпала на такова място. Ти знаеш всичко, мамо. Не вярвам, че госпожата знае тези неща. Искам розова ученическа чанта.

Ева потрепери.

— Хм… Те са хубави, но много бързо се замърсяват. И кафявите не са лоши. Кафявите кожени чанти, виждала ли си ги? Такива, каквито носят големите?

— Аз не съм голяма. Сега ще бъда в първи клас.

— Да, но ще пораснеш, а не може всяка година да си с нова чанта.

— Но нали сега имаме повече пари?

Ева не отговори. Въпросът я накара да погледне през рамо назад, беше придобила този навик. Ема намери пръчка и бръкна с нея във водата.

— Защо се образува пяна? — продължи с въпросите тя. — Жълта гадна пяна.

Започна да удря с пръчката по повърхността.

— Да питам ли в училище?

Ева все още не отговаряше. И тя беше поставила брадичка на коленете си, мисълта й се рееше, а Ема почти изчезна от периферното й зрение. Реката й напомняше за нещо. В черната вода виждаше лице. Кръгло лице с малки очи и черни вежди.

— Легни на леглото, Ева!

— Какво? Защо?

— Прави каквото ти казвам. Легни на леглото!

— Може ли да отидем в „Макдоналдс“? — неочаквано попита Ема.

— А?… Да, разбира се. Отиваме в „Макдоналдс“, там поне е топло.

Изправи се леко замаяна и хвана детето за ръка. Разтърси глава и погледна отново в реката. Сега лицето беше изчезнало, не се виждаше нищо, но тя знаеше, че ще се върне и вероятно ще я преследва до края на живота й. Изкачиха се по пешеходната улица и тръгнаха бавно към града. Не срещнаха никого.

Ева усещаше как мислите й кръжат в различни посоки към места, за които тя най-малко искаше да си спомня. Шумът от реката създаваше неясни картини. Очакваше да изчезнат и най-накрая да я оставят на мира. А времето минаваше. Ден след ден се бяха превърнали в шест месеца.

— Ще ми вземеш ли хамбургер с подарък? Струва тридесет и седем крони, а още нямам Аладин.

— Да.

— А ти какво ще ядеш? Пиле?

— Още не знам.

Отново се загледа в черната вода. Само при мисълта за храна й се гадеше. Яденето не я интересуваше особено. Този път наблюдаваше как сиво-жълтата пяна на повърхността се надига и спада.

— Вече имаме повече пари и можем да ядем каквото искаме. Нали, мамо?

Ева мълчеше. Спря внезапно и стисна очи. Нещо сиво-бяло изплува на повърхността. Полюляваше се отпуснато, притиснато до речния бряг от силното течение. Толкова напрегна погледа си, че забрави момиченцето, също втренчено във водата.

— Това е човек! — прошепна Ема. Долепи се до ръката на Ева с ужасени широко отворени очи. Няколко секунди останаха заковани и наблюдаваха пропитото разложено тяло, което се носеше между камъните с главата напред. Лежеше по корем. През рядката на тила коса се виждаше петно. Ева не усети ноктите, които се врязаха в кожата й през пуловера, докато гледаше сиво-белия труп с руса сплъстена коса. Не си спомняше да го е виждала преди. Но гуменките, раираните гуменки в синьо и бяло с дебела подметка… Почувства в устата си силен вкус на кръв.

— Това е човек! — повтори Ема, този път още по-тихо.

Ева изпитваше желание да крещи. В гърлото й се надигаше вик, но не можеше да излезе.

— Удавил се е. Горкият, удавил се е, Ема!

— Защо изглежда така ужасно? Като желе.

— Защото… — заекна, — защото е минало много време.

Захапа устната си толкова силно, че я цепна. Олюля се от вкуса на кръв.

— Трябва ли да го извадим?

— Луда ли си? Това е работа на полицията.

— А ще им се обадиш ли?

Ева обгърна с ръка широките рамене на детето и, препъвайки се, тръгна към пътя. Пак погледна бързо през рамо, сякаш очакваше нападение, но не знаеше откъде ще дойде. До шосето към моста имаше телефон. Затърси монети из джобовете на полата, докато влачеше малката след себе си. Намери пет йоре. Гледката на полуразложения мъж изникваше пред погледа й като лош знак за всичко, което би последвало. Най-сетне се бе успокоила, времето покри с прах всичко, а кошмарът избледня. Сега сърцето биеше лудо и неконтролируемо под пуловера й. Ема мълчеше. Последва майка си с уплашени сиви очи.

— Чакай тук. Ще се обадя да го приберат. Недей да ходиш никъде!

— А няма ли да ги изчакаме?

— Не, няма.

Вмъкна се в телефонната кабина и се опита да потисне паниката. През главата й светкавично пробягаха няколко идеи, но тя ги отхвърли една по една. После бързо взе решение. С потни пръсти мушна монетата от пет йоре в пролуката и припряно набра номера. Отговори баща й. Звучеше уморен, сякаш беше спал.

— Ева е — прошепна тя. — Събудих ли те?

— Да, но и без това трябваше да ставам. В скоро време ще спя по цяло денонощие. Случило ли се е нещо? — Притеснена ли си? Усещам, че си притеснена, нали си те познавам.

Гласът му бе сух и дрезгав, но същевременно с острота, която винаги беше обичала. Все едно жило я връща към действителността.

— Не, нищо не се е случило. С Ема сме навън и ще хапнем. Просто минавахме покрай един телефон.

— Дай да я чуя тогава!

— Ами, всъщност… тя е долу до реката.

Проследи цифрите по екрана на телефонния автомат, докато течеше отброяването. После хвърли бърз поглед към Ема, залепила се за стъклото на вратата. Носът й стърчеше като буца марципан. Дали чуваше какво си говорят?

— Нямам достатъчно дребни пари. Но скоро ще ти дойдем на гости. Ако искаш.

— Защо шепнеш така? — попита той подозрително.

— Шепна ли? — изненада се тя на малко по-висок глас.

— Прегърни малката от мене. Имам нещо за нея, като дойдете.

— Какво?

— Нова ученическа чанта. Нали има нужда от чанта за наесен? Реших да ти помогна с този разход. На теб никак не ти е лесно.

Само ако знаеше какво й е. Все пак отговори високо:

— Много мило, татко, но тя иска съвсем определена чанта. Може ли да се замени?

— Да, но аз купих каквато ми казахте — розова кожена чанта.

Ева се опита да снижи гласа си до нормален тон.

— Трябва да затварям, татко! Парите свършват. Грижи се за себе си!

Чу се щракване и връзката прекъсна. Броячът беше спрял.

Ема наблюдаваше напрегнато.

— Веднага ли ще дойдат?

— Да, ще изпратят кола. Ела да хапнем. Ще се обадят, ако трябва да говорят с нас, но не мисля, че ще се наложи. Поне не сега, може би по-късно, но ще се свържат. Ние нямаме нищо общо с това, нали?

Говореше трескаво, останала почти без дъх.

— Хайде да почакаме, докато дойдат, моля те.

Ева поклати глава. Пресече улицата на червено, дърпайки детето след себе си. Двете прекосиха града. Контрастът между тях беше голям: Ева — висока, слаба, с тесни рамене и дълга тъмна коса, Ема — дебела, едра и кривокрака, с леко полюляваща се походка. И двете замръзваха. И градът замръзваше от студеното течение на реката. Ева си помисли, че в този град няма никаква хармония и никога няма да бъде истински щастлив, защото е разделен на две. Двете страни се бореха за престиж. Северната страна с църквата, киното и най-скъпите универсални магазини, южната — с железопътната линия, евтините центрове, кръчми и „Винения монопол“[1]. Последният беше много важен и осигуряваше постоянен поток от хора и автомобили по моста.

— Защо се е удавил, мамо?

Ема се вторачи в лицето на майка си и зачака отговор.

— Не знам. Сигурно е бил пиян и е паднал в реката.

— Може да е ловил риба и да е паднал от лодката. Трябвало е да има спасителна жилетка. А той стар ли беше, мамо?

— Не чак толкова стар. Колкото татко ти вероятно.

— Татко поне може да плува — облекчено въздъхна малката.

Стигнаха до зелената врата на ресторант „Макдоналдс“. Ема я отвори със сила. Миризмата на хамбургери и пържени картофи я поведе с обичайния и апетит навътре в заведението. Мъртвецът в реката беше забравен, забравени бяха всякакви проблеми. Коремът на Ема куркаше, а Аладин беше наблизо.

— Отиди да намериш маса — подкани я Ева. — Аз ще поръчам.

Тя отиде в ъгъла, както обикновено. Настани се под цъфналото бадемово дърво от пластмаса. Ева се нареди на опашката. Опита да се отърси от изплуващата в съзнанието й картина, но тя се връщаше натрапчиво. Дали Ема ще забрави, или ще разкаже на всички? Може да започне да сънува кошмари. Никога повече не бива да говорят за случилото се. Накрая й се искаше да вярва, че никога не се е случвало.

Опашката се придвижи леко напред. Ева загледа разсеяно младежите зад щанда с червени козирки и червени ризи с къс ръкав. Работеха с бясно темпо. Изпаренията от храната образуваха стена зад касите; миризмата на мас, на печено месо, разтопен кашкавал и всевъзможни подправки нахлу в носа й. И въпреки това те оставаха незасегнати от тежкия въздух, тичаха наляво-надясно като работливи червени мравки и се усмихваха енергично при всяка поръчка. Наблюдаваше бързото движение на ръцете и краката. Никак не приличаше на нейния работен ден. По-голяма част от времето тя стоеше в средата на ателието със скръстени ръце и наблюдаваше враждебно някое голямо платно. Понякога гледаше умоляващо. В хубави дни гледаше агресивно, изпълнена с авторитет и превъзходство. Рядко се случваше да продаде картина.

— „Хепи мийл“ — бързо поръча тя. — И пиле с две коли. Бихте ли сложили и един Аладин, защото тя още го няма. Моля ви!

Момичето се залови за работа. Ръцете се въртяха, печаха, пакетираха и сгъваха светкавично бързо. Ема изпъна врат от ъгъла, за да проследи с поглед майка си, когато тя най-накрая тръгна нестабилно с подноса. Изведнъж краката на Ева се разтрепериха. Свлече се върху стола и загледа с недоумение момиченцето, което вече нетърпеливо отваряше малката картонена къща. Търсеше подаръка. Последва оглушителен изблик.

— Падна ми се Аладин, мамо!

Вдигна фигурката над главата си, за да я покаже на цялото заведение. Всички се обърнаха да я видят. Ева скри лице в ръце и изхълца.

— Лошо ли ти е?

Ема стана страшно сериозна и скри Аладин под масата.

— Не, не… Просто не съм съвсем във форма. Скоро ще ми мине.

— Да не ти е мъчно за умрелия?

Тя подскочи. Но отвърна:

— Да, мъчно ми е за умрелия. Сега обаче няма да говорим за него. Никога! Чуваш ли ме, Ема! С никого! Иначе само ще се натъжим.

— А той дали има деца?

Ева си разтърка лицето. Вече не беше сигурна в бъдещето. Загледа се в пилето, в панираните кафяви парчета, изпържени в мас, и почувства, че не й се яде. Картините заприиждаха отново. Виждаше ги през клоните на бадемовото дърво.

— Да — отговори тя накрая, като пак разтърка лице, — той най-вероятно има деца.

* * *

Възрастна жена забеляза синьо-бялата обувка между камъните, докато разхождаше кучето си. Точно както Ева и тя се обади от телефона до моста. Когато полицията пристигна, стоеше на брега малко смутена, с гръб към трупа. Пръв от колата излезе полицейският служител Карлсен. Виждайки жената, се усмихна учтиво и погледна любопитно към кучето й.

— Китайско голо куче — обясни тя.

Наистина беше интересно жалко кутре, твърде розово и сбръчкано. На главата имаше гъст сноп от мръсножълта козина, а иначе, както уточни жената, беше голо.

— Как се казва? — попита той любезно.

— Адам.

Той кимна и се усмихна, а после се наведе, за да вземе инструментите от багажника. Известно време се мъчиха да извадят тялото и накрая, като успяха, го положиха върху брезент. Не беше никак тежък, но така изглеждаше след престоя във водата. Жената с кучето се премести настрани. Служителите работеха тихо и внимателно, фотографът снимаше, един съдебен лекар приклекна до брезента и започна да води бележки. За повечето смъртни случаи причините бяха банални и те не очакваха нищо ново. Вероятно някой пияница се е катурнал във водата — вечер имаше много такива под моста и по алеите. Беше някъде между двадесет и четиридесетгодишен, слаб, но с бирено коремче, рус и не много висок. Карлсен нахлузи гумена ръкавица на дясната си ръка и повдигна внимателно края на ризата.

— Пробождания с нож — констатира той кратко. — Няколко. Да го обърнем.

Прекратиха разговора. Чуваше се единствено шумът от гумени ръкавици, които се свалят и слагат, щракването на фотоапарата, нечие дихание и шумоленето от разстилането на полиетилена до трупа.

— Чудя се — промърмори Карлсен, — дали най-сетне не сме намерили Айнарсон?

Портфейлът на жертвата така и не намериха, ако изобщо е имало такъв. Часовникът обаче си стоеше на ръката му — евтин часовник с много „екстри“ като например циферблати за времето в Ню Йорк, Токио и Лондон. Черната каишка се беше отпечатала върху подутата китка. Трупът, престоял дълго време във водата, бе изминал дълъг път по течението на реката, затова мястото, където го откриха, не представляваше голям интерес. Въпреки това извършиха някои проучвания, търсиха около брега за евентуални следи, но намериха само празна пластмасова кана със замръзнала вода и празна цигарена кутия. Горе на алеята се бяха събрали доста хора, предимно младежи, които изпъваха вратове и се опитваха да зърнат трупа върху брезента. Разлагането бе започнало отдавна. Напълно обезцветена, кожата се беше отделила от тялото, най-вече на краката и ръцете, сякаш е носил твърде големи ръкавици. Беше изгубила цвета си. Очите, някога зелени, сега бяха прозрачни и без цвят, косата — окапала на големи туфи, а лицето — подпухнало, така че чертите не се виждаха Раци, риби и насекоми в реката се бяха почерпили щедро. Пробожданията от нож от едната страна зееха като големи прорези в сиво-бялата кожа.

— Преди ловях риба тук — обади се момче, застанало на алеята. През своя седемнадесетгодишен живот никога не бе виждало мъртвец. Не вярваше истински в смъртта, както не вярваше и в Бог, защото никога не се беше сблъсквало нито с едното, нито с другото. Скри брадичка в яката на якето си и отпусна рамене напред. От този момент всичко беше възможно.

* * *

Докладът от аутопсията пристигна четиринадесет дни по-късно. Заместник-началникът Конрад Сейер свика шест души на заседание в конферентната зала, която се намираше в бараките зад Съдебната палата. Поради липса на помещения в последно време построиха няколко офиса, скрити от погледите на гражданите. С изключение на нещастните души, които влизаха в по-близък контакт с полицията, повечето хора никога не ги бяха виждали.

Доста факти вече бяха разкрити. Знаеха самоличността на мъжа. Това, всъщност, разбраха веднага, защото на халката му бе гравирано името на съпругата му Юрун. Архивна папка от октомври предходната година съдържаше информация за изчезналия Егил Айнарсон, на тридесет и осем години, с адрес улица „Росенкранц“ 16. За последен път бил видян на пети октомври в девет часа вечерта. Имаше съпруга и шестгодишен син. Папката, все още тънка, щеше да стане по-дебела. Наскоро направените снимки, макар и не особено приятни, щяха да я издуят. При изчезването му бяха разпитани много хора — съпругата, колеги, роднини и приятели. Никой не разказа нищо важно. Той не беше любимецът в семейството, но пък нямаше и врагове или поне не научиха за такива. Имаше постоянна работа в пивоварната, всеки ден се прибираше за вечеря, а по-голяма част от свободното си време прекарваше или в гаража, където поправяше любимата си кола, или с приятели в кръчма в южната част. Кръчмата се казваше „Кралско оръжие“. Изглежда, Айнарсон бе станал нелепа жертва на отчаян насилник, търсещ пари за наркотици. Хероинът бе завзел сериозно града, нещо, за което имаше големи предпоставки на това студено ветровито място. Или Айнарсон е имал някаква тайна. Вероятно дължеше пари.

Сейер примижа над доклада и се почеса по врата. Винаги го впечатляваше как специалистите от Съдебна медицина представят на чертеж полуразложена маса от кожа, коса, кости и мускули, успешно превръщайки я в цял човек. Възраст, килограми, телесни мерки, здравословно състояние, боледувания и операции, състояние на зъбите и наследствени предразположения.

— Остатъци от кашкавал, месо, чушки и лук в коремната кухина — обяви той високо. — Май е ял пица.

— Тези неща виждат ли се след половин година?

— О, и още как. Освен ако рибите не са се възползвали от всичко. И това се случва.

Мъжът с добре звучащото име изглеждаше доста солиден. Караше четиридесет и деветата си година, беше си разгърдил ризата и вените и сухожилията прозираха под кожата, така че тя приличаше на импрегнирано дърво. Имаше насечено и леко ъгловато лице, високи и широки рамене, здравият му тен създаваше впечатление, че не само се поддържа много добре, но ще остане все така запазен. Косата беше права, много къса и стоманеносива, почти като метал, а очите — големи и ясни, с цвят на мокра слюда. Сравнението направи жена му Елиза преди много години. Той смяташе, че се е изразила много хубаво.

Карлсен, от друга страна, беше с десет години по-млад и слаб. На пръв поглед изглеждаше конте без тежест и излъчване, със засукани мустаци и високо пригладена назад коса с впечатляващ обем. Най-младият и най-неопитният сред тях, Йоран Сут, се мъчеше да отвори пакетче гумени бонбони с човешка форма и тропически вкус, без да вдига много шум. Сут имаше гъста, чуплива коса, набито мускулесто тяло и здрав цвят на кожата. Всяка част от тялото му сама по себе си представляваше наслада за окото, ала в комбинация нямаха такъв добър ефект. Той не беше наясно с този комичен факт. До вратата седеше шефът на отдела, Холтеман, тих и безцветен, а зад него жена, също полицейски служител, със светла, късо подстригана коса. До прозореца седеше Якоб Скаре, отпуснал ръка върху рамката на прозореца.

— Как е госпожа Айнарсон? — попита Сейер.

Той винаги се интересуваше от засегнатите. Знаеше, че тя има малко момче.

Карлсен поклати глава.

— Изглеждаше малко объркана. Попита дали в крайна сметка ще й изплатят застраховката, а после избухна в пристъп на отчаяние, защото е помислила първо за парите.

— Защо не е получила нищо досега?

— Защото досега нямаше труп.

— Ще се свържа с компетентните лица — ангажира се Сейер. — От какво са преживявали последната половин година?

— От социални помощи.

Сейер поклати глава и запрелиства доклада. Сут мушна в устата си зелено гумено човече, от което само краката останаха да стърчат навън.

— Автомобилът — продължи Сейер — е открит на бунището. Ровихме се в боклука дни наред. В действителност той е убит на друго място, вероятно на брега на реката. После убиецът се е качил в колата и я е закарал до бунището. Наистина е съвсем невероятно Айнарсон да е преседял в реката половин година и тялото да не е изплувало по-рано. Извършителят доста дълго е живял с надеждата то никога да не се появи. Но сега попадна в капана. Предполагам, че разкритието ще си го бива.

— Дали не се е заклещил някъде?

— Не знам. И това също е странно, защото на дъното има само пясък, а и неотдавна го почистваха. Има вероятност да е бил притиснат до речната стена и да не е могъл да се движи по течението. Между другото, изглеждаше сравнително добре, както и предполагахме, че ще изглежда.

— Автомобилът беше измит, а отвътре изчистен с прахосмукачка, таблото — излъскано — добави Карлсен. — Навсякъде восък и почистващи препарати. Излязъл е от вкъщи, за да я продаде.

— Дори и съпругата му не знаеше на кого е щял да я продаде — припомни Сейер.

— Тя не знаеше абсолютно нищо, но при тях това се оказа нещо нормално.

— Някой, който да е звънял и да го е търсил?

— Заявил доста ненадейно, че е намерил купувач. Сторило й се е странно. Живял е много пестеливо, за да купи тази кола, после я е поправял с месеци, гледал я е като домашен любимец.

— Не е изключено изведнъж да са му потрябвали пари — предположи Сейер и стана. Започна да се разхожда из стаята. — Трябва да открием този купувач. Интересно е какво се е случило между тях. Според жена му в портфейла е имал сто крони. Ще се наложи да претърсим колата отново. В нея е седял човек и е шофирал няколко километра. Този човек е убиец. Би трябвало да е оставил следи.

— Колата е продадена — вметна Карлсен.

— За това не помислих.

— Девет часа̀ вечерта е доста късен час за оглед на кола — намеси се Скаре, къдрав южняк с открито лице. — По това време през октомври е ужасно тъмно. Ако купувам кола, ще я огледам на дневна светлина. Дали не е нагласено? Един вид капан.

— Ами да. Когато се изпробва кола, се излиза извън главни пътища. Далече от хора.

Сейер се почеса по брадичката с късо изрязаните си нокти.

— Ако е убит на пети октомври, значи е престоял в реката шест месеца. Отговаря ли на състоянието на трупа?

— Точно това е проблемът на съдебните медици — обясни Карлсен. — Не било възможно да се установи времето. Снорасон разказа за жена, намерена след седем години. Тялото й било цяло. Случило се е в Ирландия, в някакво езеро. Говорим за седем години! Леденостудената вода действала като чист консервант. Но все пак нека приемем, че действително се е случило на пети октомври. Извършителят е бил много силен, ако съдя по външността на жертвата.

— Да разгледаме и прободните рани.

Избра снимка от папката, отиде до дъската и я закрепи върху нея. Снимката показваше гърба и врата на Айнарсон, кожата беше внимателно измита и пробожданията се бяха разраснали до кратерообразни ями.

— Изглеждат странни. От петнадесетте намушквания половината са по гръбнака, гърба и таза, а останалите в дясната част на тялото, точно над бедрото. Нанесени са от горе на долу с голяма сила от човек, който си служи по-често с дясната ръка. Ножът е имал дълго тясно острие. Изключително тясно, за да сме точни. Има вероятност да е рибарски нож. А това очевидно е странен начин за нападение. Но ние си спомняме как изглеждаше колата, нали?

Неочаквано тръгна към Сут и го издърпа от стола. Пликчето с бонбоните падна на пода.

— Нужна ми е жертва, ела насам! — подкани Сейер.

Избута служителя пред себе си към бюрото, застана зад него и хвана пластмасовата линия.

— Възможно е да е станало приблизително така. Това е колата на Айнарсон. — Положи младия служител по корем. Брадата му опря в ръба на масата. — Капакът е вдигнат, защото проверяват двигателя. Убиецът бута жертвата по корем и я притиска надолу с лявата ръка, докато му нанася петнадесет удара с дясната. ПЕТНАДЕСЕТ ПЪТИ. — Вдигна линията и я заби в гърба на Сут, докато броеше на глас: едно, две, три, четири — отмести линията и я заби отстрани в тялото, Сут се усука леко, сякаш го беше гъдел — пет, шест, седем, а после пробожда слабините…

— Не! — Сут се изправи ужасен със събрани крака.

Сейер спря и бутна „жертвата“ леко напред, за да я изпрати обратно на стола. Същевременно се мъчеше да прикрие усмивката си.

— Ножът е вдиган многократно. Петнадесет пробождания и много кръв. Трябва да е бликала и да е изцапала дрехите, лицето и ръцете на убиеца, както и колата, и багажника. Шокиращо е, че е преместил колата.

— При всички случаи го е направил в състояние на афект — заяви Карлсен. — Това не е обичайно убийство. Възможно е да са се скарали.

— Може да не са успели да се споразумеят за цената — усмихна се Скаре.

— За да прибегне човек до убийство с нож, трябва да има голям проблем — каза Сейер. — Много по-трудно е, отколкото си мислиш. Но да предположим, че престъплението действително е било планирано и престъпникът е извадил ножа в подходящия момент, например, когато Айнарсон е с гръб, наведен над двигателя.

Затвори очи, сякаш искаше да си представи картината.

— Наложило се е да нанася ударите отзад, затова не е успял веднага. Много по-трудно е да засегнеш жизненоважни органи по този начин. А вероятно Айнарсон е издържал на много удари, преди да издъхне. Със сигурност е било ужасяващо: убиецът нанася удар след удар, а жертвата продължава да вие, от което той се паникьосва и не спира. Може случаят да е такъв. Те винаги си представят не повече от два удара. Но в колко от престъпленията, които сме разглеждали, убиецът се е задоволил с толкова? Веднага се сещам за един случай със седемнадесет пробождания, друг — с тридесет и три.

— Но двамата са се познавали, нали?

— Не се знае доколко. Е, имали са, разбира се, някаква връзка. — Сейер седна и прибра линията в шкафа.

— Ами, ще трябва да започнем отначало. Необходимо е да изясним кой е искал да купи колата. Използвайте списъка от октомври и започнете с първото име. Може да е някой от колегите му.

— Същите хора, така ли?

Сут го погледна въпросително.

— Пак ли ще задаваме нескончаемо същите въпроси?

— Какво искаш да кажеш? — Сейер повдигна вежди.

— Би имало смисъл да издирим нови лица, независимо че отговорите биха могли да са същите. Все пак нищо не се е променило, нали?

— Не се ли е променило? Ако не си следил събитията внимателно, ти напомням, че намерихме човека. Заклан като прасе. А ти твърдиш, че нищо не се е променило.

Опитваше се да потисне арогантния тон.

— И все пак едва ли ще получим различни отговори само поради тази причина.

— Това — преглътна бавно Сейер — предстои да разберем, нали?

Карлсен затвори шумно папката.

* * *

Сейер постави папката със случая Айнарсон в архива до случая Дурбан. Сега щяха да си правят компания, помисли си той. Мая Дурбан и Егил Айнарсон. И двамата бяха мъртви, но никой не знаеше защо. Облегна се назад в стола и вдигна дългите си крака върху бюрото, потупа се по гърба и успя да си измъкне портфейла. Намери снимката на внука си Матеус, притисната между шофьорската книжка и свидетелството по парашутизъм. Малкият, току-що навършил четири години, познаваше повечето марки коли и вече бе преживял първото си сбиване с болезнена загуба. Беше страхотна изненада — денят, в който той замина за Форнебю, за да посрещне дъщеря си Ингрид и зет си Ерик, които се връщаха от тригодишен престой в Сомалия. Тя като медицинска сестра, а той като лекар към Червения кръст. Изрусена и със златист тен, тя стоеше на най-горното стъпало на самолетната стълба. За една част от секундата му се стори, че вижда Елиза, както изглеждаше, когато се срещнаха за първи път. В ръцете си носеше малкия. Тогава той беше на четири месеца, шоколадовокафяв, със ситни къдрици и с най-черните очи, които някога бе виждал. Помисли си, че като цяло сомалийците са красив народ. Погледа снимката известно време, преди да я прибере. Сега в бараката беше тихо, както и във високия блок в съседство. Пъхна два пръста под ръкава на ризата и се почеса по лакътя. Кожата се белеше. Под нея се виждаше нова розова кожа, която също се белеше. Грабна якето от облегалката на стола и заключи. После се отби за секунди на рецепцията при госпожа Бренинген. Тя мигом остави книгата настрана. И без това беше стигнала до обещаваща любовна сцена и искаше да я запази за момента, в който ще е под юргана. Размениха няколко думи, той кимна леко и се отправи към улица „Росенкранц“ и вдовицата на Егил Айнарсон.

* * *

Първо се погледна бързо в огледалото и прокара пръсти през късо подстригания перчем, който остана в същото положение. Беше по-скоро ритуал, а не го правеше от суета.

Сейер използваше всяка възможност да излезе от офиса. Мина през центъра с ниска скорост както обикновено. Караше стара и бавна кола, голямо синьо „Пежо“ 604, и никога не бе имал причина да я смени. На заледена настилка все едно караше шейна. След малко отдясно останаха цветните жилищни сгради — розови, жълти и зелени. Слънцето ги огряваше и те изглеждаха приветливи. Строени през петдесетте години, имаха особена атмосфера, каквато липсваше на новите къщи. Дърветата бяха израснали високо, а градините бяха плодородни или поне щяха да бъдат напролет. Но все още беше студено, не се очертаваше пролетта да дойде скоро. Времето дълго се задържа сухо и купчинки мръсен сняг стояха като боклук върху канавките. Огледа се за номер 16; бързо разпозна зелената, добре поддържана къща. Входната алея беше задръстена от колелета с помощни колелца, всевъзможни камиончета и пластмасови играчки, каквито децата безразборно измъкват от мазета и тавани. След дълга зима чистата асфалтова настилка винаги изглежда привлекателна. Паркира и звънна на вратата.

Минаха няколко секунди, преди тя да отвори. За полата й се държеше слабо момченце.

— Госпожо Айнарсон — той се поклони леко, — дали мога да вляза?

Кимна му едва доловимо и не съвсем охотно, но пък не общуваше с много хора. Той стоеше твърде близо и тя усети миризмата му — смесица от кожено яке и дискретен афтършейв.

— Не съм научила много повече от есента — каза тя неуверено. — Освен че е убит. Но за това сякаш бях подготвена. Защото, като видях как изглежда колата…

Прегърна с една ръка детето, сякаш искаше да защити и двамата.

— Но вече сме го открили, госпожо Айнарсон. Не мислите ли, че нещата ще се променят малко? — замълча и зачака.

— Бил е някой идиот, който е искал пари — поклати глава, объркана. — Портфейлът му беше изчезнал. Казахте ми, че портфейлът му е изчезнал. Нищо, че е имал само сто крони. В днешно време хората убиват и за дребни пари.

— Обещавам да не ви отнемам много време.

Тя отстъпи и тръгна навътре през антрето. Сейер спря, преди да влезе в хола, и се огледа. Винаги го изумяваше, даже ужасяваше, колко си приличат хората. Личеше си по стаите и по мебелировката. Едно и също навсякъде, разположено еднакво симетрично, с телевизора и видеото като своеобразен център спрямо останалата покъщнина. Тук семейството пропълзяваше, за да се сгрее. Госпожа Айнарсон имаше розова кожена гарнитура и бял килим с дълъг косъм под масата. Беше стая, обзаведена с женски маниер. Живяла сама шест месеца, вероятно бе използвала времето, за да се отърве от всякакъв мъжки почерк, ако въобще е имало такъв. Предишния път, както и сега, той не забеляза никакви следи на липса или любов към мъжа, когото намериха в черните води на реката, надупчен и сив като стара гъба. Отчаяние предизвикваха практически неща. Като например как щеше да преживява тя, как щеше да излезе от положението и да намери друг мъж, когато няма възможност да наеме бавачка. Тези мисли му развалиха настроението. Загледа се в снимката от сватбата над канапето. Беше твърде помпозна с изрусената млада Юрун, а до нея Айнарсон, тънък и дълъг, гладко избръснат като за първо причастие, но с редки мустачки. Двамата явно са позирали старателно пред посредствен фотограф, заинтересован повече от това как изглежда всеки поотделно, а не заедно един до друг.

— Останало е малко кафе — несигурно го покани тя.

Той прие. Щеше да е добре да държи нещо, дори да е дръжката на чаша. Момченцето изтича след майка си към кухнята, но се спря до вратата и го погледна скришом. Беше слабо дете, с леко луничав нос и много дълъг бретон, който постоянно падаше над лицето. След някоя и друга година щеше да заприлича на мъжа от сватбената снимка.

— Забравих как се казваш — заговори го Сейер предразполагащо.

За момент момченцето не искаше да каже името си, завъртя обутото си в гуменка краче върху линолеума и се усмихна срамежливо.

— Ян Хенри.

Сейер кимна:

— Ян Хенри, вярно. Мога ли да те попитам нещо, Ян Хенри? Събираш ли значки?

— Имам двадесет и четири. Закачени са на шапката ми.

— Донеси я да я видя — Сейер се усмихна — и ще ти дам още една. Със сигурност нямаш такава.

Малчуганът зави зад ъгъла и тръгна към детската стая. Върна се с шапката на главата. Беше му голяма. Свали я с голяма тържественост.

— Много гадно боде отвътре — обясни детето, — и затова не мога да я нося.

— Виж! Полицейска значка. Даде ми я госпожа Бренинген в участъка. Много е хубава, нали?

Момчето кимна утвърдително. Започна да търси почетно място върху шапката за малката жълта игла, отстрани без колебание значка с Кристин и Хокон[2] и закачи новата точно в средата. Майката влезе и се насили да се усмихне.

— Отиди в стаята си, трябва да си поговоря с този човек.

Малкият си сложи шапката и изчезна.

Сейер отпи от кафето и загледа госпожа Айнарсон; тя пусна две бучки захар в чашата си, от ниско, за да не пръска. Беше си свалила халката. Пътят на косата й беше тъмен, а обилният грим около очите й придаваше сърдито изражение. Всъщност беше сладка, малка и спретната. Вероятно не го знаеше. Вероятно като повечето жени беше недоволна от външния си вид. За разлика от Елиза, помисли си той.

— Все още търсим купувача, госпожо Айнарсон. Точно както и преди. По неизвестна причина той е решил да продаде колата, макар никога да не го е обсъждал с вас. Излязъл е, за да я покаже на някого и не се е върнал. Може някой да е проявил интерес към колата, да го е спрял на улицата или нещо подобно. Може някой да е търсил точно такава кола и затова да се е свързал с него. Или някой е търсил него, именно него, а не колата, но я е използвал като претекст. Подмамил го е да я продаде, вероятно с пари в брой като уловка. Знаете ли дали е бил притиснат от липса на пари?

Тя поклати глава, докато дъвчеше раздробената бучка захар.

— И преди ме питахте същото. Не, не беше в тежко положение. Имам предвид, не чак толкова. Все пак всички се нуждаят от пари, ние не бяхме много добре финансово. А сега е дори още по-лошо. Не мога да дам малкия на детска градина. Освен това имам мигрена — започна да масажира внимателно слепоочието си, сякаш да покаже, че той трябва да се отнася внимателно към нея или в противен случай би получила травма в главата. — Заболяването ми пречи да работя добре, сама съм с детето и всички останали проблеми.

Той кимна съчувствено.

— Известно ли ви е да е играл комар или да е взел заем, да речем от някой познат, и да му е било трудно да се издължи?

— Не, нямаше дългове. Не беше кой знае колко умен, но пък и не е правил гафове. Справяхме се някак. Имаше работа. Парите ги даваше за колата, а от време на време и за някоя чаша бира. Понякога беше много устат, но не бе достатъчно обигран, за да се замеси в нещо…, нещо незаконно. Или поне аз мисля така. Бяхме женени осем години и смятам, че го познавам. Имам предвид познавах. И не искам да седя тук и да дрънкам за Егил, нищо че е мъртъв — тя пое дълбоко въздух.

— Не си ли спомняте някой от приятелите му да е проявявал желание да вземе колата?

— О, да, със сигурност имаше мнозина. Но той не искаше да я продава. Дори не искаше да я даде под наем.

— А ще си спомните ли обаждания по телефона в дните преди изчезването му, които евентуално са свързани с продажбата?

— Не.

— Как се държа вечерта, преди да излезе?

— Преди отговорих на този въпрос. Както обикновено. Върна се от работа в три и половина. Беше първа смяна. Яде пица „Мексикана“, пи кафе и цял следобед лежа в гаража.

— Лежа?

— Под колата. Стягаше я. Беше обсебен от тази кола. След това я изми. Аз не излязох от къщата и не забелязах нищо, преди той да влезе, точно по средата на „Казино“, и да каже, че има среща, за да показва колата.

— Не спомена име?

— Не.

— Нито мястото на срещата?

— Не.

— И вие не попитахте ли защо ще я продава?

Тя докосна бързо косата си и поклати глава.

— Не му се бърках за колата. Дори нямам шофьорска книжка. Беше ми все едно каква кола ще имаме, стига да има някаква. А и той не каза, че ще я продава, само щеше да я покаже на някого. И не е задължително да е на убиеца. Може да е срещнал някого, да е взел човек на стоп или нещо такова. Какво знам аз?! Нашият град е пълен с откачалки заради хероина, не разбирам как не можете да спрете това. Помислете за Ян Хенри. Ще израсне тук, а няма много високи оценки, в това отношение прилича на баща си.

— Високите оценки — усмихна се Сейер — идват с течение на времето. Май трябва да порасне още няколко години. Издирвахме въпросния купувач чрез вестниците и телевизията — припомни й той, — но никой не се свърза с нас. Никой не посмя. Или онази вечер, когато вашият съпруг е излязъл от вкъщи, е излъгал, или купувачът е действителният убиец.

— Излъгал? — погледна го обидена. — Ако си мислите, че е имал тайни, грешите. Не беше такъв. Нито пък имаше друга жена. Не се интересуваше от жени, ако трябва да съм честна. След като е казал, че отива да покаже колата, значи е истина.

Отговорът й, прост и рязък, успя да го убеди. Той се замисли за момент и видя детето да се промъква тихо в стаята. Седна на пода зад гърба на майка си и примигна срещу Сейер.

— Ако помислите за по-ранен период, имаше ли нещо не наред? Да кажем, шест месеца преди да изчезне и до момента, когато открихме колата на сметището. Да се сетите за някакъв случай или период, когато е изглеждал различен, например притеснен? Или нещо друго? Телефонни обаждания? Писма? Да се е връщал по-късно от работа или е спал лошо през нощта?

Юрун Айнарсон сдъвка още една бучка захар. Забеляза как мислите й се връщат в миналото. Клатеше глава при един или друг спомен, после го отхвърляше и продължаваше към следващия. Айнарсон младши дишаше безшумно. Имаше големи уши, каквито са обикновено ушите на децата.

— Една вечер имало свада в кръчмата. Е, сигурно се случва постоянно и не е било нищо особено, но някакъв тип бил толкова пиян, че собственикът се обадил в полицията, за да го приберат в ареста. Всъщност бил един от приятелите на Егил от пивоварната. Егил тръгнал след тях и ги помолил да го пуснат. Обещал да го закара до вкъщи и да го сложи да спи. Така и направили. Онази нощ се прибра в три и половина и дори си спомням, че се успа на следващата сутрин.

— Така ли? А научихте ли какво се е случило?

— Не, само че е бил смъртно пиян. Другият, не Егил. Егил беше с колата, а на следващия ден беше първа смяна. А пък и аз не попитах; тези неща не ме интересуват.

— Смятате ли, че беше състрадателен човек? Било е много мило от негова страна. Не е бил длъжен да си прави труда.

— Не беше кой знае колко състрадателен, след като ви интересува. Забелязваше малко неща около себе си. Останах изненадана от реакцията му, признавам. Да спасява пияница от арест. Но дори и да съм останала учудена, те все пак бяха приятели. А и честно казано, не съм мислила много за случая, не и преди да ме попитате.

— Кога приблизително се случи това?

— О, не, не си спомням. Малко преди да изчезне.

— Седмици? Месеци?

— Не, може би няколко дни.

— Няколко дни? Сетихте ли се за този случай при разговора ни през есента? Тогава споменахте ли го?

— Не мисля.

— А пияният приятел, госпожо Айнарсон, знаете ли кой беше?

Тя поклати глава, хвърли бърз поглед през рамо и видя детето.

— Ян Хенри! Казах да стоиш в стаята си!

Ян Хенри стана и гузно излезе от дневната. Тя наля още кафе.

— Името, госпожо Айнарсон — подкани я Сейер тихо.

— Не, не си спомням. Те са толкова много, в тази кръчма ходи дяла тайфа.

— Но той се е успал на следващия ден, нали така казахте?

— Да.

— А в пивоварната точно отчитат часа на влизане.

— Аха.

Той се замисли за момент.

— Когато ви върнаха колата от техническата проверка, вие я продадохте.

— Да. Не разполагам с пари дори за книжка и я продадох на брат ми. Имах нужда от средства. Продадох и колата, и инструментите в багажника. Гаечни ключове и един крик. И дял куп вехтории, които не знам точно за какво служат. Обаче нещо липсваше. Беше изчезнало.

— Какво?

— Сега не мога да се сетя. Брат ми пита за него, така че търсихме, но не открихме нищо. Не мога да се сетя какво беше.

— Опитайте се! Сигурно е важно.

— Не, не мисля, че беше важно… не си спомням какво беше. И в гаража търсихме.

— Обадете се в участъка, ако се сетите. Можете ли да попитате брат си?

— Няма го в момента, пътува. Но все някога ще се върне.

— Госпожо Айнарсон, благодаря за кафето! — той се изправи.

Тя скочи изведнъж, леко зачервена и объркана, защото той си тръгваше ненадейно. Изпрати го до вратата. Поклони й се за довиждане и се отправи към паркинга. Преди да мушне ключа в ключалката на вратата, видя как момченцето обработва енергично една леха. Гуменките му бяха в ужасен вид. Сейер махна с ръка.

— Няма ли с кого да си играеш?

— Не — детето се усмихна притеснено. — А ти защо не си с полицейска кола, когато си на работа?

— Хубав въпрос. Ами всъщност се прибирам вкъщи. Живея малко по-нагоре по улицата и сега не е нужно да се връщам до участъка, за да сменям колите. — Помисли малко и попита: — Някога возил ли си се в полицейска кола?

— Не.

— Другия път, когато дойда да говоря с майка ти, ще дойда с полицейска кола. Тогава може да се повозиш с мен, ако искаш.

Момчето се усмихна широко, но с известно колебание, вероятно от горчив опит.

— Обещавам ти, няма да е след много време! — увери го Сейер.

Настани се зад волана и подкара бавно по улицата. В огледалото видя малката ръчичка да му маха.

Все още мислеше за детето, когато минаваше покрай хиподрума от лявата страна и „Църквата на Исус Христос на светиите от последните дни“ от дясната.

— Господ да ти е на помощ, Конрад, ако следващия път не си със служебната кола.

* * *

Ема строеше ферма на пода в хола.

Животните стояха подредени в прави редици — светлочервени прасета, крави на червени и бели петна, кокошки и овце. Тиранозавърът наблюдаваше сцената, а главата му с малкото мозък стигаше точно до покрива на хамбара.

През равни интервали тя се затичваше към прозореца, за да провери нетърпеливо дали колата на баща й не е вече там. Всеки втори уикенд тя отиваше при баща си и винаги очакваше този момент с голяма радост. Ева също чакаше, седейки напрегната на канапето. Искаше да изпрати детето, за да помисли на спокойствие. Обикновено използваше тези уикенди за работа. Сега обаче беше напълно парализирана. Всичко беше различно. Бяха го открили.

Ема не бе споменавала мъртвеца няколко дена, но не означаваше, че го е забравила. По лицето на майка си долавяше, че не бива да говорят за него и макар да не й беше ясно защо, се съобразяваше.

На статива в ателието беше опънато платно. Основата бе положена — черна, без никакво загатване за светлина. Не можеше да го гледа. Първо трябваше да уреди толкова други неща. Докато седеше на канапето, се ослушваше напрегнато като Ема за червеното „Волво“, което всеки момент щеше да свие към двора. Във фермата всичко си беше на мястото, с изключение на зеленото чудовище, надвиснало застрашително зад хамбара. Изглеждаше странно.

— Не мислиш ли, че този динозавър не отива на фермата ти, Ема? А?

Ема нацупи устни:

— Да, знам. Дошъл е на гости.

— А, да. Как не се сетих!

Ева прибра колене към себе си и ги покри с дългата пола. Опита се да не мисли за нищо. Ема седна отново на пода и едно по едно премести прасенцата под корема на свинята.

— Има една бозка по-малко. Едно остава без храна.

Хвана с два пръста едно прасенце и загледа майка си въпросително.

— Е, понякога се случва. Тези прасенца умират от глад. Някой трябва да ги храни с биберон, а фермерът никога няма време за това.

Ема се замисли.

— Сигурно ще го дам на Дино, защото и той трябва да яде.

— Те не ядат ли само трева и листа?

— Не и този, той е месояден — обясни Ема и притисна прасенцето към острите зъби на зеленото чудовище.

При това практично решение Ева поклати глава скептично. Децата никога не преставаха да я учудват. Точно тогава колата спря на двора. Ема изчезна светкавично бързо към коридора, за да посрещне баща си.

Тя вдигна бавно глава, когато той се появи на вратата. Някога този мъж беше светлината в живота й. До него Ема изглеждаше по-малка и спретната. Те си отиваха — и двамата червенокоси и с излишни килограми. Двамата се обичаха и тя беше много щастлива от този факт. Никога не го бе ревнувала, дори и от новата жена в живота му. Голямата й мъка беше, че я изостави, но след като го направи, му желаеше само щастие. Беше лесно.

— Ева! — той се усмихна. — Изглеждаш уморена.

— Имах да свърша доста неща — тя приглади полата си.

— Творби на изкуството? — попита той без никаква ирония.

— Не, конкретни битови неща.

— Сериозно ли е?

— Много по-лошо, отколкото си представяш.

Той се замисли за малко над отговора й и сбърчи чело.

— Ако мога да ти помогна с нещо, само кажи.

— След време сигурно ще се наложи.

Гледаше я сериозно, а детето висеше на крачола му. Малката беше толкова тежка, че изгуби равновесие. Той изпитваше огромно съчувствие, но нейният свят, светът на художника, му бе напълно чужд. Въпреки това тя представляваше важна част от живота му и винаги щеше да бъде.

— Вземи си чантата, Ема, и прегърни мама за довиждане.

Тя изпълни нареждането охотно. После двамата тръгнаха. Ева отиде до прозореца, проследи колата с поглед, докато се вля в уличното движение и отново седна с крака на канапето и глава, отпусната на облегалката. Затвори очи. В стаята беше приятно, полутъмно и много тихо. Дишаше възможно най-равномерно и спокойно и се наслаждаваше на тишината. Трябваше да улови този миг изцяло, да го запомни и да го запази за себе си. Знаеше, че няма да трае дълго.

* * *

След като си наля голямо уиски, Сейер изгони от стола кучето. Беше седемдесеткилограмов мъжки леонбергер, на пет години, но с детско поведение. Носеше името Колберг. Всъщност не се казваше така, защото в развъдника за породисти кучета го записаха под друго име — според тяхната система. Използваха заглавия на песни от репертоара на Бийтълс. Започваха с първата буква на азбуката, а когато се роди Колберг бяха стигнали до Л. И така той получи името Лъв ми ду[3]. Сестра му се казваше Люси в небето[4]. Сейер простена при мисълта.

Кучето го послуша, изсумтя тежко и легна в краката му. Голямата глава се отпусна на ходилата му, от което краката му в чорапи за тенис се изпотиха. Сърце не му даваше да ги отмести, а и понякога му беше приятно, особено зимно време. Отпи от уискито и запали ръчно свита цигара. Дажбата му беше чаша уиски и една-единствена цигара на ден. Понеже пушеше малко, веднага усети как сърцето му заби по-бързо. При хубаво време отиваше до летището и скачаше с парашут. Не го смяташе за порок, за разлика от Елиза. Но вече от осем години беше вдовец, а дъщеря му бе голяма и добре осигурена. Самият той не проявяваше безразсъдна смелост — скачаше само при благоприятно време и никога не опитваше рисковани маневри. Просто му харесваха голямата скорост и цепенето на въздуха, това, че няма почва под краката, главозамайващата гледка, разкриващата се перспектива — къщите и дворовете под него с красивите форми в меки цветове, прорязани от осветената пътна мрежа като лимфна система на великански организъм. Също и жилищните квартали с подредените в прави редици червени, зелени и бели къщи. В интерес на истината човек е същество, което се нуждае от системи в живота си, помисли си той и издуха дима към лампата над него.

Егил Айнарсон също е имал система с подредения си живот, работа в пивоварната, съпруга и син, постоянна група от приятели и кръчмата в северната част. Постоянен режим година след година — от вкъщи в пивоварната, вкъщи, в кръчмата и пак вкъщи. Колата с всичките й части за чистене, смазване и затягане. Седмицата се превръща в месец, месецът — в година. И нищо в досието. Нищо драматично не разтърсва живота му, минава през училищната скамейка, без да привлича особено внимание, взима причастие, продължава с инженерно образование в Гьотеборг за период от две години. По-късно никога не го използва. Става работник в пивоварната. Чувства се добре и печели достатъчно. Така и не стига до големи постижения в живота си, но няма и големи проблеми. Обикновен човек. Жена му е свястна и си изпълнява задълженията. И изведнъж някой го намушква с нож. Петнадесет пъти. Как е възможно човек като Айнарсон да предизвика такива силни чувства, чудеше са Сейер. Продължи да си пие уискито, а мислите му кръжаха хаотично. Естествено, че е правилно да попълнят списъка с нови имена, хора, за които не се бяха сетили и с които да говорят, при което би било възможно да погледнат на случая от съвсем нов ъгъл и в нова светлина. Мисълта му винаги го водеше към колата. „Опел Манта“, модел 88. Изведнъж решава да я продаде. Някой, неизвестно кой, е проявил интерес към нея, както може да се предположи. Не е пуснал обява във вестник, не е споменал пред друг, че иска да я продава. Бяха го проверили. Пак дръпна от цигарата и за няколко секунди задържа дима. От кого я беше купил? — запита се той изведнъж. Точно този въпрос не си беше задавал никога. А може би трябваше. Скочи и хвана телефонната слушалка. Щом иззвъня от другата страна, той се сети, че часът не е особено приличен. Госпожа Айнарсон отговори след второто позвъняване. Изслуша го, без да задава въпроси, а после помисли известно време:

— Договор за покупко-продажба? Да, със сигурност е в домашния архив, но ще трябва да почакате малко.

Той изчака. Чу шум от отваряне и затваряне на шкафове и ровене из документи.

— Едва се чете — оплака се тя.

— Опитайте, моля ви. Ще се отбия да го взема утре, ако ви затруднява да го разчетете.

— При всички случаи улицата е „Ерик Бьоренсен“. Май пише Микелсен. Не мога да прочета малкото име, нито номера на улицата. Освен да е пет, да, мисля, че е пет. Или шест. Улица „Ерик Бьоренсен“ 5 или 6.

— Това е достатъчно. Благодаря!

Записа данните в тефтерчето до телефона. Беше важно да не пропусне нищо. Ако не е разбрал къде, щеше да отиде с колата, поне щеше да разбере откъде е дошла. Това също беше важно.

* * *

Още един ден клонеше към залез, когато Карлсен се върна от стола с два сандвича със скариди и кока-кола. Тъкмо захапа едната филия и Сейер се появи на вратата. Заместник-началникът, по-аскетичен, носеше сандвичи с кашкавал и бутилка минерална вода, както и вестника под мишница.

— Може ли да седна?

Карлсен кимна, топна скарида в майонезата и я лапна.

Сейер придърпа стола, настани се и хвана парче кашкавал от сандвича. Нави го на тръбичка и захапа единия край.

— Извадих случая Мари Дурбан от шкафа и го донесох — съобщи той.

— Защо? Да не би да има някаква връзка?

— Вероятно не. Но в нашия град не стават често убийства, а тези две се случиха само в рамките на дни. Айнарсон е посещавал „Кралско оръжие“, а Дурбан е живяла триста метра по-надолу. Не е зле да разследваме по-подробно. Виж!

Изправи се, отиде до картата на града върху стената и извади две червени карфици. С голяма точност, почти без да търси, постави едната върху блока на улица „Турденшиолд“, а другата — върху „Кралско оръжие“. После седна отново.

— Погледни картата! Три на три метра, това е цялата градска община.

Хвана настолната лампа на Карлсен и насочи светлината към картата.

— Мая Дурбан е намерена убита на първи октомври. Айнарсон е убит на пети октомври. Или поне се налага да предположим, че е тогава. Градът ни, вярно, е запуснат, но не газим в трупове. Само виж колко близо една до друга са карфиците!

Карлсен зяпна. Карфиците светеха като две червени събрани очи върху черно-бялата карта.

— Да, прав си. Но нали не са се познавали, доколкото знаем?

— Много неща не знаем. Знаем ли изобщо нещо?

— Е, чак такъв песимизъм! За начало да вземем ДНК проба от Айнарсон и да я сравним с тази на Дурбан.

— А, не! Все пак не плащаме ние.

Известно време продължиха да се хранят, без да разговарят. Двама мъже, които се харесваха в голяма степен, но мълчаливо. Не вдигаха шум около този факт, но подхранваха взаимните си симпатии с голямо търпение. Карлсен беше с десет години по-млад. Имаше съпруга, на която трябваше да угажда. Затова Сейер стоеше в сянка, убеден, че на колегата му стига семейството, а той го смяташе за свята институция. На вратата се появи жена и прекъсна мислите му.

— Две съобщения — подаде му тя малка бележка. — Освен това се обади Андреасен от ТВ2. Пита дали не искаш да се явиш в предаването „Очевидец“ във връзка със случая Айнарсон.

Сейер замръзна и запримигва с очи.

— Ами… това не е ли по-подходящо за теб, Карлсен? Ти си по-фотогеничен.

Карлсен се ухили. Сейер не понасяше да се явява публично. Беше едно от изключително малкото му слаби места.

— Съжалявам, на семинар съм, не помниш ли? Ще отсъствам десет дни.

— Попитай Скаре. Със сигурност страшно ще се въодушеви. Ще му помогна с каквото мога, само и само да не се озова под кварцовата лампа. Иди му кажи.

Тя се усмихна и изчезна, а той се захвана да чете бележките. Погледна си ръчния часовник. Старите щяха да се отбият в Ярлсберг през уикенда, ако времето се задържеше така хубаво. Плюс да се обади на Юрун Айнарсон. Първо спокойно приключи с храната и върна стола на мястото.

— Ще се разходя малко.

— Боже мой, как остана тук цял половин час! Върховете на обувките ти се покриха с мъх.

— Грешката на повечето хора е, че стоят затворени по цял ден. В тази сграда не се случва нищо, не мислиш ли? Или сигурно греша?

— Не, напълно си прав. Но пък и теб дяволски те бива да си намираш задачи навън. Имаш истински талант за това, Конрад.

— Важното е да използваш въображението си — назидателно обясни Сейер.

— Всъщност… чакай малко!

Притеснен, Карлсен бръкна в джоба на ризата си.

— Получих от жена ми бележка за покупки. В час ли си с женските работи?

— Изпитай ме.

— Тук пише…, след свинска плешка… пише пентилайнърс. Да знаеш какво е това?

— Не можеш ли да се обадиш вкъщи и да питаш?

— Тя не вдига.

— Питай госпожа Бренинген. На мен ми звучи като чорапогащник или нещо подобно. Успех! — той се изкиска и изчезна.

Седна в колата и прокара пръсти през косата си. И тогава се сети. Излезе, заключи и тръгна към една от служебните коли, защото искаше да си изпълни обещанието към малкия Айнарсон. Най-вероятно в момента Микелсен е на работа, като повечето хора. Затова първо се насочи към улица „Росенкранц“. На малката морава пред къщата Юрун Айнарсон простираше пране. Бризът развяваше закачливо пижамка с щампа на Том и Джери и тениска с картинка на Досил. Той се появи пред къщата точно когато тя измъкваше черни бикини с дантела. Остана неподвижна с бикините в ръка, без да е съвсем сигурна какво да прави с тях.

— Имах малко време и дойдох — обясни той учтиво. — Но първо си довършете работата.

Тя бързо простря останалото пране и вдигна легена под мишница.

— Малкият не е ли вкъщи?

— В гаража е — посочи надолу по алеята. — Обичаше да стои при баща си… преди. Гледаше как се грижи за колата. Все още ходи там понякога, седи и зяпа в стената. Ще излезе след малко.

Сейер обърна поглед към гаража с две отделения в същия зелен цвят като къщата и след миг я последва вътре.

— Какво искахте да ми кажете, госпожо Айнарсон? — попита я директно. Стояха пред вратата на хола. Тя остави легена на пода и отмести няколко кичура изрусена коса, паднали върху лицето й.

— Обадих се на брат ми. Той е в Ставангер на панаир на железарски стоки. Ставаше дума за работен гащеризон. Нали се сещате, един зелен полиестерен, с много джобове. Обличаше го, когато се занимаваше с колата, и винаги го оставяше в багажника. Потърсих го, защото се сетих, че е много скъп. Бил удобен да се използва и като платнище, ако колата откаже по път и се налага да се лежи под нея. Така каза той. Брат ми го искаше и за тази цел. Не го намерих в колата и потърсих в гаража. И там го нямаше. Просто е изчезнал. Както и един голям фенер.

— Попитахте ли за него при нас, в полицията?

— Не, но нали полицията няма право да взима вещи от колите, без да уведоми?

— Не, разбира се. Но за по-сигурно ще проверя. Винаги ли го вземаше със себе си?

— Винаги. Беше много прибран по отношение на колата. Никога не тръгваше на път без допълнителна туба бензин, без моторно масло, препарат за миене на стъкла и туба вода. И зеления работен гащеризон. Може и аз да съм взела фенера, ако ми е трябвал. Случва се да изгори бушон. Инсталацията тук е направо отвратителна, трябва да се смени изцяло. А сегашната градска управа е най-некадърната, откакто се помня. Веднъж годишно увеличават наема и разправят, че пестели за балкони. Докато съм жива, няма да го видя. Да… да, просто исках да съобщя, че е изчезнал работният гащеризон.

— Това е много ценна информация — похвали я той. — Добре, че се сетихте!

Било е ценно и за убиеца, помисли си той, да навлече гащеризона върху окървавените си дрехи.

Тя се изчерви чаровно и отново взе легена. Беше огромен, пластмасов, в тюркоазен цвят, и когато го опреше на бедрото си, както направи и сега, заемаше доста странна и изкривена поза.

— Обещах на малкия едно кръгче с колата. Позволявате ли да го взема от гаража?

Тя го погледна учудена.

— Да, да. Само че ние ще излизаме по-късно. Не се бавете.

— Само едно малко кръгче.

Той излезе и тръгна към гаража. Ян Хенри седеше на работна пейка до стената и си клатеше краката. Гуменките му бяха изцапани с масло. При вида на Сейер първо се стресна, но после се зарадва.

— Днес съм с колата. Майка ти разреши да те повозя малко, ако искаш. Ще можеш да пуснеш сирената.

Детето скочи от твърде високата пейка и направи няколко крачки напред, за да си възвърне равновесието.

— „Волво“ ли е?

— Не, „Форд“.

Ян Хенри се затича напред и Сейер видя колко неестествено слаби и бели са краката му. Малкият се загуби съвсем на предната седалка и беше трудно да му се сложи колана според изискванията, но се налагаше. Едва виждаше навън, когато изпънеше шия. Сейер запали колата и сви по главния път. Известно време беше много тихо, чуваше се само жуженето на мотора и от време на време профучаването на някоя кола в лявото платно.

Момченцето беше мушнало пръсти между бедрата си, сякаш се страхуваше да не се удари по невнимание.

— Липсва ли ти татко, Ян Хенри? — тихо попита Сейер.

То се обърна и го погледна учудено, сякаш за първи път някой се сещаше да го попита.

— Страшно много — отговори просто то.

Замълчаха отново. Сейер караше в посока воденицата, даде десен мигач и се насочи нагоре към водопада.

— Толкова е тихо в гаража — обади се неочаквано момчето.

— Да. Жалко, мама не може да поправя коли, нали?

— Аха. Татко стоеше там и потягаше колата постоянно. Когато имаше време.

— И мирише много хубаво на масло и бензин. — Сейер се усмихна.

— Беше ми обещал гащеризон — продължи детето. — Като неговия. Но не успя да ми го купи, преди да изчезне. Имаше четиринадесет джоба. Щях да го обличам, когато си смазвам колелото. Нарича се монтьорски костюм.

— Да, така се казва. И моят е такъв, но е син и на гърба пише ФИНА. И не съм сигурен дали е с четиринадесет джоба. Осем или десет, най-много.

— И сините са много хубави. Има ли ги в детски размери? — попита малкият твърде умно за възрастта си.

— Не знам, но ще проверя.

Отбеляза си наум задачата, зави надясно и спря. Оттук се виждаха сградите на Ен Ер Ко[5], които бяха разположени идилично край реката. Посочи към прозорците, примигващи на слънцето.

— Ще ги подразним ли малко със сирената?

Ян Хенри кимна.

— Натисни тук! Да видим колко са жадни за новини там, долу! Може да изскочат навън с микрофоните.

Сирената започна да вие тихо, после се усили и проряза тишината. Звукът се удари в хълма на отсрещната страна и се върна обратно. Вътре в колата не се чуваше толкова силно. Но навън воят продължаваше и на един от осветените прозорци се появи първото лице. После още едно. Вратата на верандата в края на сградата се отвори, излезе човек и вдигна ръка срещу слънцето.

— Сигурно си мислят, че има убийство — предположи малкият.

Сейер се изсмя, наблюдавайки колко много хора с пребледнели лица наизлязоха от сградата.

— Май трябва да се поуспокоим. Я виж дали ще можеш да я изключиш!

Детето успя. Очите му светеха от възторг, а бузите му бяха поруменели.

— Как работи?

— Ами, първо се прави електронен въртящ се кръг, който създава четирипосочен импулс, той от своя страна се усилва и се пуска по високоговорител.

Ян Хенри кимна.

— Варира от осемстотин до хиляда и шестстотин оборота. Така силата на звука нараства, за да се чува все по-добре.

— Във фабриката за сирени?

— Да, точно. Във фабриката за сирени. В Америка или Испания. А сега, Ян Хенри, ще си вземем сладолед.

— Да, полага ни се сладолед. Нищо, че не хванахме нито един престъпник.

Отново поеха по главния път и завиха наляво към центъра на града. Сейер спря до хиподрума, паркира и бутна момченцето пред себе си към павилиона. Наложи се да му помогне с опаковката, залепила се здраво за сладоледа. Седнаха на слънчева пейка. Ядяха шумно. Малкият си беше избрал крем сладолед, червено-жълт с шоколад отгоре, а Сейер, както винаги — ягодов. Никога не беше виждал причина да променя избора си.

— Ще се връщаш ли на работа?

Със свободната си ръка Ян Хенри избърса сока и захарта от брадичката си.

— Да, но първо ще отида при един човек. На улица „Ерик Бьоренсен“.

— Престъпник ли е?

— О, не! — Сейер се усмихна. — Май не е.

— Ама ти не си напълно сигурен. Може ли да е престъпник?

— Да…, не… може да се окаже такъв. Затова отивам при него. По-скоро, за да се убедя, че не е. И да го зачеркна от списъка. Ние правим така до момента, когато в списъка остане само едно име.

— Сигурно много ще се стресне, като те види с тази кола.

— Да, несъмнено. Всеки се стряска. Интересно е, че всички хора имат гузна съвест за нещо. И когато неочаквано се появя на вратата, виждам как се мъчат да се сетят за какво ли ги търся. Не е хубаво да се смея на тази реакция, но понякога не мога да се сдържа.

Момченцето кимна, доволно, че е в компанията на умен полицай. Изядоха сладоледите и тръгнаха обратно към колата. Сейер взе хартиена салфетка от павилиона, избърса устата на детето и му помогна да си сложи колана.

— Мама и аз ще ходим в града, за да вземем видеокасети. За всеки по една.

Сейер увеличи скоростта и провери радиовръзката.

— Какво ще гледаш? Филм за престъпници?

— Да. „Сам вкъщи“ 2. Първата част съм я гледал два пъти.

— С автобус ли пътувате сега, когато нямате кола?

— Да, по-дълго време пътуваме, но не е голям проблем, защото имаме много време. Преди, с татко… когато имахме кола, за секунди отивахме и се връщахме.

Бръкна с пръст в носа си и взе да тършува.

— Татко много искаше да има „Бе Ем Ве“. Беше ходил да го гледа. Едно бяло. Само ако онази жена беше купила „Опел“-а!

За малко Сейер излезе от пътя. Сърцето му подскочи силно, но бързо се овладя.

— Какво каза, Ян Хенри? Че не слушах много внимателно.

— Една жена. Искаше да купи нашата кола.

— Той говорил ли е за това?

— Да. В гаража. Онзи ден, последния ден, когато беше вкъщи.

— Жена?

Сейер усети тръпки по гърба.

— А той спомена ли името й?

Погледна в огледалото и смени платното. Притаи дъх.

— Да, беше записал името на една бележка.

— Така ли?

— Ама аз вече не го помня, беше толкова отдавна.

— На бележка? Ти видя ли я?

— Да, видях я. Беше в джоба на гащеризона му. Лежеше под колата, а аз седях на пейката както обикновено. Май не беше точно бележка, а лист. Или по-скоро половин лист хартия.

— Казваш, че си я видял. Той извади ли я от джоба си?

— Да. От предния джоб. Прочете името, а после…

— После я върна обратно в джоба?

— Не.

— А, хвърли я?

— Не помня какво направи — призна детето тъжно.

— Ако се напънеш и помислиш, дали ще се сетиш?

— Не знам.

Детето погледна сериозно полицая, защото започна да разбира колко е важен въпросът.

— Ако се сетя, ще ти кажа — обеща то.

Стигнаха до зелената къща.

— Знам, че трябва.

— А пък ако се сетиш нещо за тази жена, независимо какво, кажи на мама да ми се обади.

— Добре. Ако се сетя… Обаче беше отдавна.

— Да, така е. Но ако се постараеш и мислиш за едно и също нещо всеки ден, може да се сетиш за момент, който си мислиш, че си забравил.

— Чао.

— Доскоро — махна Сейер.

Обърна колата и видя в огледалото как момченцето се затича към къщата.

„Трябваше да се сетя, че детето знае нещо“, помисли си той. „Постоянно е стояло с баща си в гаража. Никога ли няма да се науча!“

* * *

Жена.

Мислеше за това, докато паркира до Съдебната палата и извървя няколкото метра до улица „Ерик Бьоренсен“. Възможно е да са били двама. Жената да го подмами да излезе, а мъжът да е свършил мръсната работа. Но защо?

На улица „Ерик Бьоренсен“ № 6 се намираше предприятие, където продаваха санитарни стоки. Затова Сейер влезе на № 5 и откри Й. Микелсен на втория етаж. Беше вкъщи, защото бе безработен. Мъж на около двадесет и пет години със скъсани на коленете дънки.

— Познавате ли Егил Айнарсон? — попита Сейер, наблюдавайки реакцията му. Седнаха от двете страни на кухненската маса. Микелсен избута настрана купчинка с тото фишове, солница и брой на „Ние, мъжете“.

— Айнарсон? Звучи ми наистина познато, но не знам защо. Айнарсон. Прилича на исландско име.

Едва ли криеше нещо. Беше загуба на време да седи на маса, покрита с карирана мушама, за да стигне до задънена улица.

— Мъртъв е. Открит е в реката преди няколко седмици.

— А-а-а-а, да!

Мъжът разтърка тънката златна халка на ухото си и разтърси глава.

— Четох във вестника. Убит е с нож. Да, да, в такъв случай се сещам за Айнарсон. Започнахме да живеем като американците, отвсякъде ни залива тяхното влияние, ако ме питате.

Сейер нямаше такова намерение. Мълчеше и наблюдаваше любопитно младото лице. Опънатата на опашка права коса му отиваше изключително. Много малко успяваха да изглеждат толкова спокойни, все едно всичко е наред. Боже, колко малко бяха!

— Само че аз не го познавах.

— Не знаете ли каква кола е имал?

— Кола? О, не, откъде да знам?

— Имал е „Опел Манта“, осемдесет и осма година. Необичайно добре поддържана. Купил я е от вас, преди две години.

— По дяволите! Това ли е той?

Микелсен поклати глава замислено.

— Ами да, затова ми звучеше познато. Гадна работа.

Заигра се с кутия никотинови дъвки, завъртя я върху масата и я вдигна отново.

— Как се добрахте до това?

— Подписали сте договор, както е нормално. Бяхте ли пуснали обява във вестника?

— Не, карах колата с обява на стъклото. Тези пари ги похарчих отдавна. Минаха два дни и той се обади. Комичен тип. Беше спестявал цяла вечност и плати в брой.

— Защо искахте да я продадете?

— Не исках. Останах без работа и се наложи да я продам.

— Сега нямате кола, така ли?

— Имам. Стар „Ескорт“, купих го на търг. Но почти не го карам, нямам пари за бензин, докато вземам социални помощи.

— Да, разумно е от ваша страна.

Сейер се изправи.

— Не, никак не е разумно, ако ме питате!

Двамата се усмихнаха едновременно.

— Помагат ли? — Сейер кимна към пакета с дъвки.

Младежът се замисли за момент:

— Ами да, горе-долу, но човек се пристрастява към тях. А и са скъпи. И имат отвратително гаден вкус, все едно дъвчеш фас.

Сейер си тръгна, зачеркна името на Микелсен от началото на списъка и го записа последно. Прекоси улицата. Усети топлината от слънцето през коженото яке. Беше най-хубавото време. Лятото беше далече, но той мислеше за него: мечтаеше за вилата на Сандойа, за слънце, море и солена вода, за вкуса от всички предишни лета и хубавите ваканции. Същевременно изпитваше слаба тревога заради горчивия опит през летата с дъжд и вятър, които не бяха никак малко. Но пък през слънчевите лета намираше покой, тогава сърбежите не бяха толкова силни.

Затича се нагоре по ниските стъпала и бутна силно вратата. Кимна леко към госпожа Бренинген на рецепцията. Като цяло тя беше хубава жена, лъчезарна и приятелски настроена. Не че тичаше след жени, макар и сигурно да беше добре да го прави. Това щеше да почака, а междувременно се задоволяваше само да ги гледа.

— Интересна ли е? — посочи с глава книгата, която тя четеше между служебните задачи.

— Да, може да се каже — усмихна се тя. — Интриги, власт и страсти.

— Прилича на нашата работа.

Предпочете стълбището, затвори вратата и потъна в стола на „Кинарпс“, купен с пари от джоба му. Изправи се отново, взе от архива папката с делото Мая Дурбан, седна и се зачете. Загледа се в снимките й. На първата тя беше все още жива — хубава, апетитна, с кръгло лице, черни вежди и тесни очи. Много късо подстриганата коса й отиваше. Привлекателна, весела жена, чиято усмивка издаваше в голяма степен какъв човек е — дръзка, провокативна усмивка, оформяща малки трапчинки на бузите. На другата снимка лежеше по гръб на леглото с широко отворени очи и поглед, насочен към тавана. Лицето не изразяваше нито ужас, нито изненада. Не изразяваше нищо — приличаше на безцветна маска, която някой беше свалил и захвърлил на леглото.

Папката съдържаше и няколко снимки на апартамента: приятни стаи, подредени с женски вкус. Съдържаха хубави вещи, но нямаше дантела и пастелни тонове. Направиха му впечатление ярките цветове на мебелите и килимите — червено, зелено, жълто — цветове, каквито би избрала силна жена. Нищо не подсказваше какво се е случило. Нямаше нищо счупено или преобърнато, сякаш е извършено тихо и спокойно. И напълно неочаквано. Тя го е познавала. Сама му е отворила вратата и си е свалила дрехите. Първо са се любили, нищо не говореше, че е станало против волята й. После нещо се е пречупило. Пропадане, загуба на разсъдък. Силен мъж е в състояние да отнеме живота на дребна жена за секунди. Той знаеше, че само няколко ритника стигат. А и никой не чува, че викаш, когато те задушават с пухена възглавница. Остатъците от сперма, открити в жертвата, бяха минали през ДНК анализ, но нямаше къде да ги провери, защото още не разполагаха със собствен регистър. Щяха да разгледат подадената в парламента молба напролет. От този момент всички щяха да са много предпазливи, замесят ли се в нещо нередно. Всичко, оставено зад гърба им, можеше да се изстърже и подложи на ДНК тест с вероятна граница на грешка едно на седемнадесет милиарда. Известен период обсъждаха възможността да поискат правителствено разрешение да призоват и изследват всички мъже в градската община на възраст между осемнадесет и петдесет години, но се оказа, че трябва да извикат хиляди мъже. Проектът щеше да струва няколко милиона и навярно щеше да отнеме няколко години. В общи линии съдебният министър гледаше на предложението с необходимата сериозност, докато не научи подробностите около случая и жертвата. Мари Дурбан не беше оценена на такава сума. Той го разбираше до известна степен. Понякога си представяше бъдеща система, при която всички норвежки граждани още при раждането щяха да бъдат подлагани автоматично на тест и да бъдат вписвани в регистъра. Тази възможност му разкриваше шеметни перспективи. Продължи да чете разпитите. За съжаление не бяха много — трима колеги, петима съседи от жилищния блок и двама познати — мъже, които твърдяха, че са я познавали бегло. А накрая нейната приятелка от детство с неясните обяснения. Изглежда се бе измъкнала твърде лесно, изглежда знаеше повече, отколкото искаше да каже. Беше невротичен тип, но все пак честна. Никога не бе имал причина да я задържа в полицията. А и защо й беше да убива Дурбан? Приятелките не се убиват, мислеше Сейер. И все пак тя му беше направила голямо впечатление, тази дългокрака художничка с красива коса — Ева Мари Магнус.

Нито един от монтьорите не се сети за зелен гащеризон. Не бяха виждали нито фенер, нито бележка със записани име и телефонен номер. Жабката беше претърсена и изпразнена. В нея намериха обичайните неща: документите на колата, книжка с инструкции, карта на града, пакет цигари, малко опаковка от шоколад; две празни запалки за еднократно ползване. И в противоречие с мнението на съпругата му за отсъстващ интерес към жените — пакет „Блек Джек“. Всичко беше внимателно описано.

Сейер се обади в пивоварната. Помоли да го свържат с отдел „Личен състав“. Отговори учтив мъж с леко загатнато северно наречие.

— Айнарсон? Да, разбира се, спомням си го. Ужасна история. Имал е и семейство, както научих. В интерес на истината той беше един от нашите много точни служители. Почти не е отсъствал за седем години, както виждам. Този факт говори много. Но нека видим за септември и октомври миналата година — Сейер чу, че мъжът рови из документите.

— Ще отнеме време. Тук сме сто и петдесет души. Да ви се обадя по-късно?

— Предпочитам да почакам.

— Добре тогава.

Гласът беше заместен от кръчмарска песен — „Докато мъжът ми беше за бира“. Всъщност беше мило, помисли си Сейер. Във всеки случай по-добре от обикновена музика. Вариантът на песента беше датски, с акордеон. Колко весело!

— Да, точно така.

Мъжът се изкашля.

— Там ли сте? Регистрирал се е много късно през един ден от октомври. На втори октомври. Дошъл е в девет и половина. Сигурно се е успал. Момчетата, които работят тук, седят често в кръчмата.

Сейер забарабани с пръсти.

— Ами, благодаря ви! Сега се сещам и за друго. Госпожа Айнарсон е останала сама с шестгодишния си син, а все още не е получила никакво обезщетение от вас. Вярно ли е?

— Ами, май да.

— И защо? Айнарсон има застрахователен договор при вас, нали?

— Да, да, разбира се, но не знаехме какво е станало. А правилата са много ясни. Случва се някой да избяга. В днешно време хората правят какво ли не.

Сейер отвърна сухо:

— Тогава навярно щеше да заколи кокошка или нещо подобно с цел да остави следи в колата. А предполагам, че сте получили подробна информация.

— Да, вярно е. Обещавам ви да разгледам случая приоритетно. Вече разполагаме с необходимото.

Почувства се притиснат. Северният говор се усещаше все по-отчетливо.

— Разчитам! — лаконично заключи Сейер.

Поклати замислено глава. Макар и странно, имаше вероятност да е случайност. Айнарсон се беше успал точно в този ден — един ден след убийството на Мая Дурбан.

За да стигне до „Кралско оръжие“, трябваше да мине по моста. Караше бавно и се възхищаваше на скулптурите от двете страни, разположени на няколко метра една от друга. Представляваха жени в процес на работа — жени със съдове за вода на главата, със сукалче на ръце или танцуващи жени. Фантастично представление високо над мръсната река. Зави надясно край стария хотел и бавно навлезе в еднопосочната улица.

Паркира и заключи. В притъмненото заведение въздухът беше тежък. Стените, мебелировката и целият инвентар бяха пропити с тютюнев дим и пот — бяха се настанили дълбоко в дървото и придаваха на кръчмата онази атмосфера, заради която гостите идваха. Оръжието на краля наистина висеше по ламперията на стените: стара сабя, револвери и пушки, дори много хубав стар лък. Спря до бара, очите му все още привикваха към тъмнината. В края на заведението видя двойна въртяща се врата. В същия момент оттам се появи набит мъж в бяла готварска риза и пепитени панталони.

— Вие ли сте управителят?

На Сейер му хареса старомодният готварски костюм. Като цяло обичаше традициите.

— Да, аз съм. Не купувам обаче на вратата.

— Полиция — осведоми го той.

— Това е нещо друго. Само да затворя фризера.

Изчезна отново вътре. Сейер се огледа. В кръчмата имаше дванадесет маси, разположени в полукръг, и всяка побираше по шест души. В момента нямаше никой, пепелниците бяха празни, а в свещниците нямаше свещи.

Готвачът и същевременно управител се върна през въртящата се врата и кимна предразполагащо. Беше свалил готварската шапка. Косата му — пригладена с брилянтин или гел, или друго фиксиращо средство — блестеше в черно като череп на торен бръмбар. Само ураган би могъл да повдигне кичур коса и да го захвърли в супата. „Много практично!“ — помисли си Сейер.

— Всяка вечер ли сте тук?

Мъжът приседна на един от високите столове пред бара.

— Да, господине, всяка вечер. С изключение на понеделник, когато е затворено.

— Много неудобно работно време, предполагам. Всяка нощ стоите до два часа, а?

— Ако човек има съпруга, деца, куче, кола, лодка и вила в планината — да, наистина е неудобно. Аз обаче нямам нищо подобно. — Усмихна се широко. — За мене е идеално. При това ми харесва. Всички тези момчета, които идват… Нали разбирате, като едно голямо семейство сме!

Направи кръг с ръце, като прегърна въздуха и подскочи леко, за да се настани по-добре на стола.

— Хубаво е!

Ниският мъж в карирани панталони предизвика усмивката на Сейер. Беше четиридесет и няколко годишен, бялата риза беше ослепително чиста, както и ноктите му.

— Познавате ли компанията от пивоварната, която идва тук?

— Идва? Вече почти се разпадна. Не знам защо. Примус изчезна, може би заради това.

— Примус?

— Егил Айнарсон. Примус, моторът на компанията. Обединяваше всички по някакъв начин. Със сигурност идвате заради това.

— Наистина ли така го наричаха?

Мъжът се усмихна, взе няколко фъстъка от една купичка и я бутна към Сейер. Приличаха му на малки тлъсти ларви и затова не си взе.

— А те бяха много, нали?

— Десет-дванадесет души… Ядрото се състоеше от четирима-петима мъже; идваха почти всеки ден. Не ми е ясно какво се случи, освен че Примус беше намушкан. Но защо другите не се появяват, не разбирам. Тъжни истории. Тези момчета ми носеха голям доход. Беше ми много приятно с тях. Свестни хора.

— Разкажете ми какво правеха, когато идваха. За какво разговаряха?

Приглади косата си назад — напълно излишен жест.

— Играеха много на дартс.

Посочи голямо табло с мишена във вътрешността на заведението.

— Организираха си състезания. Говореха, смееха се, спореха… Пиеха, майтапеха се и се смееха. С две думи, бяха нормални момчета. Сякаш тук се отпускаха, защото бяха без жените си. Това е място за мъже.

— А за какво говореха?

— За коли, жени и футбол. За работата, ако се беше случило нещо особено. И за жени, казах ли го вече?

— А имаше ли случаи да се скарат?

— Ами да, но не сериозно. В смисъл, винаги се разделяха като приятели.

— Познавахте ли ги по имена?

— Ами, да, ако смятате Примус, Педик и Графен за имена. Не знаех истинските им имена. Освен на Арвесен, най-младия. Нико Арвесен.

— А кой беше Графен?

— График. Правеше плакати и рекламни материали за пивоварната, много хубави между другото. Не знам как се казва.

— Мислите ли, че някой от тях е забил нож на Айнарсон?

— О, не, Боже мой! Някой друг е бил. Те бяха приятели.

— А познаваха ли Мая Дурбан?

— Всички я познаваха. Вие не я ли познавахте?

Направи се, че не чува въпроса.

— Вечерта, когато е убита Дурбан, тук е избухнала кавга, нали?

— Да, така е. Спомням си го само заради сирените. Обикновено няма никакви проблеми, въпреки че никой не се разхожда съвсем спокойно.

— Кога започна кавгата, преди или след като видяхте нашите патрулни коли?

— Опа, ще трябва да помисля малко.

Докато дъвчеше фъстъци, си облиза устните.

— Преди, мисля.

— Знаете ли причината?

— Пиянство, естествено. Педик пи страшно много. Трябваше да се обадя, колкото и да ми е неприятно да го правя. Обикновено си залагам името, че ще оправя нещата, но тогава не успях. Той съвсем излезе от релси. Не съм доктор, но приличаше на делириум.

— Той шумен ли е по принцип?

— Да, избухлив е. Но не е единственият. Някои са много гръмогласни. Примус определено беше по-тих, понякога мърмореше, но това причиняваше само леки трусове, като тези в Сан Франциско, нали знаете. Такива, от които чашите на бара леко подрънкват. Рядко се стигаше до нещо по-сериозно. Често идваше с колата и пиеше кока-кола или севън ъп. Винаги пишеше резултата, когато имаха състезания.

— А нашите хора тогава го прибраха, този Педик?

— Да, но по-късно научих, че са го пуснали.

— Благодарение на Айнарсон. Застъпил се е за него.

— Господи, възможно ли е такова нещо?

— Е, и ние сме хора. С нас може да се говори. Социалните контакти са незаменими, нали знаете? А ние имаме твърде малко такива. Не хванахте ли някои реплики в кавгата?

— О, да, нямаше как да не чуя! „Гадни жени“ или нещо подобно.

— Ставало е дума за жена?

— Със сигурност не. Високо съдържание на алкохол в кръвта и най-близките хора вече са на прицел. Бракът му определено не беше от най-страстните. Те всъщност заради това идваха тук.

Взе клечка за зъби от чашката на бара и започна да чисти и без това чистите си нокти.

— Дали има връзка между двете убийства?

— Не знам. На мен ми се ще да ви задам същия въпрос сега, когато седя тук, гледам през прозореца и почти виждам блока, в който е живяла.

— Разбирам какво имате предвид. Прекрасна жена. Изглеждаше невероятно.

— Често ли идваше тук?

— Не, беше твърде изискана, за да идва често. Много рядко съм я виждал да идва, изпиваше един коняк за нула време и изчезваше. Според мен нямаше много свободно време. Активно момиче. Страшно упорита.

— Постоянните клиенти обсъждаха ли случилото се?

— Убийството падна насред заведението като кравешко лайно и те го премятаха седмици наред. Хората навсякъде са еднакви.

Сейер слезе от високия стол.

— Вече не идват ли?

— А, напротив, идват, но вече няма никаква система. Не идват заедно. Поръчват само по две големи и се прибират. Извинете, не ви предложих питие — изведнъж се сети той.

— Нека си запазя правото за друг път. Може да се отбия някой път за половин литър. Бива ли ви да готвите?

— Елате някоя вечер и опитайте шницел „Кордон Бльо“.

Сейер излезе от заведението и спря рязко, защото светлината го блъсна в очите. Готвачът вървеше след него.

— След убийството на Дурбан тук висяха ченгета. Едно английско денди със завит мустак.

— Карлсен — усмихна се Сейер. — Той е от Хоксунд.

— Абе, хубаво, това го приемам.

— Направи ли ви впечатление през онази вечер дали някой от тях изчезна и се върна по-късно?

— Трябваше да ме попитате — ухили се той. — Но за това не мога да се сетя сега. Те непрекъснато излизаха и влизаха, а освен това мина половин година. Често си тръгваха около седем и се връщаха по-късно, за да си допият. Случваше се и Айнарсон да отива да си купи „Егебертс“, аз не продавам. Ама тази вечер, хич не си спомням. Дано ме разбирате.

— Благодаря ви за разговора! Беше ми приятно.

На път за вкъщи спря на спирка „Фина“. Влезе в магазина и си избра вестник от статива. На щанда стоеше русо, хубаво момиче с къдрава коса. Кръглите й загорели бузи приличаха на току-що изпечени хлебчета. Не изпита друго, освен бащински чувства — беше едва около седемнадесетгодишна.

— Този хубав костюм, с който си облечена — посочи той, — имам същия вкъщи, в гаража.

— Така ли? — тя се усмихна въпросително.

— Да знаеш дали ги има в детски размери?

— Боже, откъде да знам!?

— Няма ли кого да попиташ?

— Да, има…, но ще трябва да се обадя.

Той кимна и отвори вестника, докато тя набираше номера. Харесваше му миризмата в магазина на „Фина“: смесица между петрол и шоколад, тютюн и бензин.

— Най-малкият е за десетгодишно дете. Струват двеста двадесет и пет крони.

— Ще поръчате ли един за мен? Най-малкия. Сигурно пак ще е голям, но той ще порасне все пак.

Постави картата си на бара, благодари й, плати вестника и излезе. Когато се прибра, извади от хладилника кутия с готова кисела каша „Тине“ — беше много вкусна. Не умееше да готви добре, винаги Елиза го беше правила. Вече не го интересуваше. Преди глада се появяваше като гъделичкащо всмукване в стомаха му, особено когато си представяше какво е сложила в тенджерите Елиза. Сега гладът се обаждаше, сякаш лаеше куче, и той му подхвърляше някоя „кучешка радост“. Но пък много го биваше да мие чинии. През целия съвместен живот, продължил повече от двадесет години, само той миеше чиниите. Настани се до кухненската маса и бавно започна да яде кашата. Мислите му запрепускаха и се спряха на Ева Магнус. Търсеше претекст да я извика отново на разпит, но така и не откри. Дъщеря й вероятно е връстница на Ян Хенри. Бащата ги беше изоставил и едва ли е срещал Мари Дурбан някога. И все пак не е забранено да поговори с него, защото жена му сигурно е споменавала приятелката си. Сейер знаеше, че всеки втори уикенд момиченцето прекарва при баща си, значи вероятно той живееше в района. Опита се да си спомни името, но не успя. Но пък има начин да го намери. Ей така, за всеки случай, човек никога не знае. Ново име в списъка. Разполагаше с достатъчно време.

Нахрани се, остави чинията под чешмата и тръгна към телефона. Обади се в клуба, за да си запише час за скачане в събота, в случай че не духа твърде, както спомена, защото не понасяше вятър. После отвори указателя на Магнус и прокара пръст по колоната с имена. Както и предполагаше, разпозна името, щом го видя: Юстайн Магнус. Инженер. Адрес: „Лиле Фруденлунд“. Отиде пак до кухнята, наля си голяма чаша кафе и се върна на стола в хола. Колберг дойде веднага и положи глава на краката му. Отвори вестника и насред едно разпалено изявление за Европейския съюз заспа.

* * *

Ема си беше отново вкъщи и затова Ева си позволи да си отдъхне. През цялото време мислеше за едно и също нещо, а присъствието на детето с всички ангажименти и прищевки щеше да й се отрази добре. Сега оставаше само да чака. Хвана дъщеря си за ръка — меката пълна ръчичка — и я настани в колата. Не й спомена нищо за розовата ученическа чанта, която я чакаше при дядо й. Щеше да е изненада. Не искаше да му отнеме удоволствието да чуе щастливите викове — и без това не бяха много в живота му. Ема се настани отзад и сама си закопча колана. Кафявото й костюмче с панталон много й отиваше. Ева й направи и прическа. Баща й не живееше далече, едва ли имаше половин час път с кола, но само след пет минути Ема започна да мрънка. Ева се ядоса. С опънати до крайност нерви се дразнеше от дребни неща.

— Ще ми купиш ли сладолед?

— Едва сме седнали в колата. Нека поне веднъж да отидем при дядо, без да спираме и да купуваме нещо.

— Само един крем сладолед.

„Много си дебела“, помисли си Ева. „Не бива да ядеш толкова често.“

Никога не натякваше на Ема, че е дебела. Знаеше, че малката не го съзнава и ако някой ден й го каже, пълнотата й ще се превърне в истински проблем. Ема щеше да я забележи сама.

— Нека първо да излезем от града — предложи кратко тя. — А и дядо чака. Сигурно е приготвил вечеря. Не бива да си разваляме апетита.

— Как може да се развали апетит? — не разбираше Ема. Това състояние й беше непознато — тя постоянно имаше апетит. Ева не отговори. Мислеше за училището: ето, ще започне съвсем скоро и тогава дъщеря й ще мине през училищния лекар. Дано да има и други деца със същия проблем. В клас от двадесет и шест ученика е напълно възможно. Странно, че мислеше за бъдещето, защото самата тя едва ли ще участва в него. Навярно Юстайн ще оправи щръкналата коса, ще хване пухкавата ръчичка и ще я заведе до училище.

Колите се движеха в неспирен поток. Внимаваше да не превишава разрешената скорост. С маниакална осторожност следеше да не привлича внимание и никой да няма повод да я спре. Отдалечавайки се от центъра, минаха край бензиностанция „Есо“.

— Мамо, виж, там е удобно да спреш, за да си купим сладолед!

— Не, Ема, бъди послушна!

Гласът й прозвуча остър. Ева видя лицето й в огледалото — кръгли бузи и широка брадичка, наследена от баща й. Гледаше сериозно и не подозираше за бъдещето, за това, през което щеше да мине, ако…

— Оттук виждам асфалта — обади се внезапно Ема. Наведена напред, гледаше право в пода на колата.

— Знам. От ръждата е. Ще си купим нова кола, но още не мога…

— Ама нали сме добре с парите? Сега сме добре с парите, нали, мамо?

Погледна в огледалото. Зад тях нямаше коли.

— Да — отвърна тя кратко.

През останалата част от пътя мълчаха.

* * *

През деня баща й беше излизал и бе оставил вратата отключена. Видя старата „Аскона“ отдалече. Звъннаха веднъж и направо влязоха. Той имаше проблеми с краката и се движеше много бавно. Ева го прегърна и го притисна силно, както обикновено. Миришеше на цигари „Плейър“ и на тоалетна вода за след бръснене. Ема чакаше реда си.

— Моите момичета! — възкликна радостен и добави: — Не е хубаво да си толкова слаба, Ева! В тези дрехи приличаш на черна дъска.

— Благодаря за комплимента, но и ти не си точно закръглен. Ясно е на кого съм се метнала.

— Е, да. Добре, че някои са достатъчно разумни да се наслаждават на живота — отбеляза той и прегърна със слабата си ръка Ема през кръста. — Отиди в работната ми стая. Там има подарък за теб.

Тя се отскубна и хукна веднага. След малко радостният й вик огласи цялата къща.

— Розова! — извика тя и се върна тромаво.

„Наистина стои ужасно на червената й коса“, помисли си Ева. Кафява щеше да е по-добър избор. Опита се да потисне мрачните мисли, които се прокрадваха и взимаха превес над всичко.

Баща й беше поръчал пиле от магазина и Ева му помогна да сложат масата.

— Защо не останете да спите? — попита той умолително. — Така ще пийнем малко червено вино, както едно време. Скоро ще забравя как да се държа пред хора. Само вие идвате при мен.

— Юстайн никога ли не идва?

— Идва, идва, но рядко. Не мога да кажа нищо лошо. Обажда се, пише картички. Много обичам Юстайн, като цяло беше страхотен зет. И майка ти все това повтаряше.

Ема пиеше джинджифилова газирана напитка и съсредоточено ядеше пилето. Дядо й имаше нужда от помощ да сервира храната. Когато беше сам, ядеше най-вече супа, но това не го спомена. Ева почисти месото, отстрани костите и наля вино — вино „Канепа“, единственото, което можеше да пие заради стомаха си, но затова пък пиеше в големи количества. Междувременно Ева сложи в чинията на Ема още храна. Знаеше, че не бива да го прави, но докато пред детето имаше ядене, вероятността да се сети за трупа в реката беше малка.

— Спиш ли с някого в момента, момичето ми? — неочаквано я попита той.

Ева ококори очи:

— Не, Боже, няма с кого.

— Няма, но ще се появи.

— Може да се живее и без това — зае отбранителна позиция тя.

— Не ги разправяй на мен, аз съм вдовец от четиринадесет години.

— И какво — от четиринадесет години не си го правил? Познавам те.

— Знаеш, че не е истина — измърмори той и отпи от виното.

— А пък аз не мога да забърша някой на улицата — отбеляза тя и заби зъби в препечената пилешка кълка.

— Можеш, разбира се. Само трябва да го поканиш на вечеря. Повечето биха се съгласили, сигурен съм. Ти си хубаво момиче, Ева. Малко си слабичка, но хубава. Приличаш на майка си.

— Не, приличам на тебе.

— Продаваш ли картини? Много ли работиш?

— Не. И да.

— Кажи, ако имаш нужда от пари.

— Не, нямам. По-точно вече свикнахме да се справяме с малко.

— Преди не можехме да ходим в „Макдоналдс“ — уточни Ема високо. — Сега можем!

Ева усети как се изчервява. Стана й неприятно, защото баща й не само я познаваше, но беше и проницателен.

— Имаш ли тайни от мен?

— Почти на четиридесет съм. Разбира се, че имам тайни.

— Е, тогава ще си мълча, но Господ да ти е на помощ, ако имаш нужда от нещо и не ми казваш. Ще се разсърдя много, да знаеш!

— Знам — усмихна се тя.

Довършиха вечерята, без да говорят. После тя изпразни бутилката в чашата на баща си и прибра масата. Работеше бавно. Мислеше си, че навярно за последен път шета в къщата на баща си. Отсега нататък винаги щеше да мисли така.

— Почини си малко на дивана. Ще направя кафе.

— Имам ликьор — обади се той с пресипнал глас.

— Добре, ще го намеря. Отиди и си легни. Ще измия чиниите и ще почета на Ема. По-късно може да изпием още една бутилка вино.

Той се опита да се изправи — струваше му голямо усилие и тя го хвана под ръка. На Ема й хрумна да му попее, за да заспи по-бързо. Той се усмихна — щяло да бъде удоволствие за него. Ева отиде в кухнята, пъхна няколко банкноти в буркана, оставен в шкафа, и напълни мивката с вода. След малко гласът на Ема ехтеше из цялата къща. Тя пееше: „Трябва да се разделим, Юханес“. Ева се надвеси над мивката, а сълзите от смях потекоха от очите й и се сляха с плача.

Вечерта тя го зави с одеяло и постави няколко възглавници около него. Изгасиха по-силните лампи и останаха да стоят в полумрак. Ема спеше в другата стая, през отворената врата чуваха лекото й хъркане.

— Липсва ли ти мама? — погали тя ръката му.

— Всеки час от денонощието.

— Мисля, че сега тя е тук.

— Естествено, че е. По един или по друг начин. Не знам точно по какъв, не разбирам от тези неща.

Той се протегна през масата, за да си вземе цигара. Тя му я запали.

— Защо не беше щастлива, според теб?

— Не знам. Вярваш ли в Бог? — продължи тя.

— Не ставай смешна!

Умълчаха се за дълго. Той постоянно отпиваше от червеното вино и тя знаеше, че той ще заспи на дивана и ще се събуди с болки в гърба. Винаги ставаше така.

— Когато порасна, ще се омъжа за теб — обеща тя уморена. Затвори очи със съзнанието, че и тя ще заспи, както седи на дивана, с глава на облегалката. Нямаше сили да се съпротивлява. Докато седеше в хола на татко, се чувстваше в безопасност. Както когато беше малка и той можеше да я защити. Сега вече не можеше, но чувството си оставаше все така хубаво.

* * *

Сейер се събуди със схванат врат. Често се случваше да заспи на стола след вечеря, а краката му бяха вир-вода. Кучето ги беше олигавило. Влезе в банята. Съблече се бавно, без да поглежда в огледалото, и се мушна под душа. Лицето му се изкривяваше в гримаса при всеки досег на тялото му с плочките. Бяха от винил — пожълтели с времето — и имитираха мрамор. Не можеше да си представи нещо по-грозно за стените в банята. Елиза хленчи с години да ги смени. И тя ги смяташе за ужасни. Добре, добре, ще ги сменим на пролет, Елиза. И така годините минаха. А когато тя се разболя и легна на легло, отслабнала и без коса като старица, го обзе отчаяно желание да се заеме с проклетата баня. Но тя поклати глава — искаше той да седи до нея. „После ще имаш достатъчно време за банята, Конрад“ — каза му тя отпаднала.

Налегна го огромна мъка и се наложи да стисне силно очи, за да не надделее тъгата изцяло. Нямаше време за това, поне не сега. Облече се, отиде в хола и се обади на единствената им дъщеря Ингрид. Говориха дълго и накрая той пожела лека нощ на Матеус. След разговора се почувства по-добре. Преди да излезе, се спря пред снимката на Елиза над канапето. Усмихваше му се с лъчезарната си усмивка и безупречни зъби. Тогава все още беше безгрижна. Открай време харесваше тази снимка, но напоследък започна да го дразни — искаше му се изражението й да е друго, някак си по-сериозно, за да се доближава до неговото настроение. И това на Ингрид, когато седнеше пред пианото. Можеха да я сменят с друга. Мислеше си за това, когато излезе и пусна Колберг на задната седалка. Тръгна към „Фруденлунд“. Не му беше съвсем ясно за какво ще говори, когато пристигне, но както обикновено разчиташе на изключителните си импровизаторски умения. Хората се чувстваха длъжни да запълват паузите в разговора, защото смятаха, че е неудобно да настъпи мълчание. Винаги целеше да се стигне до трескав разговор, та събеседникът му да изпусне полезна за него информация. А Юстайн Магнус не очакваше неговото посещение, значи нямаше да се посъветва предварително с бившата си съпруга. Най-много да откаже да говори, но рядко някой се сещаше да постъпи така. При тази мисъл той се усмихна.

Магнус бе оставил на Ева старата вила в Енгелстад, а той се беше премести в апартамент във „Фруденлунд“. Имаше и по-грозни блокове, например този, в който той живее. Тези тук, шестетажни, се намираха в зелен район и образуваха полукръг като плочки за домино в обратен вариант: бели с черни точки. Ако най-крайната се катурне, ще събори и останалите. Обитаваха ги добри стопани. Многобройните лехи и храсти около блока и пред входа скоро щяха да цъфнат. Отвън беше чисто, асфалтът пред вратите — старателно пометен. Стилна украса — красиви пана или сухи цветя — висеше на всяка входна врата.

Отвори неговата приятелка. Любопитно я огледа. Искаше да си създаде представа каква жена е изместила Ева Магнус. Беше добре оформена и женствена, нищо не й липсваше. За момент Сейер не знаеше къде да прикове погледа си. Ева Мари с мрачната си слаба сериозност определено нямаше шансове пред този къдрав ангел.

— Сейер — представи се той любезно. — От полицията.

Веднага го пусна да влезе. Понеже се усмихваше възможно най-широко, тя не попита за какво става дума. Обикновено хората се интересуваха, когато си надяваше сериозната маска. Въпреки това изражението й беше въпросително.

— Идвам само да поговоря с Магнус — обясни той.

— А, да! Той е вътре.

Последва го вътре. От канапето се изправи червенокос великан. На масата пред него върху „Арбайдербладет“ лежеше праисторически дървен гущер и туба лепило. На гущера му беше паднал единият крак.

Здрависаха се. Великанът не си знаеше силата и изглежда не смяташе за необходимо да я пести по отношение на Сейер. Полицаят, от друга страна, не положи такова усилие и ръката му бе здраво притисната.

— Заповядайте, седнете. Имаме ли нещо за пиене, Софи?

— Не, не, това е неформално посещение, породено просто от любопитство.

Настани се на стола и продължи:

— Идвам, защото сте били женен за Ева Магнус и със сигурност си спомняте убийството на Мари Дурбан.

Магнус кимна:

— Да, разбира се, спомням си го. Ужасна история. Още ли не сте открили нищо? Беше толкова отдавна. Не съм чел какво пише във вестниците, а Ева никога не проговори повече за това. Аз пък си мислех, че става дума за нещо друго. Почти съм забравил убийството на Дурбан, но ако искате, питайте. Каквото знам, ще ви го кажа.

Разпери ръце. Симпатяга, топъл и приветлив.

— Имате ли някакви предположения за причината?

— Ох… да оставим този въпрос за по-късно.

— Добре.

Почерпиха го чаша безалкохолно и той благодари.

— Познавахте ли Мари Дурбан?

— Не, въобще не. Но съм чувал за нея. Пътищата на Ева и Мая са се разделили още когато са били момичета. Но все пак до края бяха много близки приятелки. Нали знаете как е при момичетата, сякаш е на живот и смърт. За убийството на Мая тя научи от вестника, съвсем случайно. Не се бяха виждали от шестдесет и девета. Или дали не беше седемдесета?

— Не точно, а като изключим деня на убийството?

— Не, не, беше един ден по-рано.

— Тогава са се срещнали в града. А на следващия ден Ева е посетила Дурбан в апартамента й.

Той вдигна поглед.

— Не знаехте ли?

— Не — отвърна той бавно. — Тя, тя… разбирам. Ами, вероятно не е трябвало да научавам — предположи Магнус.

Сейер се учуди.

— Да ви е познато името Егил Айнарсон? — Отпиваше от чашата съвсем спокойно, защото все пак се намираше в къща на невинността, а това беше голямо облекчение.

— Не, не мисля. Освен ако не е онзи мъж, който лежеше в реката преди няколко седмици.

— Да, точно той.

— Аха. Е, тогава ми е познато. Научих цялата история.

Извади от джоба на ризата си лула в махагонов цвят и затърси кибрита по масата. Софи с пищните форми кръжеше наоколо. Държеше пакетче фъстъци в едната ръка, а с другата бъркаше в шкафа, за да извади купичка. Сейер не понасяше фъстъци.

— Не знам кой може да го е направил. Във вестника имаше снимка — загаси клечката кибрит, дръпна силно няколко пъти и изпусна дима. — Въпреки че живеем в малък град, представа нямам кой би го направил. Нито пък Ева.

— Ева?

— Тя го е видяла отблизо, така да се каже. Макар точно тогава да е бил неузнаваем… Мислех си, че това е причината да дойдете. Защото тя е намерила трупа, тя и Ема. Било е страшно неприятно, но разговаряхме. С дъщеря ми — добави той. — Тя е тук всеки втори уикенд. Дано най-накрая е забравила случилото се. Но човек не може да бъде сигурен, що се отнася до децата. Понякога премълчават нещо само заради нас, възрастните.

Най-сетне попадна на свестен тип. Сейер се загледа в шумящото безалкохолно и за първи път потърси думи.

— Вашата бивша съпруга… е намерила трупа на Айнарсон?

— Да. Предполагах, че знаете. Тя ви се е обадила и ви е уведомила. Не е ли това причината да сте тук? — учуди се той.

— Не — отговори Сейер. — Обади ни се възрастна жена. Казва се Маркестад, мисля. Ерна Маркестад.

— Така ли? Значи в суматохата са ви се обадили няколко души. Но Ева и Ема са го открили първи. Обадили се на полицията от телефонна кабина. Ема ми разказа цялата история. Разхождали се по алеите край реката. Често ходят там, защото Ема страшно обича.

— Ема ви го разказа, а не Ева?

— Ами, да. Не го спомена веднага. По-късно разговаряхме за това.

— Не ви ли се вижда странно? Аз, всъщност, не знам доколко общувате, но…

— Да, общо взето е странно — съгласи се Магнус тихо. — Че не ми каза тя. С нея говорим много. А Ема ми разказа в колата, когато идвахме насам. Разхождали се покрай реката и го видели да се носи близо до брега, горкият. Хукнали и се обадили от телефонна кабина. После хапнали в „Макдоналдс“. Между другото, Ема смята мястото за рая на земята — усмихна се той широко.

— Не са ли изчакали нашите хора да дойдат?

— Не, със сигурност не. Но…

За момент настъпи мълчание и за първи път Юстайн Магнус изглеждаше замислен.

— Определено не е честно от моя страна да издавам Ева. Да обсъждам какво казва и какво не казва. Сигурно си има причини. Вероятно сте получили няколко обаждания, но сте регистрирали само едно. Възможно ли е?

Сейер кимна. Вече успя да си нахвърли някои предположения и сега си беше възвърнал обичайното изражение.

— Да. Трупът му е бил насред града. Със сигурност са го видели и други. Понякога в участъка е много напрегнато, особено с наближаването на уикенда. На моменти не сме напълно концентрирани, трябва да призная.

Лъжеше с лекота, докато се чудеше дали е било просто небрежност, или не.

От благоприличие остана да разговоря с Магнус още малко. Отпиваше малки глътки от безалкохолното, но не докосна фъстъците.

— Значи сега имате две неразкрити убийства?

Изстиска капка лепило, за да залепи коленната става от тънък фурнир.

— Да. Понякога по чиста случайност никой нито вижда, нито чува нещо. Или не смятат, че е важно. Или са толкова настървени за публична изява, че ни заливат с какви ли не съмнителни показания, или от голям страх да не се изложат решават да премълчат. Надеждната група по средата е твърде малобройна, за съжаление.

— Това е апатозавър — неочаквано се усмихна Магнус и вдигна гущера. — Дълъг е дванадесет метра. Две хиляди зъба и мозък с големината на портокал. Можел е и да плува. Не завиждам на този, който го е срещнал в гората.

Сейер се усмихна.

— И като заговорихме, тези чудовища от миналото са завзели обществото ни до такава степен, че не бих се учудил, ако някое от тях изневиделица отхапе комина на къщата.

— Разбирам за какво говорите. Имам внук на четири години.

Магнус завърши разговора с думите:

— Смятам, че Ева е помогнала с каквото може. Те все пак бяха близки приятелки. Можеха да минат през трупове една за друга.

Сигурно, помисли си Сейер. Сигурно точно за това става дума.

* * *

Настани се отново в колата и за няколко минути огромното щастие на Колберг от повторната среща отмина; кучето се радваше така, сякаш стопанинът му се връщаше от Южния полюс. Междувременно Сейер си представяше как Магнус се втурва да се обади на бившата си съпруга. Точно това не биваше да става. Трябваше да се появи неочаквано. Въпреки всичко няма да й остави много време за подготовка. Ще му отнеме петнадесет минути да стигне от „Фруденлунд“ до „Енгелстад“. Дали не е по-добре първо да говори с дежурния и да провери обаждала ли се е? Може ли по някаква причина обаждането да не е било отбелязано? Не допускаше такъв пропуск за възможен. Всички полицаи с нормални умения знаеха, че нерядко самият виновник звъни и затова винаги питаха за име и адрес. Ако не получеха такава информация, разговорът се отбелязваше в книгата с дежурства като анонимен, с дата, час и пол. Караше с умерена скорост и нито за миг не се поддаде на изкушението да натисне педала. Може пък за късмет да я хване по средата на разговора й с Юстайн Магнус, докато тя се мъчи да измисли основателно извинение. Умът му не го побираше как някой ще открие труп в реката, ще свие рамене и ще отиде да хапне в „Макдоналдс“?

Съвсем на шега набра по мобилния телефон номера на къщата, която току-що беше напуснал. Линията даваше заето.

Завивайки по улицата, видя тъмната къща и празния двор. Колата я нямаше. Спря за малко и преглътна разочарованието си. Да видим сега. Завесите са на мястото си, значи не се е преместила, утеши се той. Запали отново колата и тръгна бавно, погледна си часовника и реши да отиде за малко до гробището. Обичаше да ходи там често и да наблюдава как снегът намалява. Започваше да прави планове какво ще засади напролет. Защо не иглики, ще стоят добре до виолетовия минзухар, който ще се покаже всеки момент, само да стане малко, съвсем малко по-топло.

Църквата, голяма, внушителна и керемиденочервена, се извисяваше надменно над града. Никога не му беше харесвала особено, намираше я за твърде натруфена, но нямаше къде другаде да я погребат. Надписът върху надгробната плоча от червен тулит съдържаше единствено името й — Елиза. С много големи букви. Той не искаше да има дати и години. Така би се превърнала в една от многото, а тя не беше. Разрови леко с пръст земята и видя първите жълто-зелени пъпки. Много се зарадва, че тя има компания. Остана загледан в тях известно време. Това е най-самотното място на света — гроб само с една плоча.

— Какво е усещането да лежиш тук, Колберг? Как мислиш? Дали е студено?

Кучето го загледа с черните си очи и наостри уши.

— Вече има гробища и за кучета. Преди се смеех, но вече съм на друго мнение. Сега имам само теб.

Погали кучето по голямата глава и въздъхна тежко.

Тръгна към колата. По пътя мина покрай гроба на Дурбан, който беше напълно запустял, с изключение на една туфа изсъхнал кафяв пирен. Трябваше да се махне оттам. Бързо се наведе, събра изсъхналите треви и заби нокти в земята пред плочата — показа се тъмна влажна пръст. Хвърли пирена в контейнера за смет до чешмата. После се качи в автомобила и съвсем импулсивно потегли към участъка.

* * *

Дежурен беше Скаре. Седеше и четеше евтин роман с кървава корица.

— През нощта срещу втори октомври — започна Сейер директно, — е избухнала кавга в „Кралско оръжие“ и почти сме прибрали един в изтрезвителното.

— Почти?

— Да, в последния момент му се е разминало. Искам да знам името му!

— Ако е било записано, имаш го!

— Отървал го е приятел. По-точно Егил Айнарсон. Това сигурно е записано в рапорта. Прякорът му е Педик. Провери!

— Спомням си го.

Скаре веднага затрака по клавиатурата, за да търси, а Сейер чакаше. Вечерта най-сетне бе дошла, уискито му го очакваше. Тъмнината падна върху прозорците, сякаш Съдебната палата беше клетка за папагали, покрита с одеяло. Всичко утихна. Скаре пишеше ли, пишеше. По монитора очите му проследяваха кражби с взлом, семейни скандали и откраднати колелета. Служеше си с десет пръста.

— На курс ли си ходил? — попита Сейер.

— Арон — отговори той. — Петер Фредрик Арон. Улица „Толбю“ № 4.

Сейер си записа името мислено, изтегли с върха на обувката си най-долното чекмедже на шкафа и постави крак отгоре.

— Разбира се. Свързахме се с него, след като Айнарсон беше обявен за изчезнал. Петер Фредрик. Ти говори с него, нали?

— Да, точно така. Говорих с няколко от тях. Един се казваше Арвесен. Така мисля.

— Спомняш ли си нещо за Арон?

— Естествено. Спомням си, че не го харесах. Беше много нервен. Спомням си, че се учудих, защото е имал голяма кавга с Айнарсон, за която научих по-късно от Арвесен. Говореше много ласкаво за Айнарсон: и на муха не би навредил и ако нещо му се било случило, то се дължало на огромно недоразумение.

— Направи ли рутинна проверка на досиетата?

— Да. Арвесен има глоби за превишена скорост, Айнарсон е разорен, а Арон има присъда за пиянство.

— Доста добра ти е паметта, Скаре.

— Така е.

— Какво четеш?

— Криминале — повдигна вежди. — Не ми казвай, че не четеш криминални романи, Конрад.

— Боже мой, не! Или по-точно вече не чета. Преди се случваше. Когато бях по-млад.

— Този е наистина добър — Скаре размаха книгата във въздуха. — Много различен, не мога да се откъсна от него.

— Съмнявам се.

— Трябва да го прочетеш. Ще ти го дам, когато го свърша.

— Не, благодаря. Не ме интересува. Вкъщи съм натрупал камара хубави криминалета. Ще ти дам някои, щом обичаш такива книги.

— Да не са много стари?

— Горе-долу колкото теб — усмихна се Сейер и ритна леко чекмеджето. То се затвори с трясък.

* * *

И така, съботата донесе ясно и тихо време. С навлизането в зоната на летище „Ярлсберг“ Сейер веднага прикова поглед във ветропоказателя, наподобяващ огромен използван презерватив, който се удря свободно в стълба, на чийто връх бе разположен един от боговете. Паркира, заключи и извади парашута от багажника. Носеше си костюма в найлонов плик. „Изключителен ден, сигурно ще скоча два пъти“, помисли си той. Недалеч забеляза доста от младежите в пълна готовност на платнището за подготовка. Имаха лилави, червени и тюркоазени костюми, тесни като трика за каране на зимни кънки, а парашутите приличаха на напълнени малки раници.

— Тези неща в епруветки ли ги купувате? — попита той и огледа младите слаби тела, по които всеки мускул или липса на такъв се очертаваше ясно под тънката материя.

— Абсолютно — отговори младеж със светъл перчем. — С палатката не може да се набере скорост. — Имаше предвид работния гащеризон.

— Но пък ти сигурно набираш достатъчно добра скорост на работа.

— Може да се каже. Този намалява скоростта до известна степен.

Пусна костюма и парашута на земята и се загледа нагоре в небето, заслонил очи с ръка срещу слънцето.

— А с какво ще летим?

— С „Чесната“. Петима наведнъж, възрастните скачат първи. Хоугер и Бьорнеберг ще скочат по-късно. Ако искаш, включи се в една малка трио формация. Като гледам, ти си в същата категория килограми. Иначе ще забравиш всички трикове.

— Ще си помисля — отвърна Сейер сухо. — И на земята мога да държа хора за ръчичка. Едно от нещата, които харесвам там — обърна глава нагоре — е самотата. А тя е огромна, когато си горе. Ще разбереш какво имам предвид, когато пораснеш.

Сейер беше запален по колективното скачане почти колкото и по синхронното плуване. Купи си кока-кола от автомата и седна за момент в края на платнището. Внимаваше да не изцапа, докато пиеше бавно и наблюдаваше парашутистите, които вече се спускаха. Първо пристигна ято ученици. Приличаха на ранени врани, падащи на хълма по най-причудливи начини. Първият посрещна с брада разораната земя, вторият се удари в крилото на агресивен малък самолет, който бръмчеше по тревата. Деляха площадката за приземяване с клуба по пилотиране и затова имаше голям конфликт, граничещ на моменти с война. Сега се чуха псувни и проклятия. Нито един не се приземи правилно. Сейер си мислеше колко е лесно да скочиш от кухненския стол. Така се упражняваха, скачаха десет-петнадесет пъти от кухненския стол, претъркулваха се и се изправяха пъргаво на крака. В действителност беше по-различно. Самият той си счупи глезена първия път. Елиза се усмихна, когато го видя да влиза в апартамента на един крак. В усмивката й нямаше нищо злобно, тя просто го беше предупреждавала. Така или иначе му се размина твърде леко. За неговите две хиляди и седемнадесет скока не му се наложи нито веднъж да използва резервния парашут, а това само по себе си вдъхваше успокоение. Всички други го бяха правили и рано или късно щеше да дойде и неговият ред. „Може да е днес“, мислеше си той. Тази мисъл винаги му минаваше през главата, докато стоеше на платнището и се подготвяше за поредния скок. Никога не биваше да забравя, че някога ще дръпне ръчката, ще погледне нагоре към синьото небе и ще открие, че над него няма парашут. Досега не бе имал причина да смени синьо-зеления парашут, който притежаваше от петнадесет години.

Стана и остави бутилката в колата. Огледа неподвижния пейзаж, скучен и равен от това място на хълма. От височина три хиляди метра се превръщаше в красива картина в пастелни цветове. Слънцето блестеше силно в кристалночистия въздух и се отразяваше в прозорците на автомобилите. Навлече си гащеризона, пристегна парашута и тръгна спокойно към бяло-червения самолет, който бавно се спускаше. Две момчета и едно момиче, около шестнадесетгодишни, пропълзяха първи вътре. Настани се до вратата, другите седяха плътно един до друг като сардини, с колена под брадичката и ръце, кръстосани пред краката. Стегна връзките на ботушите и си нахлузи каската на главата, кимна към петия записал се участник и седна с лице към него. Пилотът се обърна, вдигна палец във въздуха и запали. Когато самолетът тръгваше, не се чуваше силен шум, а само леко просвирване. В този момент винаги се опитваше да си изпразни главата от всякакви мисли и усещаше как колелата се прибират. Проследяваше показалеца на алтиметъра[6], за да види дали всичко е наред. Приближаваха две хиляди метра. Видя блестящия в синьо фиорд, колите на шосето — от тази височина изглеждаше, че се движат бавно, макар сигурно да хвърчаха с деветдесет-сто километра. Някой се изкашля леко, тримата млади участници изрепетираха комбинацията, като се хванаха за ръце. Приличаха на деца в цветни костюмчета за игра. Чу, че неговият ред наближава, и стегна добре каишката на каската, още веднъж провери връзките на ботушите и показалеца на алтиметъра, който постоянно се покачваше. Усмихна се при вида на лепенките върху вратата на самолета — бели облачета с различни текстове в тях: Синьо небе завинаги. Връщайте се, страхливци! Поздравете мама. Вече бяха във въздуха и той отново кимна към седналия срещу него Трондсен, че той ще скача първи. Обърна се към вътрешността на самолета, с гръб към вратата, и се загледа в младите лица — наистина изглеждаха като лица на малки деца. Някога и той имаше такава гладка кожа, но беше отдавна, преди повече от тридесет години. Докато си мислеше това, видя как Трондсен отвори вратата, чу бученето, вятърът го притискаше навътре в малкия самолет и той се приготви за скок. „Не е сигурно, че парашутът ти ще се отвори, Конрад“, каза си Сейер. Винаги си го повтаряше, преди да скочи, за да не го забрави. Вдигна палец и погледна за последен път към младите лица. Не се усмихна, нито пък те. Преметна се назад и полетя.

* * *

На следващия ден взе отново Колберг със себе си, качи се в колата и подкара към болницата. Майка му лежеше там четвърта година. Паркира на мястото за посетители, смъмри набързо кучето и тръгна към главния вход. Винаги му се налагаше да събере малко смелост и енергия, преди да влезе. Сега усети, че не са му останали, но не беше идвал от четиринадесет дни. Изправи гръб и кимна към пазача, нарамил подвижна стълба. Мъжът имаше отпусната полюляваща се походка и широко лице с доволна усмивка. На човек, който си обича работата, не му липсва нищо и навярно се чуди защо другите вдигат толкова шум. Невероятно. Сейер си даде сметка колко малко хора имат подобно изражение и изведнъж видя мрачното си лице, отразено в стъклената врата пред него. „Не съм кой знае колко щастлив, но пък и никога не съм бил особено притеснен“, помисли си той. Качи се по стълбите до втория етаж, поздрави двама служители и се насочи към нейната врата. Беше настанена в самостоятелна стая. Почука силно три пъти и влезе. Изчака малко шумовете да стигнат до нея, защото винаги отнемаше време. Тя обърна глава към него. Усмихна й се и пристъпи към леглото, придърпа стола и хвана тънката й ръка.

— Здравей, мамо. — Очите й блестяха силно, цветът им беше избледнял. — Аз съм. Идвам да те видя.

Стисна ръката й, но тя не му отвърна със същото.

— Бях наблизо — излъга той. Не изпитваше угризения; все трябваше да каже нещо, а невинаги му беше лесно.

— Надявам се, имаш всичко, от което се нуждаеш.

Огледа се, сякаш за да провери.

— Дано понякога сестра или санитарка да идва да поседи при теб. Казват ми, че го правят. Дано да е истина.

Тя мълчеше. Гледаше го със светлите си очи, сякаш очакваше още нещо.

— Нищо не нося. Разбрах, че цветята не ти влияят добре. В такъв случай нямам голям избор. Затова нося само себе си. Колберг е в колата.

Погледът й се отмести към прозореца.

— Навън е облачно. Приятно светло е и не много студено. Дано да можеш да лежиш на верандата, когато дойде лятото. Едно време все бързаше да излезеш навън. Точно като мен.

Хвана и другата й ръка. Дланите й се изгубиха в шепите му.

— Ноктите ти са много дълги — установи той. — Време е да се изрежат.

Пипна ги с върха на пръстите си. Бяха дебели и пожълтели.

— Отнема само няколко минути. И аз бих го направил, но се страхувам, че съм непохватен. Няма ли тук хора, които се грижат за това?

Отново го погледна с полуотворена уста. Бяха й свалили зъбната протеза, твърдяха, че само й пречи. Заради това изглеждаше още по-стара. Но пък я намери сресана и изкъпана, чаршафите и стаята бяха чисти. Той въздъхна тихо. Загледа се в нея, за да потърси и най-малък знак, че го е разпознала, но не откри такъв. Тя отмести поглед за пореден път. Той се изправи и тръгна към вратата; тя продължаваше да гледа през прозореца, сякаш току-що го бе забравила.

В коридора срещна една сестра. Тя се усмихна приветливо на високия мъж и той й отвърна с лека усмивка.

— Ноктите й са много дълги — каза той тихо. — Бихте ли се погрижили?

И си тръгна, борейки се с тежкото чувство, обземащо го неизменно след посещение при майка му. Обикновено продължаваше няколко часа, после изчезваше.

По-късно подкара колата към „Енгелстад“, но предварително проведе няколко телефонни разговора. В главата му се оформи въпрос, а отговорите, които получи, му дадоха нова тема за размисъл. Дори и най-малките движения на хората създават кръгове във водата, затова понякога откриват и най-дребното камъче на съвсем различно място, на съвсем различен бряг — там, където никой не е предполагал.

Ева Магнус отвори, облечена в широка риза, цялата изцапана с бяла и черна маслена боя. Държеше парче дърво, покрито с шкурка. По лицето й прочете, че го очаква и вече е решила какво да му каже. Това силно го ядоса.

— Здравейте, госпожо Магнус. Отдавна не сме се виждали.

Тя поклати глава без капка изненада.

— Тогава ставаше дума за Мари Дурбан, а сега — за Айнарсон. Странно, нали?

Коментарът му я накара да поеме дълбоко въздух.

— Имам един мъничък въпрос.

Говореше учтиво, но не стеснително. Никога не проявяваше скромност. Излъчваше властност, което правеше хората неспокойни, ако той го желаеше, както сега.

— Да, вече разбрах — тя отстъпи навътре в коридора. Отметна дългата си коса назад и затвори вратата след него. — Юстайн ми се обади. Аз обаче няма с какво повече да помогна. Видях този нещастник в реката и ви се обадих. Около пет часа следобед. Ема беше с мен. Не си спомням с кого говорих. Но проблемът не е мой, ако не сте отбелязали разговора. Изпълних задължението си, така да се каже. Нямам какво друго да добавя — изпя си тя подготвения отговор.

Имала е време да го изрепетира няколко пъти — помисли си той.

— Моля ви да ми помогнете поне с описание на гласа, за да повдигна обвинение за немарливост. Такива неща не бива да се случват. Всички входящи разговори подлежат на регистрация. Длъжни сме да се борим срещу това, ако ме разбирате.

Тя стоеше с гръб към холната врата. Той видя черно-белите картини — още първия път му направиха впечатление. Не виждаше лицето й, но тя беше заела отбранителна позиция. Знаеше, че той блъфира, но не можеше да го му го каже.

— О, Боже, гласът звучеше съвсем обичайно. Изобщо не съм се замисляла.

— Източно наречие?

— Ами, и да, и не. Не си спомням наречието, не обръщам внимание на това. А и изпаднах в голям стрес, бях с Ема… А гледката не беше много приятна.

Влезе в хола, без да се обръща към него. Той я последва.

— Стар или млад?

— Не знам.

— Всъщност през въпросния следобед е дежурила една от нашите служителки — излъга той.

Ева замръзна по средата на стаята.

— Така ли? Сигурно е отишла до тоалетна… — бързо отговори тя. — Разговарях с мъж, поне в това съм убедена.

— С южно наречие?

— Не знам, за Бога! Беше мъж, друго не си спомням. Обадих се, повече няма какво да ви кажа.

— А той какво каза?

— Какво каза? Ами, нищо кой знае какво, пита ме откъде се обаждам?

— И после?

— Нищо…, нищо.

— Но ви помоли да изчакате на мястото?

— Не. Само обясних къде се намирам.

— Моля?

— Да. Казах, че е близо до Народния дом. При статуята на дървосекача.

— И после си тръгнахте?

— Да, отидохме в заведение, защото Ема беше гладна.

— Скъпа госпожо Магнус — подхвана той бавно, — да не би да искате да ви повярвам, че сте се обадили, съобщили сте за намерен труп и не са ви помолили да изчакате на място?

— Боже мой, не мога да отговарям за грешките на вашите служители! Може да е бил млад или неопитен, но вината не е моя.

— Значи, смятате, че звучеше като млад мъж?

— Не, не знам, не обръщам внимание на такива неща.

— Художниците винаги обръщат внимание на такива неща — възрази той. — Те са наблюдателни, забелязват всичко, всеки детайл. Не е ли вярно?

Тя не отговори. Стисна устни в тънка линия.

— Ще ви споделя нещо. Не ви вярвам — говореше тихо.

— Това е ваш проблем.

— Да ви кажа ли защо?

— Не ме интересува.

Той продължи, като снижи още повече глас:

— Защото през дългия следобед на дежурство всички мечтаят за такъв разговор. Намиране на труп. През такъв обикновен следобед нищо не е в състояние да впечатли и ангажира полицейския служител повече от мъртвец в реката и то насред всички семейни скандали, кражби на коли и викове от изтрезвителното. Разбирате ли?

— Сигурно този е бил изключение.

— Вижте, в управлението съм видял почти всичко — сподели той и при мисълта потрепери, — но не и това.

Тя се беше примирила, но го гледаше сърдито.

— Рисувате ли картина в момента?

— Да, естествено. Както знаете, така си изкарвам прехраната.

Продължаваше да стои права, което означаваше, че и той не може да седне.

— Не е лесно да живееш от рисуване.

— Не, не е, казах ви и преди. Но се справяме някак.

Нетърпението й нарастваше, но не смееше да го изгони. Никой не си го позволяваше. Чакаше с отпуснати рамене той да си тръгне, за да си отдъхне свободно, доколкото беше възможно при това, което криеше.

— Да, неволята учи — натърти той. — В последно време сте необичайно точна с плащането на сметки, за разлика от периода преди убийството на Дурбан. Тогава сте закъснявали с всички плащания. Това заслужава похвала.

— Какво, по дяволите, знаете за сметките ми?

— Достатъчно е да се обадя в общината, електроснабдяването и телефонната централа. Много е интересно, когато човек звъни от полицията. Информацията просто тече.

За секунда тя се олюля, но бързо се стегна и срещна погледа му. Очите й потрепваха като факли на силен вятър.

— Дъщеря ви влезе ли с вас в телефонната кабина?

— Не, чакаше отвън. Вътре е много тясно, а тя заема доста място.

Той поклати глава, но тя не видя, защото отново се беше обърнала с гръб към него.

— Но знаехте, че Айнарсон и Дурбан се познават, нали?

Изстреляният напосоки въпрос остана да виси в мрачния коридор. Тя отвори уста да отговори, затвори я и пак я отвори, докато той чакаше търпеливо, приковал поглед в жълтите й очи. Чувстваше се като насилник, но тя знаеше нещо, което той трябваше да научи.

Продължи да мисли трескаво и накрая отговори:

— Нищо не знам за това.

— На лъжата — започна бавно той — краката са къси. Помислихте ли за тази подробност? Първата лъжа е безобидно малка, но рано или късно се налага да добавиш друга върху нея и да продължиш, така че тя расте постоянно. Накрая става толкова тежка, че не може да се носи.

Тя мълчеше. Очите й заблестяха и примигна няколко пъти. Той се усмихна. Гледаше го малко объркана, защото, усмихнеше ли се, той изглеждаше много по-различен.

— Никога ли няма да рисувате с цветове?

— Защо?

— Защото действителността не е черно-бяла.

— В такъв случай не рисувам действителността — тросна се тя.

— А какво рисувате?

— Не съм съвсем сигурна. Може би чувства.

— А чувствата не са ли реални?

Не последва отговор. Стоеше на вратата и го наблюдаваше как се отдалечава към колата, сякаш искаше да го задържи с поглед, да го накара да се обърне и да се върне.

Той подкара към къщата на дъщеря си. Пристигна точно когато вадеха Матеус от ваната — мокър, загрят и с хиляди блестящи капчици по ситно къдравата коса. Облякоха го в жълта пижамка и той заприлича на шоколад в златна опаковка. От него се носеше миризма на сапун и паста за зъби. Във ваната плуваха акула, крокодил, делфин и гъба за баня с формата на диня.

— Крайно време беше — дъщеря му се усмихна и го прегърна малко притеснено, защото не се виждаха често.

— Много работа имам. Но ето че дойдох. Недей да приготвяш нищо, бих хапнал една филия с чаша кафе, ако имаш. Ерик вкъщи ли е?

— Играе бридж. Във фризера имам пица и студена бира.

— Да, но съм с колата — усмихна се той.

— А пък аз знам телефоните на такситата! — контрира го тя.

— Толкова си опърничава!

— А, не, ето го опърничавия! — щипна го по носа тя.

Сейер седна в хола, сложи Матеус в скута си и взе цветна книжка с динозаври и гущери. Малкото телце беше толкова топло, че се изпоти. Прочете няколко реда и погали черната коса. Никога не преставаше да се изумява колко е къдрава, колко невероятно ситна е всяка къдрица и какво е усещането при докосване. Твърда като стоманена вълна, тя нямаше нищо общо с меката перушинка по главата на норвежките деца.

— Дядо, ще останеш ли да спиш? — попита момченцето с надежда.

— Ще остана да спя, ако мама разреши. Ще ти купя работен костюм от „Фина“, за да го слагаш, когато си поправяш колелото.

Поседя на ръба на леглото. Дъщеря му чуваше неясното му мърморене подобно на ръмжене, примесено с бръмчене, което трябваше да представлява детска песен. Не можеше да се похвали с голяма музикалност и го доказваше. Матеус заспа с полуотворена уста, малките зъбки блестяха като тебеширенобели перли. Сейер въздъхна и се премести на масата при дъщеря си. Тя започваше да съзрява истински, беше хубава почти колкото майка си. Почти. Той ядеше бавно, отпиваше бира и си мислеше колко еднакво е уханието в дома на дъщеря му и в неговата къща, когато Елиза все още бе жива. Нищо чудно — нали Ингрид ползваше същите препарати за миене и същата козметика като майка си. Видя ги на поставката в банята. Използваше и същите подправки. При всяко нейно ставане да донесе още бира, дискретно проследяваше движенията й и отбелязваше сходството в походката и мимиката, когато говори и се смее. Мислеше за това дълго след като си легна в тъй наречената стая за гости — всъщност недообзаведена малка детска стая. Чувстваше се като у дома си. Времето сякаш беше спряло. Затвори очи и вече не виждаше непознатите завеси, всичко беше почти както преди. Може би Елиза щеше да го събуди на следващата сутрин.

* * *

Ева Магнус трепереше в тънката си нощница. Искаше да си легне, но нямаше сили да се вдигне от стола. Все по-трудно се справяше със задълженията си. Всичко й изглеждаше безсмислено. Телефонният звън я стресна. Погледна часовника, навярно е баща й, помисли си тя, защото никой друг не се обаждаше толкова късно.

— Да?

Настани се по-удобно. Хубаво е да продължи да си приказва с него, понякога разговорите им продължаваха дълго.

— Ева Мари Магнус?

— Да?

Непознат глас. Не го беше чувала или поне така й се стори. Кой ли звъни толкова късно? И то непознат?

Чу се кратко щракване. Беше затворил. Тя се разтрепери неистово, загледа се ужасена през прозореца и се ослуша. Беше много тихо.

Ингрид му даде катранен мехлем. Той го помириса изпитателно, сбърчи нос и го остави в чекмеджето. После се загледа в снимките на масата — красивата Мари Дурбан и по-обикновеният Айнарсон, комуто липсва сила и мъжественост, колкото на нея невинност. Изобщо не допускаше да са били познати и да са се движили в една и съща среда; нито пък да са имали общи познати. Ева Магнус е връзката. Намерила е Айнарсон в реката и по неизвестна причина не е съобщила. Била е приятелка на Дурбан и една от последните, които са я видели жива. Убити са в рамките на няколко дни и двамата са ходили често в южната част, макар това да не означава нищо в малък град.

Две неразкрити убийства не са в състояние да го изкарат от равновесие, нито да го стресират. По-скоро го амбицираха, стегна се още повече, докато подреждаше мислите си в логични редици. Пробваше различни комбинации и пред очите му като филмови кадри минаваха множеството възможности. Все повече се занимаваше със случая през свободното си време, но то и без това му беше достатъчно. Интуицията му подсказваше, че има връзка между двамата, ала той не улавя най-важното. Дали Айнарсон все пак не е имал любовна връзка, независимо че съпругата му се подсмихна при това предположение? В края на краищата съпругите не знаят всичко. „С изключение на Елиза“, помисли си той и се изчерви. Ще задържи Ева Магнус и ще я притисне, но как да го направи без причина. Искаше да я види срещу себе си от другата страна на бюрото, притеснена и несигурна. Не такава, каквато е в собствения си дом, а самотна и нервна в огромната сграда, наподобяваща сив великан, който би пречупил всекиго. Лесно е да отстояваш своята гледна точка в дома си. Моят дом е моята крепост. Трябва му една стара преса, с която да изстиска всичко от нея. Най-вероятно щеше да падне бяла и черна боя. Проблемът е, че няма причина да я задържи. Тя не правеше нищо незаконно. Даде показания след убийството на Дурбан и тогава той й повярва. Водеше съвсем нормален живот — беше дала дъщеря си на детска градина, рисуваше, пазаруваше, не се движеше в определена компания, не се срещаше с други художници. А и не е нарушение да плащаш сметките си преди изтичане на срока. Проклинаше се, че я пусна толкова лесно в началото. Повярва й, че не знае абсолютно нищо. Нищо чудно наистина да е срещнала Дурбан съвсем случайно. Убийството й същата вечер вероятно е било шок, обясняващ нервното й поведение, когато я потърси първия път. Почти трепереше. От друга страна, кой намира труп в реката, свива рамене и отива да хапне в „Макдоналдс“? А и сега разполага с повече пари от преди. Откъде ги е набавила?

Остана да седи с подпряна глава и се загледа през прозореца, макар че виждаше само покриви на къщи и върховете на най-високите дървета. Без да е твърде съдържателна, в гледката имаше нещо: разкриваше късче небе, което задържаните в ареста наблюдаваха от килиите. То им липсваше — различните нюанси, променливата светлина и вечният бяг на облаците. Сейер си измърмори нещо, отвори чекмеджето на бюрото и извади пакетче „Фишърменс френд“. Телефонът звънна, когато вече бъркаше с два пръста в пликчето. Госпожа Бренинген от рецепцията го уведоми, че долу го чака едно хлапе и държи да разговаря лично с него.

— Моля, побързайте, защото му се пишка!

— Хлапе?

— Да, малко слабичко. Ян Хенри.

Сейер скочи и се затича към асансьора. Почти безшумно слизаше надолу. Не му харесваше, че асансьорът е толкова тих. Смяташе, че ще прави по-солидно впечатление, ако вдига повече шум. Не че имаше страх от асансьори.

Ян Хенри стоеше неподвижно насред просторната зала и се озърташе за Сейер. Сейер се трогна от вида на слабото момченце — в голямата зала изглеждаше още пообъркано. Хвана го за ръка и го поведе към тоалетните. Изчака го отвън. Малкият изглеждаше облекчен.

— Мама е на фризьор — обясни той.

— Така ли? Значи знае, че си тук?

— Не, не точно, но ми разреши да се разходя. Тя се къдри и ще се забави.

— Студено къдрене? Да, не е шега работа, ще отнеме около два часа — произнесе се Сейер компетентно. — Ела с мен до офиса, за да видиш къде работя.

Отново го хвана за ръка и го поведе към асансьора. Госпожа Бренинген му изпрати дълъг одобрителен поглед. Беше прочела моментите с интриги и власт. Сега оставаше страстта.

— Ян Хенри, обичаш ли минерална вода „Фарис“? — попита Сейер и се заоглежда из офиса да намери какво да предложи на детето, „Фарис“ и „Фишърменс френд“ не са особено изкушение за малко момче със здраво и необременено вкусово възприятие.

— Обичам. Татко ми даваше — похвали се малкият доволен.

— Тогава имам късмет.

Взе пластмасова кана от поставката над мивката, наля водата в нея и седна на масата срещу детето. Ян Хенри пи дълго и се оригна възможно най-тихо.

— Как си от последната ни среща? — попита Сейер приятелски. Забеляза, че луничките по лицето на малкия са се увеличили.

— Горе-долу — промърмори Ян Хенри и добави, сякаш за да даде обяснение за посещението си: — Мама си има приятел.

— По дяволите! — изпусна се той. — Затова се къдри.

— Не знам. Той има моторетка.

— Така ли? Японско колело?

— „Бе Ем Ве“.

— Охо! Ти повози ли се?

— Само наляво и надясно около простряното пране.

— Не звучи лошо. Следващия път може да те повози по-дълго. Нали си слагаш каска?

— Да.

— А мама, тя вози ли се?

— Не, никога. Той постоянно се опитва да я кандърдиса.

Сейер отпи от бутилката и се усмихна.

— Много е хубаво, че дойде да ме видиш. Нямам често посещения на работното място.

— Нямаш ли?

— Нямам. В смисъл — не от този вид. Не такива приятни. Всички са свързани с работа, ако ме разбираш.

— Да, да. Аз обаче ти нося бележката. Нали ми каза да ти кажа, ако се сетя за нещо? За бележката на татко.

Сейер стисна устни и се хвана здраво за ръба на масата.

— Бележката? — заекна той.

— Намерих я в гаража. Няколко дни подред седях на пейката и мислех, както ми каза. И като затворех очи, си представях какво правеше татко онзи ден, деня, когато не се върна. Извади бележката от джоба си — и изведнъж аз се сетих, че той лежеше под колата и измъкна листчето от джоба си. Прочете какво пише, позамисли се малко и после се протегна назад, ето така… — той протегна ръка над главата си и сякаш пусна нещо във въздуха — … и го пусна върху едно сандъче под пейката, съвсем близо до пода. Скочих да го потърся и го открих точно там.

Сейер усети как кръвното му налягане се покачва, но понеже по принцип беше ниско, не предизвика особени физически промени в добре тренираното му тяло. Момчето мушна пръсти в джоба и протегна ръка напред, подавайки му смачкана хартийка.

С треперещи пръсти Сейер разгъна бележката и я прочете.

Името Лиланд и телефонен номер. Личеше, че част от листчето е скъсана, сякаш е имало написано и нещо друго. Лиланд?

— Чудесно, малкия! — възкликна одобрително Сейер и му наля още „Фарис“. Номерът беше градски и не беше задължително да означава нещо. Подсказваше му го тридесетгодишният му опит в полицията. Въпреки всичко повечето хора са почтени, не е забранено да проявяват интерес към кола. Особено става ли дума за „Опел Манта“, много атрактивна кола за любителите на германски автомобили. Още повече, ако Айнарсон е намекнал, че иска да я продаде. Кимна доволно. Пръстите го сърбяха да сграбчи телефона, почти се поддаваше на изкушението да запали цигара — неслучайно никога не си носеше в службата, с изключение на няколко отвратителни сухи цигари, колкото да почерпи някого. Ян Хенри заслужаваше малка обиколка из сградата — поне да надзърне в арестантска килия и в стая за разпит. Убиецът на Айнарсон е на свобода повече от шест месеца, час повече или по-малко не е от значение. Хвана детето за ръка и го поведе из коридорите. Дланта му беше по-мъничка от едрите и пълнички юмручета на Матеус. Пак си напомни за гащеризона, докато се мъчеше да върви със ситни крачки. Спря до килията в дъното и я отключи. Ян Хенри надзърна вътре.

— Това тоалетната ли е? — попита той и посочи дупката на пода.

— Да.

— Не ми се ще да спя тук.

— Няма и да ти се наложи. Ако слушаш майка си.

— Ама подът е топъл.

Детето размърда палци в гуменките.

— Да, топъл е. Не искаме да замръзнат по наша вина.

— Гледате ли ги през пролуката?

— Да. Хайде да излизаме. Ще те вдигна, та да видиш и ти.

Повдигна малкото телце във въздуха.

— Изглежда точно както си мислех — сподели непринудено хлапето.

— Да. Прилича на затвор, нали?

— Има ли много заловени?

— Сега са малко. Разполагаме с място за тридесет и девет, но в момента задържаните са двадесет и осем. Повечето са мъже, но има и няколко жени.

— И жени ли?

— Да.

— Не знаех, че и жените ги затварят в затвора.

— Защото ги мислиш за по-добри от нас, така ли?

— Да.

— Ще ти доверя нещо — прошепна Сейер. — По-добри са.

— Поне им разрешават да слушат радио. Отнякъде се чува музика.

— Идва оттам — Сейер посочи сива врата. — Там е киното. Сега гледат филма „Списъкът на Шиндлер“.

— Кино?

— Има всичко, от което се нуждаят: библиотека, училище, лекар, работилница. Повечето работят, докато са при нас. Сега монтират кабели към радиаторите. Всички си перат дрехите сами и си готвят в кухнята на горния етаж. Някои тренират в гимнастическия салон, други предпочитат стаята за занимания. А когато се нуждаят от чист въздух, ги водим на покрива, където има място за разходки.

— Значи, нищо не им липсва.

— Ами, не съм съвсем сигурен. Не могат като нас да се разхождат из града и да си купуват сладолед.

— А случва ли се да избягат?

— Да, но не често.

— Стрелят ли по пазачите, за да откраднат ключовете?

— Не, не е толкова драматично. Чупят някой прозорец и се промъкват навън. Там ги чака някой с включен двигател. Случвало се е да си счупят краката или да получат мозъчно сътресение. Доста е високо.

— Връзват ли чаршафите, както по филмите?

— Не, крадат найлоново въже от работилницата. Нали разбираш, не си стоят много в килиите, през по-голямата част от времето са в другите помещения.

Хвана го за ръка и минаха покрай мониторите за наблюдение. Посочи един от екраните, на който детето можеше да се види. Спря и помаха към камерите. После продължиха към асансьора. Изпрати малкия си гост до фризьорския салон, на две преки от управлението. За по-сигурно влезе с него, настани го на едно ратаново канапе, покрито с дамаска на цветя, и се втурна обратно.

В офиса веднага се захвана да търси името Лиланд в телефонния указател. Намери шест души с това име, от които едно на фирма. Спусна показалец през номерата, но никой не съвпадаше с номера от бележката. Странно. А и всички бяха мъже. Замисли се, вдигна слушалката и набра номера от бележката. Звънна веднъж, два пъти, три пъти… Погледна си часовника и преброи сигналите. На шестия път отговори мъжки глас:

— Лашгорд.

— Лашгорд?

За момент настъпи мълчание; Сейер трескаво мислеше дали е чувал името. Не си спомни. Загледа се през прозореца към площада и големия фонтан, изключен по това време в очакване на пролетта, както всички други.

— Да. Лашгорд.

— Мога ли да говоря с човек на име Лиланд? — нетърпеливо попита той.

— Лиланд?

След кратка пауза мъжът се изкашля.

— Не, приятелю, не можеш. Вече не.

— Вече не? Лицето се е преместило, така ли?

— Би могло да се каже така. Много далече, чак във вечността. Тя почина, моята съпруга… Моминското й име беше Лиланд. Кристине Лиланд.

— Съжалявам много.

— Да, сигурно съжалявате, но точно тази дума не е подходяща според мен.

— Скоро ли почина?

— Не, съвсем не, преди години.

— Така ли? Няма ли други с това име на вашия номер?

— Не, само аз живея тук, никой друг. Откакто тя почина, съм сам. Кой се обажда? За какво става дума? — изведнъж мъжът стана недоверчив, гласът му придоби остра нотка.

— Обаждам се от полицията във връзка с едно убийство. Просто проверявам някои подробности. Удобно ли е да намина, за да поговорим?

— Заповядайте. Почти никой не ми идва на гости.

Сейер записа адреса и пресметна, че с колата ще стигне за половин час. Премести магнита на дъската, за да отбележи предстоящото си няколкочасово отсъствие, взе си якето и напусна офиса. „Тази разходка е пълна загуба на време“, помисли си той, но пък беше повод да се махне от службата. Не обичаше да седи на едно място и да наблюдава през прашното стъкло покривите на къщите и върховете на дърветата.

Както винаги, караше бавно през града, който най-сетне започваше да придобива цвят. Паркът и терените на Спортния клуб вече разцъфтяваха; навсякъде бяха засадили петунии и невени, които вероятно щяха да измръзнат. Той лично винаги чакаше с нетърпение седемнадесети май. Отне му двадесет години да отвори сърцето си за този град, но затова пък вече му бе влязъл под кожата. Някои райони, край които минаваше, го разчувстваха — първо старата бензиностанция, после хълмовете, издигащи се високо над града, застроени от тази страна със стари красиви постройки. Някои богаташки къщи сега представляваха малки изискани галерии или офиси. За контраст в южната част се издигаха високи блокове, където живееха главно имигранти и хора с опасни предразсъдъци — източник на всевъзможни разправии. Така или иначе се ползваха със собствено общинско управление, относително добре функциониращо. Харесваше и градския мост с красивите скулптури, и големия площад — градската гордост със сполучливо подбраните павета. През лятото се превръщаше в рог на изобилието от плодове, зеленчуци и цветя. С наближаването на лятото малкото влакче започваше да пуфка в кръг. Веднъж се вози на него с Матеус, но много се затрудни как да сгъне дългите си крака в съвсем малкия вагон. Сега влакчето, пълно с изпотени майки и малки розови лица с биберони и боненца, се тресеше силно върху неравната настилка. Отмина центъра и се насочи към апартамента си. Една разходка с колата би се отразила добре на Колберг. Кучето водеше много самотен живот. Намери каишката, върза го и хукна надолу по стълбите. Лашгорд звучеше като сърдит дядка. Защо името и номерът не съответстваха? Обладан от тази мисъл, караше на юг. Мина спокойно край електроцентралата и къмпинг центъра, погледна в панорамното огледало дали има коли зад него и пусна няколко да го задминат, защото вече ги беше поизнервил. Всички, които караха зад Сейер, се изнервяха, ала той го приемаше с голямо спокойствие. При хлебозавода зави наляво, няколко минути кара край поля и ниви и стигна до участък с четири-пет къщи. В края се намираше скромно стопанство. Лашгорд живееше в малка, красива жълта къща с тухленочервени фронтони и неголям навес до нея. Сейер паркира и тръгна бавно към стълбите. Преди да стигне до вратата, му отвори слаб, отпуснат мъж, облечен в жилетка и с карирани чехли. Подпираше се върху рамката на вратата, а в ръката държеше бастун. Сейер се напрегна да си спомни къде е виждал стареца, нещо в него му изглеждаше познато, ала така и не се сети.

— Бързо ме намерихте, нали?

— Да, определено. Тук не е Чикаго, а и имаме държавен картографски институт.

Ръкуваха се. Полицаят стисна слабата ръка предпазливо — да не би домакинът му да страда от артрит или друга старческа болест. Последва го в къщата. Беше разхвърляно, но същевременно уютно; цареше приятен полумрак. Въздухът беше свеж, явно прахът по ъглите бе изчистен.

— Значи, живеете сам тук? — попита Сейер, разполагайки се в стар удобен фотьойл от петдесетте години.

— Съвсем сам.

Мъжът се настани на дивана с голямо усилие.

— Не е никак лесно. Краката ми започват да гният… Пълнят се с вода. Няма нищо по-ужасно. А и сърцето ми е от другата страна, но, слава Богу, още бие. Да чукна на дърво — потропа върху дървената повърхност.

— Сериозно ли говорите? Възможно ли е сърцето да е от дясната страна?

— Да, разбира се. Е, и вие не ми вярвате. Правите същата физиономия като всички, на които кажа. Когато бях по-млад, се наложи да ми отстранят левия бял дроб. Имах туберкулоза, бях две години във Вардосен. Не беше лошо там, дума да не става, но когато ми махнаха белия дроб, се освободи страшно празно място и всички страдания се насочиха надясно. Но както казах, сърцето ми все още тиктака, карам я някак си. Взел съм си домашна помощница; идва веднъж седмично. Почиства цялата къща, пере, хвърля боклука и старата храна от хладилника, грижи се за цветята… Всеки път ми носи три-четири бутилки червено вино. Това, разбира се, не е позволено — да ми купува вино, дори и да съм съгласен. Разбрахме се да си мълча. Вие няма да ме издадете, нали? Ще ме издадете ли?

— Не, разбира се — усмихна се Сейер. — И аз от много години вечер изпивам по чаша уиски, преди да си легна. Тежко и горко на тази домашна помощница, която откаже да ми купува, когато дойде времето. Мислех, че това им е работата — гласът му звучеше невинно.

— По едно уиски?

— Само едно, но доста голямо.

— Разбира се. Знаете ли, че една чаша побира четири драма? Изчислявал съм. „Балантайнс“ ли е?

— „Феймъс Грауз“. С яребицата на етикета.

— Никога не съм го чувал. Но защо идвате при мен? Да не би жена ми да е имала страшни тайни?

— Със сигурност не, но бих желал да ви покажа нещо, ако ми разрешите.

Сейер бръкна във вътрешния джоб и извади бележката.

— Като за начало, познавате ли този почерк?

Лашгорд заби лице в листчето, което подскачаше в разтрепераните му ръце.

— Неее… — звучеше несигурно. — А трябва ли?

— Не знам. Може би. Много неща не знам. Разследвам убийството на тридесет и осем годишен мъж, чието тяло е намерено в реката. Определено не е паднал, докато е ловял риба. Вечерта, когато е изчезнал преди шест месеца, е казал на жена си, че отива да покаже колата на някого. Очевидно на човек, проявил интерес към нея. Мъжът е записал името и телефонния номер на този човек на листче, с което се сдобих съвсем случайно. Говоря именно за тази бележка, на която е записано името Лиланд и вашия номер, Лашгорд. Имате ли някакво обяснение?

Старият поклати глава и сбръчка чело:

— Изобщо не искам да обяснявам — отговори той леко троснато, — защото не разбирам абсолютно нищо.

Дълбоко в съзнанието му пробяга смътен спомен за грешно телефонно позвъняване и някаква кола. Кога беше? Преди половин година? Дали не е редно да го каже? Реши да си замълчи.

— Дали нямате роднини от страна на жена ви с това име?

— Не. Съпругата ми беше единствено дете. Името просто не съществува вече.

— Да, но някой го е използвал. Най-вероятно жена.

— Жена ли? Много хора имат фамилия Лиланд.

— Не, не са много. В този град са само още пет души и телефонният номер не е на никого от тях.

Старият мъж взе цигара от кутията на масата. Сейер му запали.

— Нямам какво да добавя. Сигурно е станала грешка. А и мъртвите не се занимават с продажба на стари коли. При това жена ми не шофираше. Според мен не е успял да продаде колата, при положение че сте го намерили мъртъв. Номерът е грешен, затова е станало така.

Сейер си замълча. Наблюдаваше как старецът говори и неволно погледът му се плъзна по стените. Стисна здраво ръкохватките на фотьойла, усещайки как космите на врата му настръхват. Над главата на стареца висеше малка картина — черно-бяла, тук-там сива, една абстрактна картина. Странно колко добре му бе познат стилът. Той затвори очи за момент и пак ги отвори.

— Много интересна картина имате над дивана — изкоментира той тихо.

— О, разбирате ли от изкуство? — оживи се домакинът. — Намирате ли я за хубава? Все повтарям на малката да рисува цветно и тогава сигурно ще продава. Опитва се да се прехранва от това. Дъщеря ми. Аз не разбирам от изкуство и не мога да преценя дали картината я бива, но тя рисува от години, а не е забогатяла.

— Ева Мари — тихо изрече Сейер.

— Моля? Да, Ева. Познавате ли моята Ева? Възможно ли е?

Олюля се леко, сякаш нещо го обезпокои.

— Да, в известен смисъл. Стана случайно. Картините й са добри — отговори бързо Сейер. — Само че хората са бавни в преценката си. Почакайте и ще видите, че ще успее — почеса се скептично по бузата.

— Значи вие сте баща на Ева Магнус?

— Да не би да има нещо нередно в това?

— Не, в никакъв случай. Между другото, фамилията й да не е Лиланд?

— Не. Казва се Магнус. И със сигурност не може да си позволи да си купи нова кола. Разведена е, живее сама с малката си дунда, Ема. Единствената ми внучка.

Сейер се изправи и без да обръща внимание на учудения поглед на стареца, заби лице в картината на стената. Загледа се в подписа. Е.М. МАГНУС — острите и закривени букви напомняха на Сейер за старите руни. Погледна отново бележката. ЛИЛАНД. Абсолютно същите букви. Не беше нужно да е графолог, за да го разбере. Пое дълбоко въздух:

— Имате всички причини да се гордеете с дъщеря си. Исках само да ви питам за листчето. Наистина ли не ви е познат почеркът?

Възрастният мъж не отговори. Беше стиснал устни, сякаш внезапно се бе уплашил.

— Няма да ви притеснявам повече — Сейер мушна бележката в джоба си. — Ясно ми е, че не знаете нищо.

— Да ме притеснявате? Какво говорите?! Колко често мислите, че ми идват гости?

— Не е изключено да се наложи да дойда пак — подхвърли той възможно най-спокойно. Тръгна към външната врата бавно, та старият да го изпрати. Спря се на стълбите и се загледа към полето. Направо не му се вярваше, че за пореден път се сблъсква с това име, Ева Магнус. Тази жена сякаш имаше пръст навсякъде. Твърде странно.

— Вие се казвате Сейер — неочаквано каза старият. — Името е датско, нали?

— Да.

— Да не сте израснали в Хаукервика?

— Да, абсолютно вярно — потвърди той учудено.

— Помня ви, струва ми се. Слаб малчуган, който постоянно се чешеше.

— Да, все още го правя. А къде живеехте тогава?

— В зелената порутина зад спортното игрище. Ева много обичаше онази къща. Пораснали сте от последния път, когато ви видях!

— Да, несъмнено — поклати бавно глава Сейер.

— Я, имате си и компания!

Възрастният мъж забеляза кучето на задната седалка в колата.

— Моят пес.

— Господи, колко е голям!

— Да, наистина е доста едър.

— Как се казва?

— Колберг.

— Моля? Що за име е това! Е, сигурно имате обяснение. Но защо не го взехте вътре в къщата?

— Нямам навика. Не всички са толкова ентусиазирани да го видят.

— Но аз съм. Преди много години и аз имах куче. Доберман. Само че беше женско и й виках Диба. В действителност се казваше Фара Диба от Църковната поляна. Да сте чували нещо по-лошо?

— Да.

Настани се в „Пежото“ и запали. „Сега ще ти стане тясно около врата, Ева, защото само след няколко минути баща ти ще се обади по телефона, за да ти даде материал за размисъл. Какъв лош късмет, че винаги се намира кой да я предупреди своевременно.“

— Карайте бавно край полето — посъветва го сериозно Лашгорд. — Често на пътя изскача някое животно.

— Винаги карам бавно. Колата е стара.

— Не колкото мене.

Лашгорд помаха с ръка след автомобила.

Ева замръзна със слушалката в ръка.

Той е намерил бележката. След шест месеца я беше намерил.

Полицейските графолози ще разберат кой я е написал, но първо им трябва база за сравнение. После ще проучат всяко ченгелче, всички свързващи черти и извивки, точки и тирета — личният образец, който разкрива автора с всички характерни черти и невротични предразположения; даже може би съумяват да разкрият пола и възрастта. Все пак е образование, учили са за това. То си е цяла наука.

Сейер ще стигне от къщата на баща й до нейната за броени минути. Разполага с малко време. Затвори телефона с трясък и се опря за момент на стената. Като насън премина през стаята и коридора. Взе палтото от закачалката. Остави го върху масата за хранене заедно с чантата си и пакет цигари. Бързо отиде до банята, за да прибере в една чанта тоалетните си принадлежности, четката и пастата за зъби. Хвърли отгоре четката за коса и шишенцето с болкоуспокояващи. Затича се към спалнята, събра набързо малко бельо — бикини, фланелки и чорапи. Междувременно погледна часовника, отвори фризера, извади пакет бекон и го мушна в чантата. Изтича обратно в стаята, изгаси лампите и провери дали прозорците са добре затворени. Справи се с всичко това само за няколко минути, спря се по средата на стаята и се огледа за последен път. Нямаше представа къде ще отиде, знаеше само, че трябва да се махне. Ема ще остане при Юстайн. Чувстваше се добре там, даже май точно там иска да живее. Прозрението я парализира окончателно. Сега обаче няма време да страда, тръгна към коридора, облече си палтото, метна чантата през рамо и отвори вратата. Срещна погледа на един мъж, застанал на прага. Никога през живота си не го беше виждала.

* * *

При излизането от тунела дълбока бръчка проряза челото на Сейер.

— Наистина е странно, Колберг! — сложи си слънчевите очила. — Защо винаги стигаме до тази жена? В какво се е замесила?

Гледаше града пред себе си, мръсен и сив след зимата.

— Старият няма нищо общо със случая. Сигурно е на осемдесет, дори повече. Какво, за Бога, прави елегантна художничка като нея с недодялан работник от пивоварната? Той не е имал пари. Да не си гладен случайно?

— Бау!

— И аз. Но първо ще отидем до Енгелстад. После ще се отдадем на удоволствия. На път за вкъщи ще спрем на „Севън-илевън“. Свински котлет за мен и сух фураж за теб.

Колберг изскимтя.

— Само се майтапя с теб. Два свински котлета и две бири.

Кучето легна доволно. Не разбираше абсолютно нищо, но в последното изречение долови добронамерената интонация на стопанина си.

* * *

Зяпнала от изненада, Ева гледаше непознатия. Зад него забеляза син „Сааб“, също непознат.

— Извинете — заекна тя, — очаквах друг човек.

— Така ли? Защо така си мислеше, Ева?

Тя примигна несигурно. Порази я ужасна мисъл. Мозъкът й блокира, лицето й замръзна — усещаше го като маска. След шест месеца бележката е намерена — нещо абсолютно необяснимо за нея. След шест месеца той стои пред вратата й, този, когото очакваше. Надяваше се вече да се е отказал.

Той изкачи две стъпала и се облегна върху касата на вратата. Долови дъха му.

— Знаеш ли какво намерих на тавана онзи ден, когато подреждах нещата на Мая? Намерих една картина. Много интересна картина, между другото, с твоето име в единия ъгъл. Не се бях сетил за това. Тя те спомена онази вечер, когато се обади. Каза, че сте се срещнали в центъра. Онази вечер, нали я помниш, преди да умре? Стара приятелка от детството, така те описа. Такава, с каквато се споделя всичко.

Гласът му звучеше задгробно — глух и дрезгав.

— Не бива да си раздаваш картините с подпис наляво и надясно. Изнесох повечето мебели, за да ги продам, и така я открих. Търсих те цели шест месеца. Не беше особено лесно, има толкова жени с твоето име. Е, как беше, Ева? Твърде голямо изкушение, нали? Тя ти разказа за парите и ти я уби?

Ева изпита потребност да се опре в стената.

— Не бях аз!

— Въобще не ми пука — гледаше я с присвити очи. — Парите са мои!

Тя отстъпи назад в коридора и затръшна вратата с автоматично заключване.

Запрепъва се към хола. Чу как той изпробва бравата, първоначално съвсем леко, все едно има шперц. Без да губи нито минута, тя хукна надолу по стълбите към мазето, провря се покрай стария дърводелски тезгях и намери шалтера за електричеството. Настъпи пълен мрак. Сега той опитваше да отвори вратата с по-тежки инструменти. Чуваше се блъскане и стържене. Опипом тръгна към вратата на мазето, пръстите й усетиха дървото. Слепоочията й пулсираха. Вратата, неизползвана от години, вероятно беше заключена, и то с резе. Смътно си спомняше, че води към запусната градина, а точно зад плета е градината на съседите, откъдето по една пресечна улица би могла да избяга. Отгоре се чуваха все по-яростни удари от метал, разбиващ дървото. Сякаш използваше брадва. Тя намери лоста напречно на вратата, надявайки се да не е заключена. Вратата не помръдна, явно беше заяла от ръждата. Бързо си свали обувката и с тока заудря отдолу нагоре. Удряше с все сила, в един момент чу, че той успя да разбие ключалката и влезе в хола. Точно тогава вратата поддаде. Вдигна лоста внимателно, защото той стоеше неподвижно по средата на помещението и се ослушваше. Всеки момент ще види стълбата към мазето и ще реши, че тя е долу в тъмното, а и сигурно има изход навън. Не бива да отвори сега, докато той не се движи и е тихо. Изчака го да направи няколко крачки. Подметките му стържеха по паркета на път към стълбата. Тя бързо нахлузи обратно обувката си и с рамо напъна вратата, молейки се да не скърца. В мазето проехтя пронизителен провлачен звук. Оставаше й само задната порта. Надяваше се да е отворена, защото нямаше навик да я заключва. Изкачи четирите стъпала и отново напъна с рамо. В този момент чу стъпките му по стълбата. Беше разбрал, че тя се опитва да избяга оттук и приближаваше бързо към нея. Ева яростно заблъска с рамо по портата. Откри се малък процеп и пак се затвори. През пролуката видя, че някой е мушнал от външната страна подпора през стоманените скоби. Вероятно Юстайн, който винаги действаше практично. Дървена пръчка рано или късно щеше да се счупи. Тя продължи да удря с рамо — процепът ставаше все по-голям. Помисли си, че рамото й ще се счупи преди преградата. Вече не го усещаше, беше съвсем безчувствено. Продължи да блъска по портата и тогава видя светлата му мокасина върху последното стъпало. Белите му зъби проблеснаха в тъмнината. Той направи няколко крачки и протегна ръка. Ева напрегна всичките останали й сили. Рамото й срещна плоскостта и този път преградата се счупи, а вратата се отвори с трясък. Тя падна на стълбите, скочи на крака, светкавично мина през отвора и видя плета пред себе си. В същия момент усети ръцете му около глезена си. Стискаше я здраво, събори я и започна да я влачи към себе си. Брадата й се удари в леденостудения цимент на стълбите. Вече не чувстваше рамото си. В устата си усещаше вкус на кръв. Той пусна крака й и стъпалото й се удари шумно в пода.

Ева лежеше по корем. Той стоеше разкрачен над нея и тя усети одеколона му — твърде необичайна миризма за старото мазе. Умът й работеше трескаво. Той бе слаб и дребен, а портата на мазето — отворена. „Аз съм по-дългокрака, бих могла да го изненадам, мога да успея да го изненадам…“.

— Стой така! — изръмжа той.

Тя се опита да си състави план за действие. Трябва да измисли как да му отвлече вниманието, да го преметне. Стълбата към градината има четири стъпала. Ако ги вземе две по две…

— Къде си скрила парите? Кажи и нищо няма да ти се случи — гласът му звучеше почти утешително. — Не ми ли кажеш обаче, ще ти стане горещо под краката. Като за начало. После ще ти стане горещо и на други места.

Той запали клечка кибрит.

Тя се опита да потисне надигащото се гадене и да мисли. Колко секунди ще са й необходими, за да се изправи и да побегне, да премине през плета и през градината на съседите? Разигра мислено сцената — събира ръцете и краката под себе си, изправя се, две стъпала, градината, поляната, улицата с хората и колите…

— Не чувам какво ми казваш… — просъска той.

— Очевидно не ги държа тук. Да не си въобразяваш, че са тук?! — Ева си поемаше дъх със затруднение.

Той се изсмя тихо.

— Все ми е едно къде са, само ми покажи пътя.

Каква неочаквана реакция би го стреснала? Например оглушителен писък като онзи, който никога не се откъсва от гърлото, когато си смъртно уплашен, а засяда и те задушава. Писък. Вероятно ще го парализира за две секунди, почти достатъчни й да се изправи.

Тя вдигна глава.

— Е? — попита той.

Ева пое дълбоко въздух, напълни дробовете си изцяло.

— Е, какво решаваш?

Кибритената клечка изгасна. Тя нададе вик, а стените на мазето го препратиха на вълни към останалите стаи. Ева скочи на крака, пое още веднъж въздух и извика отново. Той се опомни и хукна след нея в момента, в който тя взе четирите стъпала с два скока. Прекоси на бегом градината и навлезе в плета. Усещаше как храстите дерат кожата й, заплитат се в косата й, късат палтото й. Долови тежкото му дишане близо зад себе си и тогава се измъкна от плета. Изведнъж се оказа навън. Втурна се още по-бързо покрай къщата на съседите, през входната им врата, изскочи на улицата и се шмугна в друг двор. Тичаше с всички сили, болките и ужасът й вдъхваха нова енергия. Чу стъпките му зад себе си. Сви покрай къщата, където имаше друг плет. Можеше да мине през него и да се озове в поредния двор, но размисли и отново зави покрай къщата. Спря се на ъгъла. В същия момент го видя как нахълта в двора. Щеше да помисли, че е минала през плета. Затова тя излезе отново на улицата и се затича успоредно на платното по дренажната лента, за да не тропа с обувки по асфалта. Далече долу срещу себе си видя главния път и светлините на колите. Ускори темпо и повече не се обърна назад. Останала без дъх и сили, най-накрая забеляза кола. Движеше се бавно. Ева изскочи на пътя. Чу се свистене на спирачки. Тя падна върху предния капак като чувал. Сейер я гледаше ужасен от шофьорското място. В рамките на няколко секунди тя го разпозна. Обърна се мигновено и пак се втурна по пътя, навлизайки в алеята за коли пред къща от другата страна. Чу свистенето на гумите, когато Сейер отби встрани и спря. Чу как отвори вратата и се затича след нея по тротоара. Силите на Ева я напускаха, но продължаваше да бяга. Полата се вееше около краката й. Сейер премина бързо през двора. Въпреки бученето в ушите си тя разбра, че той тича по чакъла. После долови и друг шум, от който гърлото й се стегна. С него имаше и куче. Колберг участваше в преследването. Само няколко секунди му стигнаха да настигне стопанина си, след като възбудено го видя как изхвърча от колата. Кучето виеше опашка ентусиазирано, подскачаше и дърпаше игриво якето на Сейер. Изведнъж забеляза тичащата далече напред жена; дългите й поли се развяваха в полутъмната градина. Забрави за стопанина си и хукна след нея. Ева се обърна и видя червената муцуна, от която излизаше пара. Разпененият език се мяташе наляво-надясно като махало. Тя вече не мислеше за Сейер, а бягаше от кучето, от жълтите му зъби и огромните лапи, потъващи в мократа трева след всеки дълъг скок и неимоверно бързо скъсяващи разстоянието. Насред старите ябълкови дървета се мярна малка дървена барака. Със сетни сили тя нахлу вътре и затвори вратата след себе си. Спаси се от кучето. Поне от него.

Сейер забави бяг и тръгна бавно към малката постройка. Погали кучето, което гледаше разочаровано. То се оживи, започна да танцува около него и се втурна напред отново. Сейер отвори предпазливо вратата. Тя седеше на пода с прибрани под брадичката колене до постлана маса. Върху бялата покривка стояха миниатюрна кафеварка и две порцеланови чашки. На пода до нея лежеше забравена кукла с офъкана коса.

— Ева Магнус — обади се Сейер тихо, — бихте ли ме последвали в участъка?

* * *

Ева си възвърна представата за реалност.

Вдигна поглед към Сейер и се учуди, че все още седи на същото място.

Очакваше да я помоли сега да говорят по същество, но той не го направи. Ами ако си вземе почивен ден като компенсация. Би било още по-лошо за нея. Тя все още не си беше свалила палтото и бръкна в джоба. Явно търсеше нещо.

— Цигара? — предложи й той една от своите, които никога не пушеше.

Запали й все така мълчаливо, така че тя имаше време да поеме дъх и да намери подходящ момент, за да започне разказа си.

Кръвта се съсирваше около устата й, а долната й устна беше подута. Не можеше да се върне вкъщи и затова започна да разказва от деня, когато Ема замина на екскурзия, а тя хвана автобуса до центъра. Стоеше на „Недре Стургате“ и замръзваше. Зад нея беше „Гласмагасинет“. Разполагаше с тридесет и девет крони в портмонето и стискаше пазарски плик в ръка. С другата придържаше яката на палтото към врата си. Беше последният ден на септември, необикновено студен ден.

Беше единадесет сутринта. Трябваше да е вкъщи и да работи, но избяга от задължението. Първо се обади на Електрозахранване и Телефонната централа с молба за неколкодневна отсрочка, след което щеше да им се издължи. Нямаше да й изключат тока, защото е с малко дете, но щяха да й спрат телефона още същия ден. Ако не дай си боже къщата изгори, щеше да се наложи да живеят в развалините, защото не бе платила застраховката. Всеки ден намираше в пощенската кутия предупреждения за събирания по съдебен ред. Стипендията от Държавния съвет на художниците закъсняваше, а хладилникът беше празен. Разполагаше само с тридесет и девет крони. Никой не искаше да купи натрупаните в ателието й картини, плод на няколкогодишен труд. Погледна на ляво към площада и се вторачи в светещата реклама на Спестовната банка. Преди няколко месеца я обраха. Мъжът в анцуг избяга с четиристотин хиляди за по-малко от две минути, което правеше около сто секунди. Заподозрени нямаше. Тя сви рамене равнодушно, но спирайки поглед върху магазина за маслени бои, се намръщи. Погледна в плика, в който имаше флакон с фиксатор. Беше платила сто и две крони за дефектен спрей. Вентилът заяждаше; или нищо не излизаше, или още по-лошо — съдържанието неочаквано потичаше на обилни струи върху картините и ги съсипваше. Така стана с онази невероятно сполучлива скица с образа на баща й. Нямаше възможност да си купи нов спрей, затова искаше да го замени. С малкото крони ще купи мляко, хляб и кафе. Проблемът беше, че Ема ядеше твърде много и един хляб не стигаше за дълго. Обади се в Съвета на художниците. Увериха я, че ще изпратят стипендията „тези дни“, което означаваше, че може да стане и след седмица. Недоумяваше как ще преживее следващия ден. Не се отчайваше и не изпадаше в паника, защото от години свикна да живее ден за ден. Още откакто остана сама с Ема и до себе си нямаше мъж, който да печели. Все нещо щеше да изскочи, както винаги се случваше. Притеснението обаче, отдавна заседнало като остър бодил в гърдите й, с години човъркаше вътре в нея. Чувстваше се празна. От време на време светът около нея се разтреперваше и дочуваше тътен като от приближаващо земетресение. Крепеше я единствено всепоглъщащата задача да нахрани Ема. Докато имаше Ема, имаше и почва под краката си. По-рано сутринта ходи при баща си и сега търсеше спасение. Притежаваше единствено плика в ръката си.

Ева беше упорита, но същевременно уплашена. И все пак всичките тези години на недоимък я научиха да използва фантазията си. Дали да не поиска да й върнат парите, вместо да взима нов спрей. Така ще си набави още сто и две крони и ще напазарува. Само че я беше срам да попита. Като художник определено й трябва фиксатор и продавачът го знае отлично. Дали да не нахлуе в магазина и да вдигне скандал? Ще избухне, ще се развика, ще се покаже като труден клиент и ще заплаши с Комисията за защита на потребителите. Той ще се сети каква е работата: отчаяна е и в безизходица. Ще й върне парите. Беше добър човек. Какъвто е бил и Пер Танж, когато е изрязал една розова скарида от платното на Ван Гог, за да плати. Той обаче е купил туба с боя, хич и не е мислел за ядене. Ева също забравяше да се храни, но за разлика от холандеца, тя имаше дете с вълчи апетит. Събра кураж, пресече улицата и влезе в магазина. Топлото и уютно помещение миришеше както в ателието й вкъщи. На щанда за парфюми стоеше младо момиче и разлистваше цветова карта за боя за коса. Продавача го нямаше.

— Какво е това — започна Ева нахакано. — Механизмът за пръскане не работи. Искам си парите обратно.

Момичето направи кисела физиономия и взе плика.

— Не може да сте го купили оттук — заяви то намусено. — Въобще не предлагаме този спрей за коса.

Ева примигна няколко пъти.

— Не е спрей за коса, а фиксатор — обясни тя с равен тон. — Съсипах много хубава скица заради този флакон.

Момичето се изчерви, вдигна спрея над главата на Ева и натисна бутона. Нищо не излезе.

— Ще ви дадем нов — реши бързо момичето.

— Парите — повтори Ева настойчиво. — Познавам шефа тук, той би ми върнал парите.

— Защо?

— Защото моля за това. Моля за добро обслужване.

Момичето въздъхна. Нямаше голям опит на щанда, а и беше с двадесет години по-младо от Ева. Отвори касата и извади една банкнота от сто крони и две монети по една крона.

— Разпишете се тук.

Ева си написа името, взе парите и излезе. Опита се да се успокои. Дано се справи още няколко дни. Започна да смята наум и резултатът се оказа сто четиридесет и една крони, следователно може да си позволи чаша кафе в кафенето в „Гласмагасинет“. Освен ако консумацията на храна не е задължителна. Пресече улицата и приближи двойната стъклена врата, която се отвори гостоприемно. Влезе и първо се отби в отделението за книги и хартия. Понечи да продължи към ескалатора, но забеляза една жена — закръглена, с тъмна късо подстригана коса и черни вежди. Стоеше неподвижно с гръб към рафтовете, докато прелистваше книга. После се обърна в профил. Макар да бе минало доста време, нямаше как да сбърка лицето. Ева спря рязко — направо не вярваше на очите си. Изведнъж се върна далече назад, чак до деня, когато като петнадесетгодишна седеше на каменната стълба вкъщи. Цялата им покъщнина, опакована в кашони, бе натоварена на камионетка. Тя седеше и гледаше с недоумение, защото не разбираше как всичко се побра в една малка кола, след като къщата, гаражът и мазето бяха претъпкани. Местеха се. Беше ужасно — в този момент сякаш нямаха дом. Ева не искаше да се местят. Баща й обикаляше наоколо и шареше с поглед, опасявайки се да не забравят нещо. Най-накрая си бе намерил работа, но му беше трудно да срещне погледа на Ева.

Чуха се стъпки по чакъла и иззад ъгъла се появи до болка познат силует.

— Исках да се сбогувам — обясни тя.

Ева кимна.

— Ще си пишем, нали? Досега не съм си писала с никого. Ще се върнеш ли през лятната ваканция?

— Не знам — измънка Ева.

Никога не бе имала друга приятелка, даваше си сметка тя. Израснаха заедно и деляха всичко. Никой друг не я познаваше и не я разбираше по-добре. Бъдещето се задаваше като печален сив пейзаж, от което й идеше да ревне. На раздяла тя я прегърна бързо и притеснено, а после изчезна. Оттогава минаха почти двадесет и пет години, през които не се срещнаха нито веднъж. И сега…

— Мая? — изрече тя въпросително и зачака напрегнато. Жената се обърна и се заоглежда. Спря погледа си върху Ева, очите й се разшириха, после бързо тръгна към нея.

— Боже Господи… Не мога да повярвам! Ева Мари! Божичко, колко висока си станала!

— А ти си още по-малка, отколкото те помня!

Изведнъж се смутиха и замълчаха, наблюдавайки се любопитно: отчитаха промените и следите от изминалите години. Всяка си даваше сметка за своята зрялост по бръчките на другата. Но после потърсиха и онова, което толкова добре познаваха и което все още беше там. Мая предложи:

— Ела да седнем в кафенето и да си поговорим, Ева. Значи още живееш тук? Наистина ли живееш тук?

Хвана Ева през кръста и я побутна напред. Макар и все така изненадана от срещата, бързо се превърна в онази Мая, която Ева помнеше — припряна, приказлива, решителна и лъчезарна; с други думи — абсолютна противоположност на Ева. Навремето се допълваха чудесно. Господи, колко силно се нуждаеха една от друга!

— Не се преместих повече — отговори Ева. — Тук е най-злополучното място за живеене. Не биваше да се качвам в онзи камион.

— Ти си абсолютно същата, каквато беше и като малка. Липсва ти кураж. Ела да седнем на масата до прозореца!

Те забързаха, за да не ги изпревари някой, и седнаха. След миг Мая се изправи.

— Стой тук и пази местата! Отивам на щанда. Какво искаш?

— Само кафе.

— Вземи и парче торта — настоя Мая. — Страшно си слаба!

— Не мога да си го позволя — изплъзна се от устата й, преди да помисли.

— А? Нищо, аз мога.

Отдалечи се и Ева я видя как, без да му мисли много, бързо напълни таблата на щанда с тортите. Притесняваше се да признае, че не може да си купи парче торта, а нямаше навика да лъже Мая. А и истината изскочи толкова непринудено. Все още не й се вярваше, че жената, която сега наливаше кафе, е Мая. Двадесет и петте години сякаш се заличиха. Когато я видя от разстояние до рафта, тя приличаше на младо момиче. Докато си сваляше палтото, Ева със завист си помисли, че леко закръглените са по-младолики. Самата тя не се интересуваше от храната. Ядеше само когато гладът се превръщаше във физически тормоз и нарушаваше концентрацията й. Иначе живееше на цигари, кафета и червено вино.

Мая се върна. Остави подноса на масата и бутна чинията към Ева. Кифла и торта „Наполеон“.

— Не мога да изям всичко това.

— Ами постарай се — отсече Мая твърдо. — Малка тренировка. Колкото повече ядеш, толкова по-голяма става коремната кухина, за която трябва повече храна, за да се запълни. Достатъчни са само няколко дни. Вече не си на двадесет, редно е да понатрупаш малко повече в краката, когато наближаваш четиридесет. Боже мой, скоро ще навършим четиридесет!

Заби вилицата в тортата и кремът потече от двете страни. Ева я гледаше и усещаше как Мая поема управлението. Най-после можеше да се отпусне, да си почива и да прави само каквото й кажат. Точно както когато бяха момичета. Обърна внимание на ръцете й с всичките златни пръстени и дрънчащи гривни. Изглеждаше заможна.

— Живея тук от половин година — обясни Мая. — Невероятно е, че не сме се срещнали!

— Почти никога не идвам в центъра. Нямам работа тук. Живея в „Енгелстад“.

— Омъжена ли си? — попита Мая предпазливо.

— Бях. Имам дъщеричка, Ема. Всъщност тя не е толкова малка. Сега е при баща си.

— Значи си сама с дете?

Мая подреждаше елементите от пъзела. Ева усети, че се свива при думите й. Звучеше толкова жалко. Тежките времена си личаха и по външния вид. Купуваше си дрехите от „Елеватор“, а Мая изглеждаше скъпо облечена. Кожено яке, кожени ботуши и дънки „Левис“. Такива дрехи струват цяло състояние.

— А ти нямаш ли деца? — попита Ева, подложила ръка под кифлата, защото се трошеше ужасно.

— Не, какво да ги правя?

— Ще се грижат за теб, когато остарееш — сподели чистосърдечно Ева. — Ще ти бъдат утеха и щастие, когато краят наближи.

— Ева Мари, никак не си се променила. Вече мислиш за старостта. Наистина ли хората затова имат деца?

Ева не се сдържа и се разсмя. Отново се почувства момиче, върнало се обратно във времето, когато бяха неразделни всеки ден и всеки миг, с изключение на летните ваканции, когато я изпращаха на село при чичо й. Тези ваканции бяха непоносими без Мая.

— Един ден ще съжаляваш, ще видиш.

— Никога не съжалявам.

— Така е, а аз съжалявам почти за всичко в живота.

— Престани да го правиш, Ева Мари. Опасно е за здравето.

— За Ема обаче не съжалявам.

— Е, човек определено не съжалява, че е създал децата си. А защо вече не си семейна?

— Той си намери друга и ни напусна.

— И доколкото те познавам — поклати глава Мая, — си му помогнала да си събере багажа.

— Именно. Той е толкова непрактичен. Пък и прецених, че така е по-добре, отколкото да седя на дивана и да гледам как мебелите изчезват.

— Аз щях да отида при приятелка и да обърна някоя бутилка.

— Нямам приятелки.

Продължиха да ядат торта мълчаливо. Междувременно и двете поклащаха леко глава, сякаш още не разбираха как съдбата ги бе събрала отново. Имаха да си кажат толкова неща, че не знаеха откъде да започнат. В мислите си Ева все още седеше на студената каменна стълба и гледаше зеления камион.

— Не ми отговори на нито едно писмо — изведнъж изстреля Мая обидено.

— Не отговорих… Татко все ме караше да пиша, но аз отказвах. Чувствах се засегната и огорчена, защото се преместихме. Исках да му отмъстя.

— И накрая аз обрах всичко.

— Да, колко съм несъобразителна! Още ли пушиш?

Бръкна в чантата за цигарите.

— Като комин. Но не такъв въздух.

Мая извади от джоба на якето си пакет „Червен микс“ и започна да свива цигара.

— С какво се занимаваш?

В главата на Ева нахлу кръв, беше на прага на отчаянието. Въпросът беше безобиден, но тя го мразеше. За момент се изкуши да изтърси благородна лъжа, но трудно би излъгала Мая. Никога не беше успявала.

— И аз се питам същото. Нищо особено. Рисувам.

— Значи си художничка? — повдигна вежди Мая.

— Художничка съм, въпреки че мнозина не са съгласни с мен. В смисъл, не продавам много, но гледам на това като на временно състояние. В противен случай не бих продължила.

— Ама ти въобще ли не работиш?

— Дали работя? — зяпна Ева. — Да не си въобразяваш, че картините се рисуват от само себе си? Работя, разбира се, с уточнението, че не е точно осемчасов работен ден. Работата ме преследва и под юргана вечер. Никога нямам покой. Непрекъснато съм обзета от желание да нанасям промени.

— Извини ме за нескопосаната формулировка — добави Мая с крива усмивка. — Имах предвид, че нямаш работа с твърда заплата.

— Тогава не бих имала време да рисувам — тросна се сърдито Ева.

— Да, разбирам. Сигурно отнема много време да нарисуваш една картина?

— Около половин година.

— Моля? Толкова ли са големи или…?

Ева въздъхна и си запали цигара. Мая имаше кървавочервен лак на ноктите, а ръцете й бяха добре поддържани. Нейните представляваха тъжна картинка.

— Хората не разбират колко е сложно — примирено въздъхна Ева. — Смятат, че обираме зрелия плод от нечия тайна градина.

— Не разбирам от тези неща — призна Мая тихо. — Чудя се само защо някои избират такъв начин на живот при положение че е толкова трудно. А и имаш дете…

— Не съм го избирала.

— Как така?

— Не, не в истинския смисъл. Човек става художник, защото няма друг избор.

— Това също не го разбирам. Всеки има избор.

Ева се отказа да обяснява. След двете парчета торта, които изяде, за да достави удоволствие на Мая, й беше зле.

— По-добре ми разкажи с какво се занимаваш ти. Каквото и да е, печелиш повече от мен.

Мая запали свитата цигара.

— Да, положително печеля повече. И аз като теб съм на частна практика. Управлявам еднолична фирма. Работя упорито и целенасочено, за да натрупам пари. Мисля да се откажа до Нова година. Ще замина за Северна Франция, където ще отворя малък хотел. Това ми е стара мечта.

— Божичко! — Ева пушеше и чакаше да чуе останалото.

— Работата е тежка и изисква значителна самодисциплина, но пък си заслужава. Просто е път към целта и няма да се предам, преди да придобия желаното.

— Да, определено си го представям.

— Ако беше замесена от друго тесто, Ева, щях да ти предложа съдружие.

Тя се наведе ниско над масата.

— Без собствен капитал. С пълен курс на обучение. Несъмнено би спечелила цяло състояние за отрицателно време. Ще имаш пари да отвориш собствена малка галерия. Ще ги събереш, да речем, за няколко години. Всички други пътища към целта са заобиколни, ако ме питаш.

— Ами… какво правиш? — Ева гледаше учудено приятелката си.

Докато й говореше, Мая смачка салфетката на топка. Сега се взря в Ева:

— Нека го наречем форма на обслужване. Клиентите се обаждат и си записват час, а аз ги приемам. Както знаеш, хората имат всякакъв вид нужди, а тази пазарна ниша е наистина дълбока. Приблизително колкото Марианската падина в Тихия океан. Но за да го обясня с прости думи, аз съм всъщност момиче за удоволствия. Или, ако предпочиташ, добра класическа проститутка.

Лицето на Ева почервеня.

Май не чу правилно. Или навярно Мая се майтапеше с нея, както често правеше.

— Какво?

Мая изтръска пепелта от цигарата с едва прикрита усмивка.

Изведнъж Ева погледна на всичко със съвсем други очи: златните бижута, скъпите дрехи, издутия до пръсване портфейл до чашата кафе. Започна да изучава лицето на Мая, сякаш я виждаше за пръв път.

— Винаги лесно си се шокирала — подхвърли сухо Мая.

— Да, честно казано, ще трябва да ме извиниш. Наистина ме застреля.

Опита се да дойде на себе си. Разговорът тръгна към непозната територия и на нея й трябваше време да се ориентира.

— Нали не стоиш на улицата, за да привличаш внимание? Нямаш вид на такава.

Чувстваше се неловко.

— Не, Ева Мари, не правя така. Нито пък взимам наркотици. Работя усърдно като другите. Само дето не плащам данъци.

— Имаш ли… Много ли знаят за това?

— Само клиентите ми, а те са много. И повечето са редовни. Общо взето, върви добре. Слуховете се разпространяват и бизнесът процъфтява. Не преливам от гордост, но не се и срамувам.

След кратко мълчание продължи:

— Или как мислиш, Ева? — дръпна от цигарата. — Трябва ли да се срамувам?

Ева поклати глава. Ала само при мисълта и при първите неясни картини, появили се в съзнанието й, представяйки си работата на Мая или самата тя в същата ситуация, нещо у нея се преобърна.

— О, Боже мой, не знам. Беше толкова… неочаквано. Умът ми не го побира как може да си принудена да правиш това.

— Не съм принудена. Аз го избрах.

— Но как е възможно да избереш такова нещо?

— Лесно. Много пари за кратко време. Без данъци.

— О, не, ами здравето ти! В смисъл, как влияе на самочувствието ти? След като се отдаваш на всеки срещнат?

— Не отдавам нищо; продавам го. Трябва да нравим разлика между професионалния и личния живот и аз нямам никакви проблеми в това отношение.

Усмихна се и Ева забеляза, че с годините трапчинките й са станали по-дълбоки.

— Какво ще каже някой твой мъж, ако научи за това?

— Ще трябва да го приеме или ще се разделим — отговори тя кратко.

— Не е ли твърде тежко с години да носиш този товар? Сигурно има много хора, на които не можеш да кажеш?

— А ти нямаш ли тайни? Всички имат. Между другото, никак не си се променила. Усложняваш всичко и задаваш твърде много въпроси. Аз искам малък хотел на брега някъде в Нормандия. Представям си някоя стара къща, която ще обновя сама. Трябват ми няколко милиона, а до Нова година ще ги имам и ще замина.

— Няколко милиона?

На Ева съвсем й прилоша.

— Пък и научих доста неща.

— И какво научи по този начин?

— О, от всичко по малко. Само ако знаеше! Много повече, отколкото ти научаваш, докато рисуваш. Ако изобщо научаваш нещо, то е изцяло свързано с теб. Смятам, че в известна степен е много егоистично да си художник. Сякаш изследваш самата себе си вместо хората около теб.

— Говориш точно като татко.

— А той как е?

— Не е много добре. Вече е сам.

— О? Не знаех. Какво се случи с майка ти?

— Ще ти разкажа друг път.

Замълчаха и се отдадоха на размисъл. Погледнати отстрани, изобщо не си личеше, че са заедно. Само набито око би забелязало връзката помежду им.

— В професионално отношение и двете сме аутсайдери — обади се Мая, — но аз все пак печеля пари, а в крайна сметка за това работим, нали? Ако не съм в състояние да си позволя парче торта в някое кафене, не бих оцеляла. Говоря за самочувствието.

При този отговор Ева се усмихна вяло.

— Аз съм в мизерно положение — внезапно заяви тя. Нямаше сили да се преструва повече. — В портмонето имам сто и четиридесет крони, а неплатените ми сметки са за десет хиляди. Днес ми спират телефона, а не съм платила и застраховката за къщата. Но сега чакам пари, тези дни. Взимам стипендия от Държавния съвет на художниците — завърши тя гордо.

— Значи живееш от социални помощи.

— О, не, Господи, в никакъв случай! — изгуби самоконтрол Ева. — Получавам тези пари, защото оценяват работата ми като важна и обещаваща. Така продължавам да работя, да се развивам и рано или късно ще се изправя на творческите си крака.

Изказването й имаше ефект.

— Извинявай — подхвана Мая кротко. — Понятията в тази област са ми малко неясни. Значи да получаваш стипендия е нещо положително, така ли?

— Естествено, всички се надяват на това! — възторжено възкликна Ева.

— Да, държавната субсидия може би е повече от това, което аз получавам.

— Щеше да бъде хубаво — ухили се Ева.

— Ще взема още кафе.

Ева извади нова цигара, проследявайки с поглед закръглената фигура. Умът й не го побираше как Мая е станала такава. Същата Мая, за която си мислеше, че познава толкова добре. Но да спечелиш няколко милиона не е дреболия. Дали е истина? Толкова ли е лесно? Замисли се какво би направила с два милиона. Ще си изплати дълговете и ще купи малка галерия. Не, изключено е, сигурно преувеличава. Но Мая никога не лъжеше. По-точно никога не се бяха лъгали една друга.

— Заповядай! Дано не си излееш кафето в кривото гърло, след като знаеш откъде идват парите.

Ева, естествено, се разсмя:

— Няма! Вкусът е еднакво добър.

— И за мен е така. Не е ли странно? Чисто и просто всичко се свежда до нашите потребности и мечти. Те именно ни водят напред, а постигнем ли целите си, за кратко изпитваме задоволство и пак си поставяме нови цели. Или поне при мен е така. По този начин чувствам, че живея, че се случва нещо, че се развивам. Мисълта ми е, от колко време стоиш на това ниво? В професионален и финансов смисъл?

— О, много дълго. Поне от десет години.

— А по-млада няма да станеш. Не ми звучи особено добре. И какво рисуваш? Пейзажи?

Ева отпи от кафето и се приготви за дълга защитна реч.

— Абстракция. Рисувам в черно и бяло и техните нюанси.

Мая кимна търпеливо.

— От няколко години развивам собствена техника. Върху платно в избран от мен формат полагам бяла основа, добавям много дебел пласт светлосиво, а когато изсъхне, продължавам с по-тъмно сиво. Когато и този пласт изсъхне, добавям още по-тъмно сиво. И така, докато стигна до абсолютно черно. Оставям картината да съхне дълго. Накрая съм изправена пред голяма черна повърхност и започвам да я пробивам, за да изкарам наяве светлината.

Мая слушаше с любезно изражение. Ева продължи:

— Тогава започва същинската работа — Изведнъж ентусиазмът й си пролича. Толкова рядко някой седеше и слушаше внимателно. Чувстваше се прекрасно! Ще се възползва от случая.

— Създавам картината, като я изстъргвам. Работя с класически шабер[7] и с телена четка, а понякога с шкурка или нож. Когато стържа леко, откривам сиви нюанси, а когато стържа силно, стигам до бялата основа, която носи много светлина.

— И все пак какво точно представлява?

— Ами, не съм сигурна дали мога да отговоря. Всеки сам решава какво вижда в картината. То изниква от само себе си. А иначе се редуват светлина и сянка. Аз ги харесвам, смятам, че са добри. Знам, че съм голям художник — заяви Ева твърдо.

— Определено не е много скромно изказване.

— Не. Това е „необходимата увереност на продуктивния егоист“. Цитат от Чарлс Морис.

— Не съм напълно съгласна. Звучи интересно, но не помага, ако никой не иска да купува картините.

— Не мога да рисувам картини, каквито искат хората — отговори Ева примирено. — Рисувам картини, каквито аз искам. В противен случай няма да е изкуство, а поръчки. Илюстрации, които хората поставят над канапетата.

— Вкъщи имам доста картини — усмихна се Мая. — Ще ми се да разбера мнението ти за тях.

— Хм. Доколкото те познавам, имаш хубави цветни картини на птици, цветя и прочее.

— Точно така. Трябва ли да се срамувам от тях?

— Възможно е, особено ако си платила много.

— Да, скъпи са.

Ева се изкикоти.

— Смятах, че художниците използват четка — изведнъж смени темата Мая. — Ти никога ли не използваш?

— Никога. По начина, по който работя, резултатът се появява, когато започна да стържа. Важи както за светлината, така и за тъмнината. Моята задача е да ги разкрия, да ги изкарам навън. Интересно е, защото никога не знам какво точно ще намеря. Опитвах да рисувам с четка, но не излезе нищо. Четката е изкуствено продължение на ръката ми и не ми позволява да навляза достатъчно дълбоко навътре. Всеки сам открива техниката си. Аз съм открила моята. Картините ми не приличат на никои други. Ще продължавам по същия начин и рано или късно ще срещна търговец на картини, запален точно по това, което аз правя, и ще ми даде шанс. Ще излагам картините отделно. Достатъчно е да излезе някоя и друга добра рецензия във вестниците и да дам някое интервю. Тогава колелото ще се завърти. Убедена съм в това и не мисля да се отказвам! Ако ще дявол да ме вземе!

Говорейки, упоритостта й нарастваше, от което се почувства много добре.

— А защо не работиш, говоря за обикновена работа, за да имаш постоянен доход, а вечер да рисуваш?

— Две работи? Сама с Ема? Мая, не разполагам с неизчерпаема енергия.

— Аз също имам две работи. Все пак трябва да впиша нещо в данъчната декларация.

— Какво правиш?

— Работя в Кризисния център[8].

Парадоксалната ситуация предизвика смеха на Ева.

— Няма никакво противоречие. Върша си работата добре — защити се Мая убедено.

— Не се и съмнявам. Обзалагам се, че си върхът. Освен ако колегите ти не знаят с какво се занимаваш.

— Разбира се, че не знаят. Но аз съм по-добре подготвена от повечето момичета. Познавам мъжете и техните мотиви.

Продължаваха да пият кафе, без да обръщат внимание какво се случва около тях. Хората идваха и си отиваха, масите се освобождаваха и заемаха отново, чуваше се шумът от трафика навън. Както винаги, когато бяха заедно, забравяха всичко друго.

— Спомняш ли си как изсипахме картофено брашно върху паметника на китоловеца, за да направим медузи? — попита Ева през смях.

— А когато пръскахме пчелните кошери на Странде с лак за коса? Ужилиха те на седемнадесет места.

— Да, благодаря — подсмихна се Ева. — А през целия път до вкъщи ти ме буташе в една ръчна количка и не спря да ми се караш и да ме удряш, защото виех ужасно. Ех, какви времена бяха! Вдигнах четиридесет и един градуса температура. Татко искаше да ни раздели. Между другото, така и не разбирам как издържа, как не ти писна да ме мъкнеш навсякъде със себе си. Аз дори не си намирах момчета сама.

— Да, задоволяваше се с тези, които аз намирах. Май всички не бяха еднакво готини.

— Не, естествено. Ти отмъкваше по-хубавия, а за мен оставаше приятелят му. Но ако не беше ти, и досега щях да съм девствена.

— Наистина си много хубава, Ева — погледна я Мая изкосо. — По-добре да беше станала модел на някой художник, а не ти да рисуваш.

— Ха! Знаеш ли колко печелят моделите?

— При всички случаи е сигурен доход. И при всички случаи не би ти било никак трудно да намираш клиенти, ако се поддадеш на изкушението да ми станеш съдружничка. Не съм виждала момиче с по-дълги крака. Намираш ли си достатъчно дълги панталони?

— Нося само поли.

Изведнъж Ева започна да се хили истерично.

— Какво има?

— Помниш ли госпожа Сколенборг?

— Нека говорим за друго!

Настъпи пълно мълчание.

— Защо искаш да отвориш хотел чак в Нормандия?

— И дума не може да става да започна бизнес тук, в Йантеланд.

— Значи пак ще те изгубя. Точно когато те намерих.

— Може да дойдеш и ти, всъщност. Франция е подходящото място за художник като теб, нали?

— Знаеш, че не мога.

— Не, не знам.

— Имам Ема все пак. Само на шест е, почти на седем. Сега ходи на детска градина.

— Допускаш ли възможността едно дете да израсне във Франция?

— Допускам, разбира се, но тя има и баща.

— Родителските права не са ли твои?

— Да, мои са — Ева въздъхна леко.

— Толкова много усложняваш нещата — въздъхна на свой ред Мая. — Винаги си го правила. Нищо не ти пречи да дойдеш във Франция, ако искаш. Ще работиш в хотела. По пет минути всяка нощ, като се промъкваш по коридора в бяла нощница със свещник в ръката. Искам да имам собствен призрак. А през деня ще рисуваш.

Ева си допи кафето. Бе забравила за момент ежедневието, но то се върна с гръм и трясък.

— Имаш ли планове за вечеря днес?

— Никога не вечерям. Ям кашкавал и хляб, не ме е грижа какво ям.

— Не съм чувала нищо по-лошо. Ясно защо си кльощава. Как ще създадеш нещо свястно, когато не поглъщаш това, от което имаш нужда? Имаш нужда от месо. Отиваме да вечеряме в „Кухнята на Хана“.

— Това е най-скъпото заведение в града.

— Така ли? Такива подробности не ме интересуват. Знам само, че приготвят най-хубавата храна.

— Пък и се заситих с тортата.

— Преди да ни сервират вечерята, ще слегне малко.

Ева се предаде и последва Мая. Както винаги, идеите бяха на Мая. Тя вървеше напред, а Ева подтичваше след нея.

* * *

Излязоха от „Гласмагасинет“ ръка за ръка и прекосиха павирания площад. Усещаха топлината между тях такава, каквато беше едно време. Неведнъж вратата на „При Хана“ бе привличала погледа на Ева, но винаги оставаше извън периметъра на нейните възможности. Сега им отвориха гостоприемно. Мая влезе широко усмихната, докато Ева се опитваше да си придаде подобаващ израз на самочувствие. С любезна усмивка оберкелнерът демонстрира, че вижда познато лице. Дори и да знаеше как Мая си плаща сметките, не го показа. Усмивката му не издаваше нищо. Докосна внимателно ръката й и ги поведе към свободна маса. Наложи се Ева да остави мъжкото си палто на гардероб. Отдолу носеше избеляла тениска с цвят на горчица, с която не се харесваше.

— Както обикновено, Робърт — кимна Мая, — за двама.

Той се поклони леко и изчезна.

Ева потъна в стола и се огледа ококорена. За първи път седеше в заведение, което излъчващо такова спокойствие. Мая, с напълно невъзмутим вид, се разположи удобно на масата.

— Хайде разкажи ми как е — подхвана любопитно Ева — да работиш това…, което ти работиш.

— Аха, значи те интересува! — поклати глава Мая. — Не допусках. Хората никога не се променят.

Ева направи обидена физиономия.

— Не, не, искам да кажа, че всичко е толкова тривиално и се превръща в рутина — Мая се загледа в покривката, сякаш е смутена. — Никога няма да спра да се удивлявам на човешките пориви. Колко невероятно силни са, колко ужасно важно е да бъдат задоволени и колко бързо се засищат. Хората навярно си мислят, че всичко се свежда до хубавия секс — продължи тя замислено, — бърз и груб, без предварителна игра и други подобни превземки. Без ако и но. Трае десет минути и край — приключва. Дори нямаш време да помислиш. Аз определено правя всичко възможно, за да не мисля. Само се усмихвам с най-красивата си усмивка, когато плащат. Но истината е, че…

— Да?

— Скоро ще се откажа. Издържах дълго.

Наля вино в чашите.

— А заплащането?

— Хилядарка, плюс-минус. Първо парите, после услугата. Лежа неподвижно със затворени очи и подобаваща усмивка, без да издавам и стон. Никакви целувки, никакви нежности; не бих могла да ги третирам като бебета. Дрехите на земята и презервативът на мястото му. Все едно играеш на едноръкия бандит. Парите просто текат.

— Хиляда крони? А колко идват на ден?

— Четирима-петима, понякога и повече. Пет пъти в седмицата, четири седмици в месеца. А сега ги умножи!

— В твоя апартамент ли?

— Да.

Сервитьор им поднесе коктейл от скариди и бяло вино.

— А къде живееш?

— В блока на улица „Турденшиолдс“.

— Някои съседи не подозират ли?

— Не подозират, а знаят. Имам редовни клиенти и от тях.

Ева въздъхна сподавено и задъвка скарида с благоговейно изражение. Бяха големи колкото рачешки опашки.

— Имам още една спалня — неочаквано съобщи Мая.

Ева изсумтя.

— Представям си как ще изглеждам, уплашена до смърт като дванадесетгодишна девственица.

— Така е само първата седмица, после се превръща в работа. Какво ти пречи да отделяш по няколко часа, докато Ема е на детска градина? Помисли каква хубава храна можеш да й осигуриш.

— Тя е страшно дебела.

— Тогава ще купуваш плодове, пиле и салата.

— Сигурно звучи невероятно, но съм наистина изкушена — призна Ева. — Само че съм много страхлива. Не съм скроена по този начин.

Сърдитият поглед, който срещна, я подразни.

— Ще видим.

Келнерът разчисти масата и веднага сервира говеждо бонфиле с морковчета, броколи и печени картофи „Хаселбак“; наля вино в чашите.

— Тази вечер няма ли да работиш?

— Днес съм свободна, но утре ще поработя малко. Наздраве!

Ева почувства как крехкото месо се топи върху езика й. Леко охладеното червено вино не приличаше особено на „Канепа“-та на баща й. Набързо изпразниха бутилката и Мая поръча втора.

— Умът ми не го побира — чудеше се Ева. — Значи наистина продаваш тялото си.

— По-добре е, отколкото да продаваш душата си — сряза я Мая. — Вие, художниците, не правите ли точно това? Ако човек трябва да пази и крие нещо от другите, това определено е душата. Тялото е само външната ни обвивка. Не виждам нищо свято в него. Защо да не го споделим и да бъдем щедри, щом друг ще е щастлив чрез него? Но душата — пред целия свят да изложиш в галерия мечтите и копнежите си, страховете и отчаянието си и отгоре на всичко да взимаш пари, ето това аз наричам проституция.

Ева замръзна. Едно морковче стърчеше от устата й.

— Не е точно така.

— Не е ли? Не твърдят ли така всички художници? Човек трябвало да се осмели да се разголи напълно.

— Къде си го чула?

— Не съм идиот, макар и да съм проститутка. Такава е разпространената заблуда.

Избърса ъгълчетата на устата си със салфетката.

— Друга заблуда е, че проститутките са нещастни жени, изгубили цялото си себеуважение; зъзнат на улицата в тънки чорапогащници, не получават друго възнаграждение, освен бой от жесток сводник, и през по-голяма част от денонощието лежат и бълнуват в несвяст. А това — тя задъвка говеждото бонфиле — е само малка част от действителността. Проститутките, които аз познавам, са здраво работещи интелигентни момичета и знаят какво искат. И аз наистина обичам проститутките — заяви тя откровено. — Те са най-истинските момичета.

Направи знак на сервитьора да напълни отново чашите.

— И все пак не съм подходяща за такава работа — съобрази да възрази Ева, макар и замаяна от виното. — Нали казваш, че съм твърде слаба.

— Ха! Чудесна си! Може би малко по-различна, рядък вид. Но между краката си, Ева, имаш златна мина. Истинска златна мина. А те искат да стигнат точно до нея. Такива са мъжете или поне тези, които идват при мен.

Накрая пристигна и десертът. Леденостудени ягоди и къпини върху ванилов сос.

Ева махна зелените листа.

— Плевели върху десерта — промърмори тя. — Изобщо не разбирам какво им е предназначението. Между другото, никога не съм разбирала от мъже — продължи тя. — Какво искат, всъщност?

— Мили, закръглени момичета с апетит към живота. А такива са ужасно малко. Според мен жените имат невъзможни идеали. Изобщо не ги разбирам. Сякаш не се стремят да прекарват добре. Онзи ден гледах по телевизията есенните модни колекции от Париж — известни модели показваха последния писък. Наоми Кембъл, нали я знаеш, се явяваше с разни мини рокли и поли и се въртеше по подиума върху най-тънките крака, които някога съм виждала. Изглежда като направена от PVC. И като гледам тия момичета, се чудя ходят ли изобщо до тоалетната и акат ли като нормални хора.

Ева избухна в смях и изпръска покривката с ванилов сос.

— Не бива да се взимаш толкова насериозно — продължи Мая настойчиво. — Така и така всички ще умрем. След сто години всичко ще е забравено. А малко пари биха оправили живота ни. Мечтаеш да станеш голям художник, нали?

— Аз съм голям художник — измърмори Ева. — Само че никой не знае. — Изхърка леко — опиянението започваше да взима превес. — А отгоре на всичко съм и пияна.

— Определено беше време. След малко ще ни донесат кафе и коняк. И престани с хленченето, време е да пораснеш!

— Вярваш ли в Бог?

— Не бъди глупава!

Мая избърса отново ваниловия сос от устата си.

— Но от време на време спасявам хора от отчаянието и върша добрини. Предпочитам да гледам на нещата по този начин. Не всички мъже си намират жена. Веднъж ме посети младо момче, чието занимание е да украсява тялото си с пръстени и мъниста. Целият беше декориран, на всички места, за които можеш да се сетиш. Блестеше и святкаше като американска коледна елха. Момичетата не го желаеха повече.

— И ти какво направи?

— Обслужих го хубаво и му взех малко повече.

Ева опита коняка и запали цигарата от страната на филтъра.

— Ела с мен вкъщи да видиш апартамента — предложи Мая. — Дай си шанс да излезеш от безизходицата. Това е просто период от живота ти. Погледни на него като на нов опит.

Ева не отговори. Седеше като парализирана от нещо нереално, нещо, което я плашеше до смърт. И все пак нямаше съмнение, че предложението на Мая започваше да се загнездва в нея и моментът беше подходящ за вземане на решение.

Лежаха в двойното легло на Мая. Ева хълцаше силно.

— А ти знаеш ли какво точно е Марианската падина?

— Най-дълбоката морска падина в света. Единадесет хиляди метра дълбока. Опитай се да си представиш, единадесет хиляди метра.

— Откъде знаеш?

— Нямам представа. Някъде съм го чела. За сравнение, мръсната река през нашия град е осем метра точно под моста.

— Боже, какви неща знаеш само.

— Не прекарвам малкото си свободно време в „Коктейл“, ако си мислиш така.

— Но преди го правеше.

— Минаха двадесет и пет години оттогава, а и самата ти беше много заинтригувана.

И двете се ухилиха.

— Картините ти са наистина стряскащи — отсъди Ева. — Искам да ти кажа, че точно това е проституция. Да рисуваш, за да продаваш. Единствено и само с тази цел.

— Е нали трябва и да ядем?

— Колко храна ни трябва!? Не чак толкова много.

— Да, но е хубаво да имаш ток и телефон, нали?

— Е, да.

— Ще ти дам десет хиляди крони, когато тръгваш.

— Какво?

Ева се изправи на лакът и ужасена се олюля.

— А утре ще ми донесеш една картина. Някоя хубава, като за десет хиляди. Ще купя твоя картина, защото съм любопитна. Може да станеш известна някой ден, а аз ще съм направила изгодна сделка.

— Да се надяваме.

Мая се усмихна доволна.

— Ще се погрижим да стартираш в бизнеса. Само почакай! Кога се прибира Ема?

— Още не знам. Обикновено се обажда, след като се нахранят.

— Тогава можеш да започнеш още утре. Само да пробваш, естествено. Ще ти помогна в началото. Трябва да научиш някои дреболии. Ще изпратя такси да те вземе. Става ли в шест часа утре вечер? Дрехите и останалото ще уредя аз.

— Дрехи?

— И как смяташ да се появиш в това облекло? Ще извиняваш, но в дрехите ти няма абсолютно нищо секси.

— А защо трябва да бъда секси?

Мая се изправи и я загледа учудена.

— Не си много по-различна от другите момичета. И на теб ти се иска да имаш мъж, нали?

— Да — кимна Ева уморено. — Вероятно е така.

— Тогава престани да се обличаш като смъртта.

— Ама и теб си те бива да правиш комплименти.

— По-скоро завиждам. Ти си елегантна, а аз съм плондер с тлъстини и двойна брадичка.

— Не. Ти си лъчезарно, закръглено момиче с апетит към живота. Имаш ли себеуважение? — изведнъж попита Ева.

— Поне два пъти повече от теб.

— Просто се чудех.

— Вече си представям как слухът за дългокраката художничка ще се разпростре из града като огън. Сигурно ще ми откраднеш клиентите и ще се видя принудена да се откажа от начина си на прехрана.

— Ако имаш почти два милиона, няма да те пожаля.

Ева се прибра с такси, платено от Мая. Освен това поръча на шофьора да я вземе на следващата вечер в шест часа. След няколко неуспешни опита Ева най-после мушна ключа и влезе в ателието, залитайки. Захвана се да разглежда картините си с критичен поглед. Понеже беше доста пияна, те й направиха страхотно впечатление. Катурна се доволна на дивана и заспа с дрехите.

* * *

Събуждайки се и миг преди да усети махмурлука, си спомни съня. Беше сънувала Мая. Чак когато отвори очи, доби представа за реалността и се надигна ужасена. За голямо свое учудване откри, че е спала в ателието и то облечена.

Олюлявайки се, влезе в банята и с известна тревога се приближи към огледалото. Водоустойчивата спирала не се беше размазала, но миглите стърчаха около зачервените й очи като опърлена слама. Порите по лицето й приличаха на ухапвания от змия. Въздъхна тежко над мивката и пусна студената вода. За какво бяха разговаряли? Срещата им започна бавно да се прояснява; колкото повече подробности от разговора си спомняше, толкова по-учестено биеше сърцето й. Мая, Мая от детството, най-добрата приятелка, която някога бе имала и не бе виждала двадесет и пет години, се оказа проститутка. Богата проститутка, помисли си тя ужасена, припомняйки си как обсъждаха изгледите и тя да се измъкне от финансовата безизходица. Не беше истина! Да си въобрази изобщо подобна възможност! Наплиска лицето си със студена вода и простена. Отвори вратичката на шкафа с лекарства и намери кутия болкоуспокояващи. Изпи цяла шепа хапчета с вода и смъкна якето и полата си. Дали не бе останала една бира в хладилника? Даде си сметка, че не би могла да работи в това състояние. Още един загубен ден. Влезе под душа и продължително се търка с гъбата. В един момент усети, че хапчетата подействаха. Нахлузи черния пеньоар с китайски дракони на гърба и отиде в хола да си вземе цигара от чантата. Отвори я и видя куп банкноти. Известно време ги гледа изумена, но после си спомни. Преброи ги. Десет хиляди крони. Достатъчни, за да плати всички натрупани сметки. Поклати невярващо глава, влезе в ателието и започна отново да разглежда картините. Една стоеше по-напред на пода. Кога я беше извадила?

И сякаш е от най-добрите, които има. Почти изцяло в черно с ярка ивица по диагонал през платното. Все едно е разкъсано на две. Не можа да овладее усмивката си, представяйки си изражението на Мая, когато види картината. Продължи да рови из чантата. Намери пакета, но беше останала само една цигара. Запали я и отвори хладилника. Празен, ако не брои маслото, кетчупа и бутилката соев сос. Ева въздъхна, но внезапно се сети за пачката банкноти и се усмихна отново. Сега имаше нужда от една леденостудена бира. Облече се набързо, метна палтото върху раменете си и тръгна уверено към магазинчето на ъгъла. Омар отваряше още в осем сутринта, благословен да е! А и не гледаше намръщено клиентите, които си купуват бира, преди другите още да са станали. Магазинът му, кацнал в престижната вилна зона като непозната птица, възмущаваше мнозина, но Ева му се радваше.

Зъбите му светнаха тебеширенобели при радостната му усмивка, когато тя се появи на вратата. Ева взе две бутилки от половин литър, грабна вестник и пакет от леките „Принс“.

— Добър да ти е денят! — усмихна се той окуражително.

— Може би след малко ще стане, но не точно сега — изохка Ева.

— Е, за мен денят е добър. Но пък две бутилки не са много, ако е лош.

— Определено имаш право. — Ева взе още една бира и плати.

— Всъщност имам още една сметка при теб — сети се тя. — Ще я платя веднага.

— Еха, наистина денят е хубав! — взе да рови из кутията от обувки, където държеше всички бележките за вересиите.

— Седемстотин петдесет и две.

Ева се трогна, защото Омар никога не ги беше споменавал. Даде му банкнота от хиляда крони и надникна в каталога за доставки, който той прелистваше.

— Има ли нещо интересно? — попита тя.

— Да, определено. Ето това ще го купя на жена ми. Ще пристигне по пощата след четиринадесет дни.

Ева надникна в книжката.

— Какво е това?

— Подстригва навитите на топчици влакънца по плата. Става и за пуловери, декоративни възглавнички и мебели. В моята страна ние нямаме такива топчици по дрехите. Тук имате странни материи.

— На мен ми харесват топчиците — усмихна се Ева. — Напомнят ми за стари плюшени мечета. Като малка моето беше цялото на топчици.

— Е, да, хубав спомен — грейна Омар. — Но в моята страна нямаме и плюшени мечета.

Бирата беше топла. Ева остави една под течащата студена вода и затърси телефонния номер на Мая в указателя. Искаше само да й каже да забрави пиянската история от предишната вечер, когато тя не беше напълно в час. Телефонът не даде никакъв сигнал. Естествено, нали го бяха изключили. Изруга тихо, влезе в банята и седна на тоалетната чиния с вдигната около талията пола. Днес във всеки случай приличам на проститутка, помисли си тя. А може би наистина съм такава и днес е добър ден да започна. Когато свърши, изхлузи полата и отново облече пеньоара. В коридора застана пред огледалото. „Просто да се погледам.“

Повече от половината от сто осемдесет и трите сантиметра височина на Ева се падаха на краката й. Имаше тясно и бледо лице и златисти очи. Недостатъчно тъмни, за да се нарекат кафяви. Раменете й бяха тесни, шията — необикновено източена, а дългите й ръце имаха тънки китки. Жалко, че стъпалата й бяха толкова големи, носеше четиридесет и първи номер. Слабото й леко ръбесто тяло не изглеждаше особено женствено, но очите й бяха хубави или поне Юстайн винаги бе казвал, че са хубави. Големи, леко полегати и раздалечени. Подходящ грим би направил чудеса, но тя така и не усвои умението да го използва. Пуснатата небрежно дълга тъмна коса проблясваше със слаб червеникав оттенък. Пристъпи по-близо до огледалото. Мъхът над горната устна се беше увеличил. Навярно производството на естроген започваше да намалява. Пеньоарът се разтвори и тя дръпна двата края настрани, за да огледа малките гърди, високата и тънка талия и бедрата, бели колкото лицето й. Завъртя се изпитателно наляво, надясно и тръсна глава — косата й се разлюля. „Щом като Мая е станала милионерка чрез малкото си тантуресто тяло, значи със сигурност и аз мога“, помисли си Ева без никакви угризения на съвестта. Пачката с пари изникна пред очите й, сети се за произхода им и поклати глава. Сякаш не разбираше истински какво се бе случило и то само за една нощ. Загърна се и извади бутилката от мивката. Изобщо няма да му мисли, а чисто и просто ще го направи. Не е нужно някой да знае. Само за кратко, да речем до Коледа, колкото да си стъпи на краката. Отпи от бирата и усети как нервите й се отпускат. Помисли си: „Всъщност не съм се променила, а просто откривам нова черта у себе си.“ Докато пиеше и пушеше, се размечта за своя собствена галерия: ще се намира близо до реката, най-добре от северната страна. Галерия „Магнус“. Не звучи зле. Внезапна мисъл насочи вниманието й към въпроса дали не е време да започне да рисува цветни платна. В наситеночервено. Вече виждаше първата картина: много тънка, почти незабележима червена ивица постепенно се удебелява. Почувства се страшно въодушевена. Отвори си още една бира, разсъждавайки какво й е липсвало в живота до този момент. Беше й липсвала Мая. Но ето, тя се бе върнала. „Всичко ще се оправи“, каза си тя доволна; това е просто повратен момент. Изпи всичките бири и заспа.

Точно в шест отвън се чу клаксонът на таксито.

Шофьорът постави в багажника увитата със старо одеяло картина.

— Карайте внимателно, струва десет хиляди крони — разпореди се Ева.

Съобщи адреса на улица „Турденшиолдс“ и изведнъж установи, че той я наблюдава в огледалото. Дали не познава Мая. Може би всеки втори мъж, когото среща, е бил в леглото на Мая. Отстрани прашинка от блузата си и почувства как се изнервя. Махмурлукът беше преминал; реалността се възвръщаше. Странно, но в отсъствието на Ема тя сякаш оставяше майчинската си роля в шкафа и беше чисто и просто Ева. „В момента съм такава, аз съм Ева. Не обръщам внимание на никого; правя каквото искам.“ Усмихна се на себе си. Шофьорът забеляза реакцията й и в отговор й се усмихна в огледалото. „Не си въобразявай нищо, и аз не съм гратис.“

* * *

Мая я посрещна на вратата с широко разтворени ръце. От вчерашните удоволствия нямаше и следа върху кръглото й лице.

— Влизай, Ева. А, донесла си и картината!

— Да, ще припаднеш.

— Никога не припадам.

Разопаковаха я и я подпряха на стената.

— Я гледай ти! — възкликна Мая. Започна да разглежда картината обстойно. — Много си нестандартна! Има ли заглавие?

— Не, луда ли си?!

— Защо не?

— Би означавало да реша вместо теб какво виждаш, а точно това не искам. Разгледай я сама и ми кажи какво виждаш. После ще коментираме.

Мая мисли дълго и накрая реши:

— Това е мълния. Точно така.

— Не е лошо хрумване. Разбирам защо така мислиш, но аз виждам и други неща. Земя, разцепена при земетръс; река, пресичаща града на лунна светлина; нажежена лава се стича по овъглена повърхност. А утре е възможно да видиш и нещо различно. Или поне така ми се иска. Трябва да се отърсиш от доста схващания, става ли дума за изкуство, Мая.

— Придържам се към мълнията. Не обичам нещата да се променят и да се превръщат в нещо различно. А тук би трябвало ти да се отърсиш, приятелко моя. Приготвила съм свободната стая, ела да видиш. Яла ли си?

— Само съм пила.

— По-зле си и от пеленаче. Някой трябва да те храни. Ще можеш ли да дъвчеш сама, ако ти направя един сандвич?

Помъкна Ева навътре в апартамента. Въведе я в стая почти без светлина. На очи се набиваше много червено, плюш и кадифе и тежки, плътни завеси. Върху огромното легло бе метната кувертюра със златни ресни. Краката потъваха в червено-черния дебел килим на пода.

— Да, това са твоите цветове — заяви категорично Ева.

— Имам и червен пеньоар за теб, от тънко кадифе; разтваря се съвсем лесно.

Мая отиде в дъното на стаята и дръпна една завеска.

— А тук има малка баня с мивка и душ.

Ева надникна.

— Би могла да работиш тук, докато аз съм в Кризисния център. Извадих допълнителен ключ. Хайде, сега трябва да хапнеш.

— Днес ли уреди всичко?

— Да. А ти какво прави?

— Спах.

— Тогава можеш да поработиш тази нощ.

— О, не, не съм сигурна… ако въобще се осмеля, като за първи път един, струва ми се, е достатъчен. Слушай, има ли много гадни типове?

— Не, няма.

— Но все се случва някой да изтърси нещо противно или да направи нещо неприятно…?

— Не.

— Ама ти не се ли страхуваш? Сама с непознати мъже всяка вечер?

— Ако някой се страхува, това са те. Имат гузна съвест. Първо са сервирали долна лъжа, за да излязат, и второ, взимат от семейния бюджет, за да си платят. Да си клиент на проститутка в наши дни си е много стряскащо. А едно време не си бил истински мъж, ако не си посещавал публичния дом. Не, не, никога не се страхувам. Аз съм професионалистка.

Ева захапа сандвича и бавно задъвка. Риба тон с лимон и майонеза.

— А понякога молят ли те за специални услуги?

— Не, рядко. Преди да дойдат за първи път, от клюките научават нужната им информация.

Мая отвори една кока-кола и дълго пи.

— Знаят, че съм истинска проститутка и дума не може да става за шмекерии. Почти всички, които идват, са редовни клиенти и ме познават. Наясно са какво е позволено и къде е границата. Хрумне ли им някоя глупост, край на посещенията при мен, а те не искат да поемат такъв риск — завърши тя, като се оригна леко.

— А пияни ли са?

— Да, но не много. Просто са подпийнали. Повечето идват направо от кръчмата отсреща, „Кралско оръжие“. Други отскачат през обедната почивка, в костюм и с куфарче.

— А някой път отказват ли да платят?

— Никога не ми се е случвало.

— А някой удрял ли те е?

— Не!

— Не знам дали ще се реша.

— Какво толкова има да се решаваш?

— Не знам. Чувала съм какви ли не истории.

— Един мъж побеснява, когато не получи желаното, не е ли така?

— Така е.

— Идват тук, за да купят нещо, от което имат нужда. И го получават. Нямат причина да вдигат скандал. Какво нередно има в секса?

— Права си, нищо. С изключение, че много от тях сигурно са женени и имат деца.

— Естествено. Точно такива идват, защото получават твърде малко. Съпрузите не спят често един с друг.

— Юстайн и аз го правехме.

— Е, да, като за начало — сигурно. А как беше след десет години?

Ева се изчерви. Мая продължи:

— Или смяташ, че ние, момичетата, трябва да се съхраним за голямата любов? Вярваш ли в голямата любов, Ева?

— Не, разбира се. А някой влюбвал ли се е в теб?

— О, да! Особено по-младите. Много е приятно и затова се грижа по-добре за тях. Тази пролет, например, дойде един съвсем млад мъж с изключително име. Семейството му има испански и френски корени. Жан Лукас Кордоба. Чувала ли си нещо толкова прекрасно? Представи си да се казваш така — размечта се Мая. — Бих се омъжила само за да си осигуря името. После се появи и Йоран, него никога няма да го забравя. Оказа се девствен, та се наложи да го посветя в това-онова. Остана трогнат и благодарен. Не е лесно да си девственик на двадесет и пет години и отгоре на всичко — полицейски служител. Трябва да му е струвало невероятен кураж, за да дойде тук.

Ева си изяде сандвича, допи колата и отметна кичур коса от лицето си.

— А разговаряте ли?

— Разменяме по някоя дума. Банални клишета всеки път; нещо, което си мисля, че искат да чуят. Те не изискват много, сама ще видиш. — Мая си погледна часовника: — Седем без десет е. Първият идва в осем. Идвал е и преди, леко сърдит тип, но приключва бързо. Ще се погрижа за него и ще му кажа, че вече сме две и ще си делим клиентите. При еднакви условия. Така ще знаят какво да очакват, а клиентите ти ще бъдат като моите.

— Иска ми се да се скрия в гардероба и да ви наблюдавам тайно — въздъхна Ева. — Да видя как го правиш. Най-трудно ще ми е да измисля какво да кажа.

— В гардероба е малко тесничко. По-добре ще виждаш през ключалката на вратата.

— Моля?

— Да, да. Няма начин да седнеш на края на леглото. Но можеш да гледаш от другата стая. Ще изгасим лампите и ще оставим вратата леко отворена, та да виждаш. Така ще добиеш представа. Нали ме познаваш, никога не съм била от срамежливите.

— Божичко, ще трябва да пийна нещо, защото направо ме тресе.

Мая насочи два пръста като пистолет към челото на Ева.

— И дума да не става! Пиенето на работното място е строго забранено. Иначе ще стане беля, Ева. По-късно ще отидем в „При Хана“ и ще хапнем. Обещавам ти едно: започнеш ли веднъж да печелиш пари, развиваш истински вкус към тях. Прииска ли ми се нещо, само бръквам в някоя купа и изваждам пачка банкноти. Пари имам навсякъде: в чекмеджета и шкафове, в банята, в кухнята, натъпкани в ботуши и обувки. Вече почти нямам ясна представа.

— Не ми казвай, че имаш два милиона, разхвърляни из апартамента? — удиви се Ева, пребледняла.

— Е, не. Само толкова, колкото ми трябват за джобни. Голямата сума съм скрила на вилата.

— На вилата?

— Вилата на баща ми. Почина преди четири години и сега е моя. Идвала си там веднъж. Спомняш ли си, организирахме си екскурзия по женски? В Хардангервида?

— Баща ти е починал?

— Да, преди няколко години. Сигурно ще отгатнеш какво му взе здравето.

Ева не отговори от учтивост.

— Ами ако те оберат?

— Скрити са добре. Никой няма да се сети да търси там. А и банкнотите са доста тънки и не заемат много място. Другият вариант е да ги внеса в банката.

— Парите не са всичко — заяви Ева нравоучително. — Може да умреш, преди да им се порадваш.

— А може и ти да умреш, преди изобщо да си живяла — отвърна Мая. — Но случи ли се да умра неочаквано, ти си определена за единствен наследник. Ще се радвам да имаш тези пари.

— Благодаря ти. Мисля, че имам нужда от душ. Изпотявам се от ужас.

— Хайде, влизай в банята. Ще ти намеря рокля. Някой казвал ли ти е колко прекрасно изглеждаш в черно?

— Благодаря.

— Не беше комплимент. Мислех си го, защото винаги си облечена в черно.

— А! — Ева се притесни. — Не, не си спомням. Юстайн не го понасяше.

— Не разбирам защо си настроена лошо към цветовете.

— Ами, те са натрапчиви по някакъв начин.

— Натрапчиви спрямо какво?

— Спрямо всичко важно.

— А то е?

— Всичко останало.

Мая въздъхна и прибра чашите и чиниите от масата.

— Художниците наистина не са просто скроени.

— Не, не сме — усмихна се широко Ева. — Някои от нас си правят труда да показват дълбочината в съществуването. Така че вие, останалите, да имате повърхност, по която да се носите.

Влезе в отредената й стая и се съблече. Чу от съседната стая тананикането на Мая и шума от дрънчащи закачалки. Стаята на Мая бе обзаведена в зелено, с много златно. Ева се сети за своя черно-бял апартамент. Разликата между двата беше огромна.

Душкабината беше много малка, а голямо огледало покриваше цялата стена насреща. Огледа високото си тяло и установи, че й изглежда чуждо. Все едно се бе отказала от правото на собственост върху него. Огледалото се запоти в розовото сияние, хвърляно от завесата на цветя, и за момент тя придоби вид на младо момиче с гладка кожа. После отражението й изчезна.

„Няма да му мисля, а ще направя както казва Мая.“

Излезе изпод душа, подсуши се и се върна в стаята — стори й се студена след банята. Мая й донесе червен пеньоар. Ева го облече.

— Супер! Точно от това имаш нужда. Вземи си червени дрехи. В червено ще изглеждаш истинска жена, а не върлина. Можеш ли да направиш нещо с косата си?

— Не.

— Добре. Тогава остава само да ти покажа един малък детайл. Легни на леглото, Ева!

— Моля?

— Прави каквото ти казвам, легни на леглото!

Ева се поколеба, но все пак легна в средата на леглото.

— Не, не, в края, от дясната страна. Иначе лежиш върху процепа.

Ева се премести към ръба на леглото.

— Пусни дясната си ръка към пода.

— Какво?

— Пусни ръката си покрай таблата. А сега я плъзни от вътрешната страна на кувертюрата. Усещаш ли нещо твърдо?

— Да.

— Хвани го отдолу и го издърпай. Залепено е здраво.

С дясната ръка Ева заопипва между ресните на покривката. Пръстите й усетиха нещо дълго и гладко, закрепено отстрани. Хвана го и го издърпа. Беше нож.

— Виждаш ли този нож, Ева? „Хънтър“ на „Бруслето“. Ако ти изглежда страшно, значи целта е постигната. За сплашване на мъж, който се случи да измисли някоя глупост. Ще се успокои много бързо, след като промъкнеш ръка надолу и я покажеш отново с нож, стиснат в юмрук, докато той седи с гол задник и инструмента навън.

— Нали никога не се било случвало подобно нещо? — заекна Ева. Започна да й прилошава.

— Не — отговори Мая уклончиво, — само няколко жалки опита. — Наведе се да върне ножа на мястото му. Ева не виждаше лицето й. — Но понякога някои се надуват. Не познавам всички достатъчно добре. А и мъжете са много по-силни от нас. — Мая се бавеше, защото поставяше скоч. — Всъщност забравям, че ножът е тук. Но ще си го припомня, ако вземе, че се случи нещо. Бъди сигурна! — Показа се отново. Старата й усмивка си беше на мястото. — Може и да съм лекомислена, но не съм неподготвена. Ела, имаш нужда от малко червило.

Ева се поколеба за миг, но тръгна боса по дебелия килим. „Това е друг свят, със свои правила. Когато се върна вкъщи, всичко ще бъде както преди. Два свята с една стена помежду им.“

Седеше неподвижна на табуретка точно зад вратата. Стаята тънеше в мрак и никой не можеше да я види от другата страна. През процепа виждаше леглото на Мая, нощното шкафче и лампата с големия абажур, декориран с розово фламинго. В останалата част стаята беше полуосветена. Очакваше да се звънне два пъти на външната врата — такъв беше уговореният сигнал. Беше осем без пет. Блокът се намираше на тиха улица. Отвън не се чуваше шум. Само от стерео уредбата се долавяше приглушена музика. Мая беше пуснала Джо Кокър. „Гласът му става по-дрезгав с всяка изминала година“, помисли си Ева. Чу се мотор на кола, която спря на улицата точно под прозореца. Погледна отново часовника — показваше осем без три. Сърцето й заби по-силно. Последва шум от затваряне на автомобилна врата, а после и глухото хлопване на входната врата. Внезапен импулс я тласна да отиде до прозореца. Загледа се в бялата кола, паркирана до тротоара. Надничайки през пролуката между завесите, разпозна спортен модел. Имаше остър поглед за детайли. Беше хубав „Опел“, макар и не съвсем нов. Като цяло й изглеждаше познат. Юстайн имаше такъв някога, когато се запознаха преди много години. Върна се тихо и седна на табуретката с ръце в скута. Чуха се две позвънявания, според уговорката. Мая стана, тръгна да прекосява стаята, но внезапно се обърна и вдигна палец във въздуха. После отвори. Ева се опита да диша спокойно. Многобройните вещи в стаята сякаш я притискаха. В апартамента влезе мъж. Не успя да го види ясно, но изглеждаше над тридесетгодишен. Едър, с рядка светла дълга коса, събрана с ластик на врата в жалка опашка. Дънките му стояха много зле, защото имаше бирен корем. Това я отблъскваше най-много — мъже, които носят панталоните си смъкнати заради корема. И Юстайн беше такъв, но все пак беше Юстайн, а това само по себе си бе съвсем различно. Мъжът си свали якето и го хвърли върху леглото с отработено движение, сякаш си е у дома. На Ева това не й хареса, защото изглеждаше нахално. После бръкна в задния си джоб, извади банкнота и я хвърли на леглото. Ева долови гласа на Мая, но тя говореше толкова тихо, че се наложи да се напрегне, за да я чуе. Наведе се предпазливо напред и приближи ухо към ключалката на разстояние, каквото смелостта й позволяваше.

— Чаках те. Ела!

Гласът прозвуча медено мек. Ева си помисли отчаяно, че тя не би успяла да говори така. Изведнъж мъжът се приближи плътно към Мая. Сега тя изглеждаше много малка, въпреки че той не бе особено висок. Независимо от слабата светлина в стаята Ева видя как той разтвори зелената роба на Мая и я дръпна надолу през раменете й. Дрехата падна на пода. Ева напрягаше поглед, насочен към заобленото тяло на Мая и мъжа, но не успя да улови изражението му. Музиката създаваше приятен фон. Мая се приближи до леглото и бавно легна по гръб, отпускайки ръце встрани. Мъжът я последва. Рязко извади долния край на карираната си риза от панталона. Вече беше платил и можеше да влезе във владение на стоката с неоспоримо право на собственост. Така и направи. Застана на колене до нея и започна да си разкопчава колана. Ева виждаше черните бикини и пълните бедра на Мая. Сега двамата изобщо не разговаряха, движеха се бавно и умело, защото го бяха правили много пъти и имаха заучена схема. Той мина към съществената част, разтвори докрай колана. Ева чу как си смъкна ципа. Леглото проскърца, докато той се наместваше. Мая не помръдваше, нито пък Ева. Видя как той си смъкна панталоните, след което свали бикините на Мая; тя му помогна, повдигайки мързеливо задните си части, а после разтвори крака. И точно в този момент с него се случи нещо. Започна да пъхти страшно, разкрачи се над Мая и избута краката й още по-встрани един от друг. След това проникна в нея. Мая лежеше, обърнала лице настрани. Сега Ева виждаше само рядката коса на мъжа и белия задник, който се движеше бързо нагоре и надолу с все по-нарастващо темпо. След малко той се изправи на изпънатите си ръце и отпусна глава назад. Чу се провлачен дрезгав стон, после той се свлече надолу. Всичко продължи около минута. Щом брадата му се опря в матрака, ръката му се плъзна покрай таблата. Потърси опора в страничната част на леглото и тогава се чу глух удар. Той се наведе към пода и погледна. Ева го видя как опипва покривката на леглото. Мая беше извърнала глава. Черните й вежди се повдигнаха, когато той изведнъж се изправи. В ръката си държеше ножа, който проблясваше на светлината от лампата с фламингото. Гледаше го учуден, след това загледа Мая. Тя се опита да се изправи. Ева сложи ръка върху устата си, за да сподави един вик. За няколко секунди в стаята се възцари пълна тишина. Джо Кокър точно беше завършил „Мястото, на което принадлежим“ и течеше паузата преди следващата песен. От сцената, която наблюдаваше през ключалката, кръвта на Ева замръзна във вените, дишаше трудно. С напрегнат поглед Мая продължаваше да лежи по гръб на леглото, а мъжът върху нея — все още със смъкнат до коленете панталон — стискаше острия нож.

— Какво, по дяволите, е това?

Гласът му прозвуча недоверчиво. Гледаше втренчено Мая, но тя беше все така мила и нежна, както в началото. Истинска професионалистка.

— Малко сигурност за сама жена. Тук идват много странни хора.

„Така ли?“, учуди се мислено Ева.

— Така ли? По този начин ли гледаш на нас? Да разбирам ли, че си мислила да го забиеш в мене?

— По-скоро ти заби нещо в мен — изсмя се дрезгаво Мая.

Остана неподвижен, все така с ножа в ръка.

— Чувал съм курви да обират хората по този начин — гледайки ножа, го завъртя, после насочи поглед към тебеширенобялото й голо тяло, сякаш му се наслаждаваше.

— Благодаря, имам си пари — отговори тя. — По-добре остави ножа. Не ми харесва, че насочваш острието към мен.

— А на мен не ми харесва да намирам ножове в леглото, когато идвам с почтени намерения. Дявол ви взел, на вас, жените, не може да се разчита! — избухна той.

Ева прехапа устна, притаила дъх. Мая се опита да се изправи, но той я бутна обратно.

— Ей, спокойно! — повиши глас Мая. — Не бъди толкова докачлив!

— Въобще не съм докачлив. Вие сте докачливи. Въобразявате си, че постоянно ви преследваме. По дяволите! Ножове и други глупости. Сигурно имаш и оръжие?

— Естествено.

— Ти си параноичка, както си и мислех.

— Ти си параноик. Нямах никаква причина да го използвам срещу теб. Е, поне не в началото. Достатъчно! Тръгвай си или ще трябва да доплащаш.

— Охо! Ще си тръгна, когато свърша — сопна се той, докато си вдигаше панталоните и се мъчеше да си закопчае ципа.

— Отдавна свърши. Чакам клиенти.

— Ще почакат. Дявол те взел! Вие, проститутките, сте алчни. Оставих цял бон за пет минути удоволствие. Знаеш ли колко работя в пивоварната за един бон?

— Не — поклати уморено глава Мая с поглед, забит в тавана.

Ева беше пъхнала три пръста в устата си и чакаше.

— Майната му! — измърмори той, борейки се с катарамата на колана. — Проклети жени!

— Стига вече, по дяволите! И не идвай повече. Отсега нататък не си добре дошъл тук. Трябваше да ти го кажа много отдавна.

— О, така значи!

Той спря и поклати глава, сякаш изведнъж му се беше изяснило.

— Значи така стоят нещата? Приемате ни с отворени обятия, карате ни да си изпразним портфейла, а всъщност не понасяте физиономиите ни, на някои от нас! Така ли? Дявол ме взел, курвите са най-циничното нещо, за което съм чувал.

Мая се изправи с огромно усилие и застана на лакти. Опита да прибере крака към тялото си, но мъжът се вбеси и й попречи. Тя го избута с лакът и се измъкна между бедрата му, като същевременно хвана ножа, стисна го здраво и го дръпна с цялата си сила. В следващия миг го държеше в ръка. Тя се изправи на колене с високо вдигнат нож. Острието потрепваше. Наблюдаваше мъжа: продължаваше да седи на леглото, все едно всеки момент ще побегне. Късата му конска опашка стърчеше. „Като ерекция на малко момче“, мина през главата на Ева. Сега беше захапала цялата си ръка и стискаше с все сила, за да задуши писъка. Ако се беше обърнал наляво, щеше да види окото на Ева — малка блестяща точка в черната пролука на вратата. Мъжът не го направи, а дръпна една възглавница и я постави пред себе си за защита. Гледаше право в Мая — застанала на колене, трепереше, с нож, насочен напред. Една възглавница и един нож. Беше адски тихо.

Ева зарови лице в ръцете си. Не искаше да гледа ужасната сцена. Уплашена до смърт, се молеше мъжът да не я види и да не отвори рязко вратата. Чудеше се какво ще си помисли и как ще реагира, ако разбере, че тя седи вътре и ги наблюдава. Седеше вкаменена на стола и се опитваше да диша спокойно. Чу как Джо Кокър подхвана нова песен — „Когато жена плаче“. Насред отчаянието тя изпита огромно облекчение. Никога, никога няма да позволи на чужд мъж да влезе в тази стая и да я съблече. Не само ще прекъсне кариерата си, преди да я е започнала, но ще убеди и Мая да се откаже. Мислеше, че в действителност Мая е порядъчен човек, внимателна към другите и два милиона определено са достатъчни. Ще трябва да се задоволи с малък хотел. Ева отново надникна през процепа. Най-сетне мъжът бе станал от леглото и в момента си обличаше якето. Видя тила му и как шари с поглед из стаята, сякаш проверяваше дали не е забравил нещо. Когато очите му се спряха върху открехнатата врата, Ева притаи дъх. Той прикова поглед за няколко секунди, обърна се и прекоси стаята. Нещо не беше наред. Не си казаха нито дума, изведнъж стана много тихо. Ева виждаше неподвижните крака на Мая върху покривката на леглото, обърнати навън в двете посоки. Сега мъжът бързаше да си тръгне. Отвори вратата рязко и изчезна.

Ева не помръдваше.

Очакваше Мая да я извика. Вътре в себе си усещаше как яростта й се надига, изцяло насочена към Мая, която я домъкна в този съмнителен апартамент, твърдейки, че е безопасно. От леглото обаче не идваше никакъв звук. Ева се изправи и бутна вратата, за да види какво става. Бялото тяло на Мая лежеше твърде неподвижно по диагонал на леглото с възглавница върху лицето.

Ева не извика. Мая обичаше да си прави шеги. Не пестеше нищо в името на добрия смях. Ева кръстоса ръце и поклати глава. После заяви сухо:

— Ако пуснеш този тип тук още веднъж, ще изгубя уважение към теб.

Отвън се чу мотор на потеглящ автомобил. Ева се обърна бързо и се затича към прозореца. Видя как колата излезе на платното — „Опел Манта“, подобна на някогашната кола на Юстайн. Успя да види част от номера — BL 74…

Гумите изсвистяха пронизително. Той направи обратен завой и едва не бутна пътния знак в края на тротоара. После отпраши към кръчмата. Ева проследи колата с поглед. След това се обърна и се върна. Протегна се над леглото и внимателно хвана голямата възглавница за единия край. И тогава изпищя.

Дълбоко от гърлото й излезе проглушителен писък. Мая гледаше в тавана с широко отворени очи, пръстите й лежаха разперени върху кувертюрата. Ева отстъпи ужасена назад, кракът й се удари в нощното шкафче. Голямата лампа с фламингото се олюля заплашително, тя механично я хвана с две ръце, за да я задържи. Втурна се отново към прозореца, загледа тихата, сега напълно пуста улица — нямаше нито кола, нито човек и все пак дочу слабото бучене от трафика в далечината. Тичешком се върна, надвеси се, сграбчи за раменете Мая и я разтърси силно. Брадичката й увисна леко надолу. Сега лежеше със зееща уста. Ева се огледа отчаяно за телефона, но не го видя. Нахълта в другата стая, потърси го върху нощното шкафче, по перваза на прозореца, пак хукна обратно. Чудеше се как при това осветление не успява да го намери. И тогава пред погледа й на един от рафтовете се изпречи яркочервена кола спортен модел. Телефонът. Сграбчи го, вдигна каросерията, но не се сети номера на Бърза помощ. По новините наскоро бяха съобщили, че е сменен. Трябваше й указател. Не го намери. Остави слушалката върху вилката и се свлече в един фотьойл. Погледна си червената роба и изведнъж си представи стаята, препълнена с униформени полицаи, фотографи, снимащи със светкавица и тя — седнала на стола, гола под червената дреха, като още една проститутка.

КАТО ПРОСТИТУТКА.

Какво ще обясни? Че е гледала през открехнатата врата? „А защо не направих нищо?“, запита се тя учудена. Защото всичко се случи толкова бързо. Страхуваше се мъжът да не я разкрие и да излее гнева си върху нея. Очакваше Мая да се справи със ситуацията сама. Мая беше професионалистка. Скочи и се втурна в другата стая. Намери си дрехите и се преоблече със светкавична бързина. През цялото време се ослушваше. Ами ако звънне следващият клиент? При тази мисъл стремително премина през стаята и затвори вратата. Пръстите й не я слушаха и трудно закопчаваше дрехите. В периферното й зрение постоянно се мяркаха белите крака на Мая. „Единствено Мая знае, че съм била тук. Ако някой научи — Юстайн, полицията или Службата за защита на детето — ще ми отнемат Ема. Ще се върна на бегом вкъщи и ще се правя, че нищо не се е случило. Това няма нищо общо с моя живот, аз не съм част от това място, от този апартамент в плюш и кадифе.“ С нестабилни крачки обиколи стаите, намери си дамската чанта и палтото. Изведнъж се сети, че отпечатъците й несъмнено са навсякъде. Замръзна на място. Не е записана обаче в нито един регистър, така че не могат да я разкрият. Така си мислеше тя. Спря се отново до леглото, отиде чак до челната дъска и се надвеси над Мая. Една муха беше кацнала в ъгълчето на устата й. Тръгна нагоре по бузата и се настани в крайчеца на окото, въртейки дългите си крака. Ева я гледаше отчаяна и махна с ръка, за да я прогони, но мухата продължи да пълзи навътре по бузата, през долните мигли и накрая, някак колебливо, се качи върху очната ябълка. Там спря. После сякаш потъна леко надолу.

Ева постави ръка върху устата си и се затича към банята. Гадеше й се. Наведе глава дълбоко в тоалетната чиния, за да не изцапа. Дълго време отделя слюнка и се мъчи да си поеме дъх. Усещаше кисел и остър вкус. Преглътна и понечи да се изправи, за да пие вода, но изведнъж се озова насред повърнатото от самата нея, хвърли се наведена напред и си удари брадичката в порцелановия ръб. Долната й устна се разцепи. Зъбите й се забиха в езика и кръвта бликна на тънка струя. Потекоха й сълзи. Не бива да гледа повече Мая или никога няма да се измъкне. Издърпа няколко метра тоалетна хартия и започна да чисти пода. Стените и външната част на тоалетната бяха изпръскани. Продължи да търка. Изхвърляше хартията в чинията, а междувременно пускаше водата, за да не се запуши. Въпреки това чинията се запуши и мократа хартия с повърнатото от нея остана на дъното. Отказа се да чисти повече, застана пред мивката и отпи студена вода. Позадържа я за малко в уста, за да спре кръвта. Пак се върна в стаята и застанала с гръб към леглото, се зачуди колко ли време Мая щеше да лежи така, преди някой да я открие. Отново седна. В ранната вечер в блока цареше тишина. Не й се налагаше да бърза. Ако някой звънне, просто няма да отвори. Запита се дали биха я осъдили за съучастие в убийство, след като беше седяла и наблюдавала. Ако се обади незабавно и разкаже цялата история, както беше от момента, в който се срещнаха в „Гласмагасинет“, дали ще й повярват? Огледа вещите на Мая. Имаше вкус към пищното и цветовете. На малка маса до прозореца стоеше голям супник във формата на ягода със зелени листа за капак. Ева се изправи бавно. Не й беше ясно откъде се сети, но тръгна към прозореца и вдигна внимателно капака. Супникът беше пълен с банкноти. Бързо се обърна и погледна Мая. Тя, естествено, не беше видяла нищо. Дебелата пачка сигурно съдържаше няколко хиляди крони. Огледа се за други скривалища. Забеляза ваза с изкуствени рози в нея, вдигна цветята и намери нова пачка. Оказа се, че един шкаф за ръкоделия е претъпкан с пари. Сети се и за ботушите в гардероба, отиде в антрето и провери. Обърна трите чифта обратно и банкнотите изпадаха. Ева започна да се поти обилно. Натъпка парите в чантата си и продължи да търси. Намери пари в двете нощни шкафчета и в шкафа за лекарства в банята. Колкото повече банкноти прибираше в чантата, толкова повече се ядосваше. Вече избягваше да поглежда трупа на Мая. Приятелката й разруши нещо в живота й. Разкри черта, за която тя не знаеше, че притежава; черта, без която би минала. Вината носеше Мая, а вече нямаше нужда от парите. Сега чантата на Ева бе натъпкана до спукване с банкноти от петдесет, сто и хиляда крони. Прокара ръка през челото си, за да избърше потта. На вратата се звънна. Скри се в един ъгъл, ужасена, да не би някой да погледне през ключалката. Две кратки позвънявания. Съобрази, че отвън фактически стои първият й клиент. Задържа дъха си и се притисна към стената. Пак се звънна. Налагаше се да изчака известно време, преди да излезе от апартамента, защото никой не биваше да я види. Тя не представляваше част от случилото се, всичко беше злощастна случайност. Най-сетне стъпките отзвучаха надолу по стълбите. Чу как вратата се затвори и погледна часовника. Беше девет без петнадесет. Хвърли последен поглед към Мая, вече не беше особено хубава заради зиналата уста и втренчените очи. „Вината си е твоя“, изохка Ева. Остана неподвижна с гръб към трупа още пет минути, като броеше секундите. После внимателно отвори вратата и се измъкна навън.

По коридора не срещна никого. Излизайки от сградата в мрака, я облъхна студен въздух. Тръгна наляво, не надясно към „Кралско оръжие“. Отново сви наляво при Методистката църква, мина край бензиностанцията и пак зави наляво при застрахователното дружество. Вървя по протежение на реката и продължи до околовръстния път. Езикът й беше безчувствен и неприятно лепкав, но кръвта беше спряла. Притискаше чантата към себе си. Продължи по нанагорнището със спокойна крачка. Вървеше с наведена глава и внимаваше да не поглежда към друг минувач. Контролираше се да не се движи много бързо, за да не привлече нечие внимание — никакви такива, че някаква жена бягала по тези улици, точно тази вечер и в този час. Затова крачеше бавно. Не виждаше нищо подозрително в жена, която се разхожда из града. Чак когато стигна моста, се затича.

Час по-късно стоеше във всекидневната в дома си, все така притиснала дамската чанта към гърдите си. Не посмя да спре такси и дългият път я изтощи. Дишаше тежко и имаше остри болки. Искаше да седне, но първо да скрие чантата. Нямаше как да я остави на масата както обикновено, защото беше пълна с пари. Трябваше да я прибере, някой можеше да дойде. Огледа се за шкаф или чекмедже, но отхвърли идеята и отиде в мокрото помещение. Погледна в барабана на пералната машина — празен. Мушна чантата вътре и затвори. Върна се в стаята, понечи да седне, но се обърна и отиде в кухнята за червено вино. Бутилката беше отворена, напълни догоре една чаша за мляко и пак се върна. Загледа се през прозореца. Беше тъмно и тихо. Отпи две големи глътки и изведнъж и хрумна да спусне завесите, та да не я виждат. Дори навън да няма никой. Закри всички прозорци. Сега вече ще седне с чаша в ръка, но се сети, че цигарите й са в чантата. Отиде до мокрото помещение и ги извади. Пак във всекидневната се сети, че е забравила огънче и се върна. Пулсът й биеше все по-учестено. Намери запалката и си помисли, че след малко вече няма да може да стои на крака. Тогава се сети и за пепелника. Изправи се за пореден път и почувства как пръстите й се разтреперват. По улицата бавно се движеше кола. Изтича към прозореца и погледна през процепа зад завесата. Оказа се такси. Вероятно търсеше точния адрес. Намери пепелника на кухненския плот и си запали цигарата. С облекчение си помисли, че телефонът е изключен. Никой не можеше да се свърже с нея. Беше заключила вратата. Дръпна още веднъж от цигарата и я остави в пепелника. Ако изгаси повечето лампи, ще изглежда, че не си е вкъщи. Тръгна да гаси осветлението из къщата. Ставаше все по-тъмно, ъглите вече не се виждаха.

Най-накрая седна — на ръба на стола, готова пак да се изправи. Не я напускаше неприятното чувство, че е забравила нещо. Пиеше червено вино и пушеше, дишаше бързо и трескаво и след малко й се зави свят. Опита се да формулира мислите си в изречения, но не успя, защото нови мисли постоянно изместваха старите. Това я обърка. Продължи да пие вино и да пуши цигари. Наближаваше единадесет. Дали вече са открили Мая? Ако някой клиент е изпробвал бравата, би установил, че вратата е отворена. Но ако този мъж има жена и деца, сигурно е избягал, както направи и тя. Ужасена, си даде сметка, че една проститутка може да умре, без никой да го е грижа. Може би ще лежи там дълго, много дни или седмици, преди някой да предприеме нещо. Чак докато из коридорите се размирише на мърша и съседите започнат да се чудят. Отиде в кухнята и си наля още вино. Скоро Ема ще се върне и всичко ще е както преди. Изпразни чашата, докато стоеше права до плота и влезе в банята. По-добре да си легне, та времето да мине по-бързо. Колкото по-бързо минава времето, толкова по-добре. Изми си зъбите и се мушна под юргана. Оставаше вероятността полицията да я открие въпреки всичко; беше най-добре да реши какво да им каже.

Затвори очи, защото й се спеше, но постоянно я връхлитаха нови тревожни мисли. Дали я видя някой, когато влизаше в блока? Предполагаше, че не. А в „При Хана“ и в кафенето на „Гласмагасинет“? Беше твърде рисковано да премълчи, че са се срещнали. За първия ден ще разкаже всичко, както си беше. Обядваха заедно, после отидоха у Мая. Изведнъж се сети за картината, облегната на стената в хола. Правдоподобно е да се е прибрала вкъщи и да я е занесла същия ден. А да признава ли, че знае с какво се е занимавала Мая? Колкото повече истини каже, толкова по-добре. Да, разбира се, че знае! Мая й е разказала. Напълно доброволно. Никога не са имали тайни една от друга. Насили се да затвори очи отново и да прогони мислите. Таксито — сети се изведнъж. Таксито, което поръчаха и което я откара до улица „Турденшиолдс“ с картината, увита в одеяло. Дали има начин да го издирят? Защо просто да не е отишла да остави картината? Постояла е малко и си е тръгнала, защото Мая е чакала клиент. Разбира се, точно така беше. Срещнаха се в сряда сутринта и пиха кафе. Не се бяха виждали от двадесет и пет години. После вечеряха заедно. Мая плати. Искаше да купи картина и на следващия ден изпрати такси да я вземе. Дали е видяла клиента? Дочула име? Дали е срещнала някого на стълбите или на улицата? Не, не, тя е отишла много преди клиентът да дойде. Не знае нищо за този мъж, не иска и да знае, смята, че е ужасно, даже отвратително. „Не знам как е умряла, с изключение на това, което пише във вестниците. Трябва да чета вестници. Да слушам радио. Не бива да допускам грешки.“ Забила поглед в тавана, въртеше пръсти под юргана. Кога предават първата емисия новини? В шест часа. Погледна будилника. Наближаваше полунощ. Стрелките бяха разперени, както краката на Мая върху тъмната кувертюра. Примигна и отвори широко очи. Кошмарите чакаха на опашка в подсъзнанието й. Стана и отиде в банята, облече си пеньоара и седна във всекидневната. Изправи се пак и отиде да пусне радиото; разнесе се музика. Помисли си, че ще е най-добре да остане будна. „Докато съм будна, ще знам какво се случва.“

* * *

„Убита в собственото си легло.“

Видя заглавието на статива пред магазинчето на Омар още преди да излезе от колата. Само за няколко часа новината плъзна из целия град, из цялата страна. Ева връхлетя вътре и остави десет крони на гишето. Отвори вестника в колата, като го облегна на кормилото. Ръцете й трепереха.

„Тридесет и девет годишна жена беше намерена късно снощи мъртва в леглото си. По всичко личи, че е убита чрез задушаване, но в момента полицията се въздържа да даде допълнителна информация с оглед на продължаващото разследване. В апартамента няма следи от борба и е малко вероятно нещо да липсва. Убитата, известна на полицията заради проституция, е намерена снощи в 22 часа от познат. Мъжът потвърди пред репортер на вестника, че отишъл да си купи секс и намерил вратата отворена. Открил убитата и незабавно се обадил в полицията. Засега версията е, че жената е убита от клиент, но мотивът е неизвестен. Повече на страница би 7.“

Ева запрелиства вестника. Нямаше много текст, но затова пък снимките бяха големи: снимка на блока — прозорецът на Мая, маркиран с кръстче. Беше стара снимка, дърветата пред сградата се бяха разлистили. Снимка на мъжа, намерил Мая — бе сниман в гръб, та никой да не го разпознае. Снимката на един полицай. Този щеше да разследва случая. Сериозен прошарен мъж със светлосиня риза, заместник-началникът Конрад Сейер. Що за име! Всички, били в района в четвъртък вечерта, се приканват да се свържат с полицията.

Ева сгъна вестника. Ако полицаите изобщо разкрият, че е била с Мая, ще се появят много бързо, не е изключено още същия ден; във всички случаи преди уикенда. Чак след седмица би могла да се почувства спокойна. Първо ще върнат лентата назад, за да разберат какво е правила Мая и с кого е била през последните дни. Ева запали колата и бавно потегли обратно към вкъщи. Заключи се и реши да поработи малко: да изчисти и измие, и да помисли какво ще каже. В мокрото помещение мръсните дрехи стояха на големи купчини. Тръгна да ги пъха в пералнята, но изведнъж се сети, че чантата й е вътре. Извади я и тогава сложи дрехите. „С Мая сме приятелки от деца, но изгубихме връзка през шестдесет и девета. Ние се преместихме. Тогава бяхме петнадесетгодишни.“

Изсипа прах в машината и натисна копчето.

„Така че не се бяхме виждали двадесет и пет години. Срещнах я в «Гласмагасинет». Отбих се в магазина за маслени бои, за да направя една замяна… Седнахме в кафенето на втория етаж и пихме кафе.“

Влезе в кухнята и напълни мивката с вода.

„После разговаряхме за едно време, както обикновено правят момичетата. Дали знам, че е проститутка? Да, тя ми разказа. Не се и срамуваше. Почерпи ме, бяхме в «При Хана».“

Ева наля веро в мивката и постави чашите и приборите във водата. В съседното помещение пералнята се пълнеше бавно.

„След вечеря й отидох на гости. Да, точно така, взехме такси. Но аз не останах дълго. О, да, тя говореше за клиентите си, но не спомена име или друга подробност. Картината?“

Ева хвана една чаша на столче, вдигна я към светлината и започна да я търка.

„Да, картината е моя. По-точно, Мая я купи от мен. За десет хиляди. И то само защото й беше мъчно за мен, не мисля, че наистина й хареса. Но пък тя не разбираше особено от изкуство. И така, на следващата вечер й я занесох, като взех такси. Пих чаша кафе и си тръгнах твърде бързо. Тя чакаше клиент. Дали съм го видяла? Не, не, никого не видях, тръгнах си, преди той да дойде. Не исках да съм там, когато се появи.“

Изплакна чашата и взе друга. Стряскащо беше колко много чаши за червено вино са се събрали. Пералнята започна да върти дрехите. Мислеше си, че като цяло е много просто, защото, естествено, никога няма да я заподозрат в самото убийство. Никой не убива приятелките си. Как биха я заподозрели?! Никой не може да докаже какво е видяла.

Ами парите, които взе…

Пое си дъх и се опита да се успокои. Неочаквано я разтърси фактът, че взе парите на Мая. Защо, за Бога, го направи? Само защото има нужда от тях. Взе поредната чаша и в този момент на вратата се звънна. Силно и решително.

Не! Не е възможно! Ева се стресна силно, стисна чашата и тя се счупи. Кръвта потече и водата почервеня. Наведе се към прозореца, но не можа да види кой е, а само, че има някой. По дяволите, кой е този, който…

Вдигна ръка нагоре и я уви с домакинска кърпа, та кръвта да не капе по пода. Отиде в антрето. Съжали, че е избрала грапаво стъкло за входната врата, през което няма видимост. После отвори. Отвън стоеше мъж — много висок, слаб, с прошарена коса. Изглеждаше страшно познат. Приличаше на мъжа във вестника; този, който води разследването, но, разбира се, е твърде рано. Все пак е само петък сутринта, а и възможностите им да открият нещо само за една нощ си имат граници, въпреки че със сигурност…

— Конрад Сейер. Полиция.

Сърцето й се преобърна и се озова някъде в стомаха. Гърлото й се сви с леко щракване, но навън не излезе и звук. Стоеше неподвижно, вперил въпросителен поглед в нея, а след като тя не каза нищо, кимна към кърпата:

— Случило ли се е нещо?

— Не, просто мия чинии. — Тя не успя да помръдне краката си.

— Ева Мари Магнус?

— Да, аз съм.

Вгледа се съсредоточено в нея.

— Може ли да вляза?

КАК МЕ Е ОТКРИЛ? САМО ЗА НЯКОЛКО ЧАСА. КАК ПО ДЯВОЛИТЕ…

— Да, разбира се. Просто бях заета заради ръката. Ще намеря цитопласт. Чашата беше от евтините, та няма значение. Но тече страшно много кръв, а е неприятно да си изцапаш мебелите и килимите. Почти невъзможно е да се изчисти после… Полиция?

Тя отстъпи назад, опитвайки се да си спомни какво трябва да каже. Точно сега всичко се изпари от главата й, но той, естествено, първо трябва да зададе въпрос. Най-добре да говори възможно по-малко, колкото да даде отговор на въпросите, а не да кудкудяка като кокошка за щяло и нещяло. В такъв случай той ще предположи, че е нервна, каквато тя, разбира се, беше, но той не бива да забележи.

Стояха във всекидневната.

— Първо оправете ръката — подхвърли той кратко. — Аз ще почакам.

Изследваше я внимателно. Отбеляза разцепената устна, която се беше подула.

Тя отиде в банята. Не смееше да се погледне в огледалото, за да не получи шок. Дръпна ролка лейкопласт от шкафа с лекарства и отряза едно парче. Плесна го върху раната и пое дълбоко въздух три пъти. „Мая и аз сме приятелки от детство“, прошепна тя. После се върна.

Той все още стоеше прав и тя кимна, за да го покани да седне. В момента, в който той отвори уста, за да заговори, тя се сети, че е забравила да уреди нещо важно, от решаващо значение. Искаше й се да скочи и да разреши проблема, но беше твърде късно. Беше започнал да говори и тя не можеше да мисли.

— Познавате ли Мая Дурбан?

Тя се опря върху облегалката на стола.

— Моля? Да, познавам я.

— Отдавна ли не сте я виждали?

— Не. Видях я… вчера. Снощи.

Той поклати бавно глава.

— Вчера в колко часа…?

— Ами, около шест-седем, струва ми се.

— Знаете ли, че е била намерена мъртва в леглото си в двадесет и два часа?

Ева седна, облиза устни и преглътна. „Знам ли за това? Чула ли съм вече, толкова рано сутринта…?“

Изведнъж погледът й спря върху вестника, отворен на първа страница.

— Да. Видях във вестника.

Той го вдигна, обърна го и погледна задната страна.

— Така ли? Не сте абонирана, както виждам. Няма етикет с адреса. Излизате и си купувате вестник рано сутрин ли?

В него имаше нещо непреклонно, беше от типа, който би накарал и риба да проговори. Тя нямаше шансове.

— Да, не всеки ден, но много често.

— Как така знаете, че убитата е точно Дурбан?

— Моля?

— Името й — изрече той тихо — не е споменато в статията.

Ева щеше да припадне.

— Ами, разпознах блока на снимката. А и прозорецът й е маркиран. Искам да кажа, че разбрах от съдържанието в статията, че е Мая. Тя беше специална в известен смисъл. Тук пише — наведе се напред и посочи — „известна на полицията“ и „проституция“. И тридесет и девет годишна. Разбрах, че е тя, разбрах го веднага.

— Аха. И какви мисли минаха през главата ви, когато разбрахте, че е убита?

Ева се мъчеше трескаво да намери подходящите думи.

— Че трябваше да ме послуша. Опитвах се да я предупредя.

Той мълчеше. Тя предположи, че ще продължи да я разпитва, но той не го направи, а се огледа и започна да разглежда големите й картини съвсем не без интерес. После задържа известно време погледа си върху нея, все така мълчаливо. Ева усети как се изпотява и раната на ръката й започва да щипе.

— Ако не ви бях изпреварил, нали щяхте да се свържете с нас, както предполагам?

— Какво имате предвид?

— Отивате на гости на приятелка и на следващия ден прочитате във вестника, че е убита. Сигурно щяхте да се свържете с нас, за да дадете информация и да ни помогнете?

— Да, да, разбира се. Просто още не бях помислила за това.

— Сигурно мръсните чинии са били по-важни?

Ева бавно рухваше пред очите му.

— С Мая бяхме приятелки от детство — подхвана тя смирено.

— Продължете.

Отчаянието беше на път да вземе връх. Тя се опита да се стегне, но вече не си спомняше как точно иска да представи историята.

— Срещнахме се в „Гласмагасинет“. Не се бяхме виждали от двадесет и пет години. И така, отидохме да пием кафе. Тя ми разказа за своя бизнес.

— Да. От доста време се занимаваше с това.

Той замълча отново и тя не успя да изпълни намерението си да отговаря само на зададени въпроси.

— Вечеряхме заедно в сряда. А после пихме кафе у тях.

— Значи сте били в апартамента й?

— Да, за малко. Взех си такси до вкъщи, а Мая искаше да се върна с картина, която да купи. Защото аз съм художничка и между другото тя смяташе, че това е твърде безнадеждно, най-вече защото не продавам. Когато й казах, че са ми изключили телефона, пожела да ми помогне, като купи картина. Тя имаше много пари.

Ева се сети за парите на вилата, но не ги спомена.

— Колко плати за картината?

— Десет хиляди. Точно колкото дължа за неплатени сметки.

— Добра покупка е направила — неочаквано заяви той.

Силно изумена Ева отвори широко очи.

— Значи е искала да се върнете обратно и вие така и направихте?

— Да. Само за да оставя картината — добави тя бързо. — Взех такси. Бях я увила в одеяло…

— Знаем това. Возили сте се в кола номер F 16. Навярно сте я продали веднага — усмихна се той. — Колко време останахте?

Ева се мъчеше да задържи маската на лицето си.

— Може би час. Изядох един сандвич, а после си поговорихме. — Тя се изправи, за да си намери цигарите, отвори чантата, която беше на масата за хранене, и видя пачките банкноти. Затвори я шумно.

— Пушите ли? — попита той, размахвайки пакет „Принс“.

— Да, благодаря.

Тя извади една цигара от пакета и взе запалката „Зипо“, която той беше плъзнал по масата.

— Таксито ви е взело оттук в осемнадесет часа, така че вероятно сте били при Дурбан в осемнадесет и двадесет.

— Да, мисля, че беше точно така. Но аз всъщност не видях колко е часът.

Дръпна силно от цигарата и издиша дима. Опитваше се да освободи натрупващото се в нея напрежение. Не помогна.

— И сте останали там около час, така че сте тръгнали обратно около деветнадесет и двадесет?

— Както споменах, не погледнах часовника. Но тя чакаше клиент и не исках да оставам, затова си тръгнах много преди той да дойде.

— Кога щеше да дойде?

— В осем часа. Тя веднага ми каза, че чака клиент в осем. Звънели по два пъти. Такъв им бил сигналът.

Сейер кимна.

— А знаете ли кой беше?

— Не, не исках да знам. Смятам заниманията й за нещо ужасно, отвратително. Не разбирам как е могла да го прави, как някой въобще го прави.

— Възможно е вие да сте последната, която я е видяла жива. Възможно е мъжът, дошъл в осем часа, да е убиецът.

— О? — тя простена, сякаш я побиха тръпки при тази мисъл.

— Срещнахте ли някого на улицата?

— Не.

— По кой път тръгнахте?

„Говори истината, докато можеш!“

— Наляво. Покрай бензиностанцията и застрахователното. Покрай реката и по моста.

— Но това е обиколен път?

— Не исках да минавам покрай кръчмата.

— Защо?

— Вечер пред заведението има много хора.

Това си беше самата истина. Не понасяше да минава край големи компании от пияни мъже.

— Разбирам — погледна превързаната й ръка.

— Дурбан изпрати ли ви?

— Не.

— А заключи ли след вас?

— Не, не мисля. Не обърнах внимание.

— И не срещнахте никого в коридора или на тротоара отвън?

— Не, никого.

— Забелязахте ли дали има паркирани коли на улицата?

— Не си спомням да съм видяла.

— Добре. Тръгнахте по моста… И след това?

— Какво имате предвид?

— Къде отидохте?

— Вкъщи.

— Прибрали сте се вкъщи. От „Турденшиолдс“ до „Енгелстад“?

— Да.

— Пътят не е ли много дълъг?

— Ами… Да, но исках да повървя. Имах за много неща да мисля.

— И какво мислехте по време на толкова дългата разходка?

— Ами, за Мая и всичко останало… — промърмори тя. — Как е станала такава! Едно време се познавахме много добре и не проумявах… Смятах, че я познавам — учудена каза тя, почти на себе си.

Смачка цигарата в пепелника и отметна косата си назад.

— Срещнали сте Мая Дурбан в сряда сутринта за първи път след двадесет и пет години?

— Да.

— И това е всичко?

— Да. Точно така, това е всичко.

— Нещо да сте забравили?

— Не, не мисля.

Той стана от дивана, пак поклати глава и взе запалката „Зипо“, която вече носеше отпечатъците на Ева. Мушна я в малкото си джобче.

— А смятате ли, че тя изглеждаше неспокойна по някаква причина?

— Не, изобщо не. Мая беше в изключителна форма, както винаги. Изцяло владееше положението.

— А да е споменала нещо, което да навежда на мисълта, че някой я преследва? Или че е в лоши отношения с някого?

— Не, не е ставало дума, по никакъв начин.

— Обади ли й се някой, докато бяхте там?

— Не.

— Е, няма да ви притеснявам повече. Моля ви да се обадите, ако изникне нещо, което сметнете, че е важно. Каквото и да е.

— Да!

— Ще разпоредя да ви включат телефона веднага.

— Моля?

— Опитах да ви се обадя. От Телефонната централа ме уведомиха, че не сте платили.

— А, да. Благодаря много!

— В случай че се наложи да разговаряме пак с вас.

Тя прехапа устни стресната.

— А как така разбрахте, че съм била там? — неочаквано попита тя.

Той мушна ръка във вътрешния си джоб и извади една книжка в червена кожа.

— Седмото чувство на Мая. Тук е записано, на 30-ти септември: Срещнах Ева в „Гласмагасинет“. Ядохме в „При Хана“. Най-долу е отбелязала и адреса.

„Колко лесно!“, мина през главата на Ева.

— Не ставайте — продължи той. — Ще намеря пътя сам.

Тя се свлече обратно. Чувстваше се безкрайно изтощена. Започна да кърши пръсти в скута си, от което раната прокърви отново. Сейер прекоси стаята и неочаквано се спря пред една от картините й. Наклони глава настрани и попита:

— Какво представлява?

Ева се извърна.

— Нямам навика да давам обяснение за картините си.

— Донякъде ви разбирам. Но това — той посочи островърха кула, открояваща се в тъмнината — ми напомня за църква. А това, малкото сиво на заден план, би могло да е надгробен камък. Леко заоблен най-отгоре. Далече е от църквата, но въпреки това очевидно са част от едно цяло. Гробище — заключи отчетливо той. — С един-единствен надгробен камък. Кой е погребан там?

Ева го погледна изумена.

— Вероятно аз.

Той тръгна да излиза.

— Това е най-силната картина, която някога съм виждал.

Щом вратата хлопна, тя си помисли, че е трябвало да отрони някоя сълза, но вече беше късно. Седеше с ръце, отпуснати в скута и слушаше пералнята, която беше започнала да центрофугира. Все по-бързо и по-бързо, докато не стигна застрашително буботене.

След като се отърси от ужаса, в нея се зароди постоянно нарастваща ярост. Не познаваше това чувство. Никога не беше изпитвала ярост, а само отчаяние. Донесе чантата на масата за хранене. Отвори я и я обърна — парите полетяха навън: главно банкноти от по сто крони, имаше няколко по петдесет и голям брой по хиляда. Броеше ли, броеше и не вярваше на очите си. Повече от шестдесет хиляди! „Джобни пари“ — така ги нарече Мая. Подреди ги в равни пачки и поклати глава. С шестдесет хиляди би могла да живее цяла вечност, във всеки случай половин година. И на никого няма да му липсват. Никой не знае за тях. А къде щяха да отидат в противен случай? В държавата? Ева придоби странното чувство, че тя заслужава тези пари и те са нейни. Събра пачките, намери ластик и ги върза внимателно. Вече не изпитваше угризения, че ги бе взела. Вероятно трябваше да има, но не разбираше защо не е така. Ако изключим сливите на госпожа Сколенборг, не бе откраднала нищо през живота си. А за какво щяха да послужат парите, ако ги беше оставила в купите и вазите, при положение че са й болезнено необходими. След кратко размишление слезе в мазето. Претършува раклата и намери празна кофа със засъхнала по нея боя. С цвят на зелен лимон, полупрозрачна. Постави вързопчето с парите вътре и сложи капака, а после бутна кофата на дъното на раклата. С изумление си помисли, че ако й потрябва нещо, просто ще бръкне в кофата и ще вземе пари. Точно както е правила Мая. Качи се горе. „Причината е, че никой няма да ги намери. Може би всички сме крадци и само чакаме достатъчно добра възможност. А това си беше добра възможност. Такива ничии пари е редно да отиват при наистина нуждаещи се хора. Като мен и Ема.“ Пък и Мая има два милиона, скрити на вилата. Поклати глава — не бива да мисли за толкова големи пари. Ами ако ги е скрила толкова добре, че никой не ги намери? Дали ще изгният там? „Ще се радвам да притежаваш тези пари“ — каза Мая. Вероятно го изрече на шега, но Ева въздъхна при спомена. Защо пък да не е била искрена? Възможността пробва да се прокрадне в съзнанието й, но тя я прогони. Пари, за които никой не знае. Беше й невъзможно да си представи какво ще прави с толкова много средства. От това, разбира се, няма да излезе нищо. Изключено е човек да скрие такова състояние. Дори Ема ще задава въпроси, сдобият ли се внезапно с такива пари. Нищо чудно да сподели с Юстайн; тогава и той ще започне да разпитва. Или с баща й, или с приятели и с родителите на приятелите. Затова е толкова трудно да си крадец. Винаги се намира някой, който да заподозре, някой, който знае за мизерното ти положение, а и слуховете се носят много бързо. Само ако Мая знаеше какви мисли мъчат Ева сега. Вероятно вече е в хладилна камера, с бележка на палеца: Дурбан, Мари, родена на 04 август 1954 г.

Ева потрепери. Мъжът с конската опашка обаче няма как да се измъкне. Винаги ги залавят. Трябва само да почака, докато го спипат. Той няма никакъв шанс, не и сега, когато използват ДНК метода. Още повече че спа с Мая. Остави много представителна визитна картичка, наред с пръстови отпечатъци, паднали косми, влакна от дрехи и какво ли още не. Тя все пак бе попрочела някой и друг криминален роман. Изведнъж с ужас си помисли какви следи остави самата тя. Онзи от полицията положително ще дойде пак. Тогава ще повтори същата история. Може би постепенно ще свикне. С решителни крачки влезе в ателието. Нахлузи работната си риза и се захвана настървено да разглежда черното платно, опънато на статива: добър формат — 60 на 40, нито много голямо, нито много малко. Извади от чекмеджето шкурка и дървено блокче. Откъсна парче шкурка и го уви около блокчето, сви ръка и направи няколко пробни движения във въздуха. После се нахвърли върху платното. В горния десен ъгъл замахна силно четири-пет пъти. Цветът стана сивкав, почти оловен, малко по-светъл на местата с по-плътна тъкан. Отстъпи крачка назад. Ами ако не го намерят. Ако просто се измъкне. „Опел Манта“, BL 74, нали така? Не всички ги залавят. Ако не е вкаран по-рано в архива, как всъщност ще го намерят? Всичко се случи толкова бързо и съвсем безшумно. Той се измъкна и изчезна за секунди. Ако тя е единствената, видяла колата му, те никога няма да научат, че той кара „Опел Манта“. А такава кола се среща много рядко и би помогнала да го открият лесно.

Приближи се отново и започна да търка малко по-наляво. Сега движенията й бяха по-ограничени, но силата — по-голяма. Какво каза той за работата си? Колко време трябвало да работи, за да спечели… един бон? Един бон са хиляда крони, нали? Тя си представи светлия тил с малката опашчица на врата. Не спомена ли пивоварната?

Замръзна. Беше стигнала до бялото платно, от което струеше остра светлина. Блокчето падна на пода. Погледна часовника, продължи да мисли и тръсна силно глава. Застърга отново. Погледна още веднъж. Изхлузи ризата през глава, облече се и излезе.

Наложи се да включи смукача, за да запали. Колата изръмжа силно и изпусна черен газ, когато тя превключи на по-висока скорост и излезе на пътя. Сигурно той вече е в Швеция. Вероятно има вила, където се крие, или е посегнал на живота си. Или е на работа, като всички други, все едно нищо не се е случило. В пивоварната, паркирал бялата „Манта“ отвън.

Караше бързо, приведена над кормилото. Искаше да се увери доколко подозренията й са основателни и дали бялата „Манта“ е отпред; че колата не е само плод на фантазията й, а наистина съществува. Профуча отдясно на „Електрозахранване“ и мигом се сети за неплатените сметки. Не бива да ги забравя! В момента разполага с достатъчно пари, дори да постави някои от картините в рамка. Хората не купуват картина, когато платното стърчи по краищата. Не ги разбираше.

Сега билковата градина остана отляво, наближаваше нанадолнището с деветте убиващи скоростта вдлъбнатини. Намали на втора. „Не ме е виждал. Не поемам никакъв риск, ако се разходя пред пивоварната, защото няма представа коя съм и какво съм видяла. Но се страхува и очите му играят на четири. Трябва да съм внимателна.“ Колата премина през първата вдлъбнатина с олюляващо се движение. „Ако е умен, ще продължи да живее, сякаш нищо не се е случило. Ще ходи на работа и ще разказва вицове в стола. Дали има жена и деца?“ Мисълта й хрумна внезапно. Тя продължи внимателно през вдлъбнатините, съобразявайки се с възможностите на старата кола. За себе си го кръсти Елмер. Смяташе, че името е подходящо — безлично и безвкусно. Не си представяше, че носи някое обичайно име като Тригве, Коре или Йенс например. Не и когато го виждаше с вътрешното си око как седи на леглото със смъкнати до коленете панталони и с лъскавия остър нож в ръка. В него нямаше нищо необичайно. Дали сега се чувства различно? Разстроен ли е, уплашен ли е до смърт или само раздразнен, че прекрачи определена граница, което ще му струва скъпо? Как ли се чувства в действителност?

Ева натисна газта и изви волана рязко, за да навлезе в околовръстното. Отмина фабриката за електрически крушки и забеляза статива за вестници пред пекарната. Заглавието гласеше „Намерена задушена“, същото, както и на бензиностанцията „Есо“. Мая беше из целия град, а Елмер със сигурност го е прочел, ако изобщо чете вестници, но все пак всички го правят. Навлизайки по улица „Оскар“, намали скоростта и мина бавно край пивоварната, продължи към банята и паркира зад сградата. Известно време постоя в колата. Много от колите на големия паркинг бяха бели. Заключи и тръгна бавно покрай банята. Усети миризмата на хлор, обичайна за това място. Насочи се към „началническия“ паркинг точно до главния вход. Елмер определено не е шеф, не беше облечен като такъв, а и се оплака от заплатата си. Продължи с бавни крачки; заграденият с бариера паркинг остана отляво. Автомат за проверка на карти примигваше в червено, а съобщение на огромна табела вдясно предупреждаваше, че паркингът се наблюдава, но без да споменава как. Тя не виждаше камери никъде. Мушна се край бариерата и тръгна наляво. Трябваше да търси методично, защото колите бяха много. Сърцето й биеше все по-бързо, мушна ръце в джобовете на палтото и се опита да обикаля бавно и небрежно. От време на време вдигаше лице към слънцето леко усмихната, с надежда така да вдъхва доверие. Видя бяла „Хонда Сивик“, неестествено лъскава, сякаш току-що излязла от магазина. Продължи към края на редицата — налагаше се да огледа всички, заедно с регистрационните табели, а същевременно да не проличи, че проявява интерес към колите, ако някой я наблюдава. Може ли да убиеш човек и на сутринта да отидеш на работа? Възможно ли е? Поостаряло, мръсно „Бе Ем Ве“ с много боклуци, оставени вътре, „фолксваген“ „костенурка“, всъщност не бял, а по-скоро жълтеникав. Тя продължи към друга редица коли. Въпреки че беше октомври, усети оскъдната слънчева топлина като тъжно погалване по бузата си. Неочаквано Мая е мъртва, а това е необратимо. Не е истина. Ева не бе сигурна дали й е ясно. Тя се появи толкова неочаквано, както и изчезна. Само прелетя шеметно като странен сън. Бял „Мерцедес“, старо „Ауди“… Вървеше бавно с разкопчано палто. В следващия миг мъж в тъмносин работен гащеризон с много фосфоресциращи ленти по него й препречи пътя. Охрана.

— Имате ли пропуск?

— Моля? — сбърчи чело Ева. Служителят, макар и с вид на дете, беше огромен.

— Това е частен паркинг. Търсите ли нещо?

— Да. Една кола. Нищо няма да пипам.

— Изчезвайте. Тук е само за служители. — Имаше яркоруса, ниско подстригана коса и голямо самочувствие.

— Само ще проверя нещо. Само ще направя една обиколка да погледна. Важно е за мен — добави тя.

— Не може! Елате, ще ви изпратя — тръгна към нея, сочейки повелително изхода.

— Вървете след мен, ако искате. Само ще огледам колите. Търся мъж, с когото трябва да говоря. Важно е. Моля ви! И аз имам кола със стерео уредба.

Той се подвоуми.

— Добре, но бързо. Работата ми е да гоня външни лица оттук, затова…

Тя продължи да върви между редиците автомобили, като чуваше стъпките му след себе си.

— Каква марка е автомобилът? — продължи да досажда той.

Тя не отговори. Елмер не бива да знае, че някой го търси. Този сополанко в синьо костюмче със сигурност ще я издаде.

— Познавам много от работещите тук — добави той.

„Тойота Терсел“, старо „Волво“, „Нисан Съни“. Пазачът се прокашля.

— Долу ли работи, или на крановете?

— Аз не го познавам. Виждала съм само колата му — отговори тя кратко.

— Страшно тайно действате!

— Вярно е.

Тя спря и кимна. Той стоеше със скръстени ръце и се чувстваше глупаво. Сама жена извършва незаконни действия в частен район, а той я следва като куче. Що за охрана! Част от самочувствието му се стопи.

— И защо ви трябва мъж, когото не познавате?

Заобиколи я и се облегна върху капака на една кола. Краката му бяха толкова дълги, че й препречваха пътя.

— Мисля да го убия — усмихна се тя мило.

— А, ясно! — изцвили, сякаш изведнъж бе разбрал.

Шушляковият гащеризон стоеше отлично на спортното му тяло. Ева се загледа в регистрационния номер между разкрачените му крака. BL 744. Бързо се обърна към автомобила зад нея — сребрист „Голф“; доближи се плътно и започна да гледа през прозореца. Той я последва.

— На един от стола е, но не си спомням как се казва. Един дребосък с къдрава коса. Него ли търсите?

Тя се усмихна търпеливо, изправи се и хвърли бърз поглед на „Опел“-а зад него. Сега можеше да види целия номер. BL 74470. „Манта“. Беше познала, че е като някогашната кола на Юстайн, но тази тук беше по-хубава, по-нова и по-добре поддържана. Отвътре беше червена. Тя тръгна отново, този път към бариерата. Видя достатъчно. Намери го адски бързо. Най-обикновен работник в пивоварната с убийство, което лежи на съвестта му. А тя, Ева, знае достатъчно, за да го вкарат зад решетките на някоя малка килия за петнадесет-двадесет години. Умът й не го побираше: снощи уби Мая, а днес е на работа, сякаш нищо не се е случило. Значи е умен. Хладнокръвен. Нищо чудно да коментира убийството, докато дъвче сандвич в столовата. Тя е в състояние да си го представи как мляска, оплескан с майонеза по горната устна. „Гадно е свършила тази жена, вижте. Сигурно е някой вбесен клиент.“ После преглъща, отпива кола и маха лимона и магданозените стръкове, преди да отхапе отново. „Сигурно вече е в Швеция.“

Навярно някои от тях са посещавали Мая. А дали самият той не се чувства като нея и не му се вярва, че се е случило, опитвайки се да го прогони като ужасен сън.

— Сещам се как се казва! — извика охраната след нея. — Този с „Голф“-а. Бендиксен. От Финмарк е.

Ева махна, без да се обръща, и продължи напред, но се сети нещо и спря:

— На смени ли работят?

— От седем до три и от единадесет до седем.

Тя кимна, погледна си часовника и си тръгна. Мина край банята и влезе в колата си. Сърцето й биеше много бързо. Носеше огромна тайна и не знаеше какво да прави с нея. Запали колата и подкара към вкъщи. До три часа имаше много време. Тогава ще го причака и ще го проследи, за да разбере къде живее и дали има жена и деца. У нея се надигна силно желание. Той трябва да научи, че и друг знае. Само толкова. От къде на къде ще се чувства в безопасност? Станал сутринта и отишъл на работа както обикновено, при положение че е убил Мая без никаква причина. Тя не разбираше защо той го направи и откъде дойде целият този гняв. Сякаш ножът до ръба на леглото беше най-голямата нанесена му някога обида. Докато си мислеше, че убийците не са като останалите хора, Ева заобиколи един клатушкащ се неуверено в дясната страна на пътя велосипедист. Трябва да му липсва нещо. Ами ако просто се е ужасил при вида на ножа. Наистина ли допускаше, че Мая ще го наръга? Ева се чудеше дали ловък адвокат би го спасил, твърдейки, че е действал при самозащита. „В такъв случай ще се намеся.“ И веднага отхвърли тази перспектива. Не може да свидетелства в съда като приятелка на проститутка. „Не съм страхлива, не и в истинския смисъл. Но трябва да мисля за Ема.“ Започна да си го повтаря многократно. Независимо от това, само при мисълта, че никой нищо не знае и е възможно подобно нещо да се случи, а после да се превърне в кратко вестникарско съобщение, безпокойство обхвана цялото й тяло, сякаш хиляди малки мравки пълзяха в кръвта й. Все пак ставаше въпрос за нейна приятелка, за най-добрата й приятелка, Мая.

Прибра се и заключи вратата. След малко телефонът звънна.

Тя се сепна. Значи номерът й е включен, вероятно й звъняха от полицията. Поколеба се за миг, но бързо взе решение и вдигна слушалката.

— Моята Ева! Господи, къде изчезна в последно време? Въртя ти от няколко дни.

— Телефонът ми беше изключен. Бях закъсняла с плащането на сметката.

— Предупредих те да ми казваш, ако ти липсва нещо — измърмори баща й.

— Няма да умра без телефон няколко дни — отвърна тя небрежно. — А и ти определено не се къпеш в пари.

— По-добре е аз да гладувам, отколкото ти. Доведи Ема при мен, искам да чуя непокварения й глас.

— За няколко дни е при Юстайн. Нещо като есенна ваканция. Я ми кажи, аз толкова покварена ли звуча. Това ли искаш да кажеш?

— На моменти в гласа ти има потайна нотка. Не ме напуска чувството, че споделяш само частица от това, което се случва.

— Да, вярно е. Това означава, че се съобразявам. Вече не си съвсем млад, както знаеш.

— Време е да дойдеш скоро, за да се позаяждаме истински на чаша червено вино. По телефона не мога да съм толкова остроумен — взе да подсмърча, сякаш е настинал.

— Ще дойда през следващите дни. Ако искаш, обади се у Юстайн, за да поговориш с Ема. И между другото, тя не е съвсем непокварена. Като цяло, прилича на теб.

— Ще го приема за комплимент. Дали ще го притесня, ако се обадя?

— Не! Луд ли си? Той много те харесва. Смята, че сигурно си ядосан, защото ни напусна. Много ще се зарадва, ако се обадиш.

— Страшно съм ядосан! Нали не си предполагала друго?

— Не му го казвай.

— Никога няма да разбера защо така браниш мъж, който те напусна по този начин.

— Друг път ще ти обясня, на чаша червено вино.

— Един баща трябва да знае всичко за единственото си дете — смъмри я той обиден. — Животът ти е една голяма тайна.

— Да — съгласи се тя тихо. — Така е, татко. Но знаеш, че важните истини напират и ще излязат. Когато му дойде времето.

— Времето изтича скоро. Аз съм стар — напомни й той.

— Винаги го казваш, когато се самосъжаляваш. Купи червено вино и ще намина. Ще се обадя да ти кажа кога. Нали не ходиш бос?

— Ходя, както си искам. Започни да се обличаш като жена и аз ще взема да се обличам като дядо.

— Дадено, татко!

За момент настъпи мълчание. Чуваше как той диша. Продължиха да мълчат, но Ева го усещаше наблизо; дори й се стори, че топлият му дъх мина през слушалката и погали бузата й. Баща й беше жилав корен и тя черпеше всичките си сили от него. Дълбоко в подсъзнанието й пробягваше мисълта, че той скоро ще умре, а нейната идентичност ще бъде отнета и тя ще остане болезнено оголена, сякаш са й смъкнали кожата и косата.

Потрепери пред тази перспектива.

— В момента не си мислиш за хубави неща, Ева, долавям го.

— Ще дойда скоро. По принцип не смятам живота за особено забавен.

— Значи ще се наложи да се утешаваме взаимно.

Той затвори; стана много тихо. Тя се приближи към прозореца и се помъчи да прогони мислите, но те бяха поели в своята посока. „Откъде минахме с колата, за да стигнем до вилата тогава? Не пресякохме ли първо Конгсберг?“ Беше толкова отдавна. Двадесет и пет години. Бащата на Мая ги закара със служебната кола. Напиха се и следите около вилата засъхнаха на грозни петна, а по-голяма част от чаршафите се наложи да изнесат навън през нощта. Първо до Конгсберг, а после през моста. Нагоре към Сигдал. Май така беше. Червена вила със зелени прозорци. Мъничка, почти единствена в района. Но пък беше далече, на около тридесет километра, ако не и над четиридесет. Почти два милиона. Колко място заемат толкова много пари в банкноти с различна стойност? Едва ли са се побрали в кутия за обувки. И къде ли е скрила такова състояние в малката вила? В мазето? В комина? Във външната тоалетна, която всеки път, след като се ползва, се посипва от чувал с пръст и дървесни кори? Дали не са в хладилника в кутии от рибни кюфтенца? Мая беше изобретателна. Определено няма да е лесно, ако някой реши да ги търси. Но кой ще е той? Никой не знае за тях. Ще вземат да останат там завинаги и да се превърнат на прах. А дали Мая не е разказала на някого? В такъв случай сега и някой друг мисли като нея: мисли за двата милиона и мечтае. Върна се в ателието и продължи да стърже черното платно. Октомври не е твърде активен сезон за посещения на вила в планината и вероятно там няма жива душа. Никой няма да я види. Ще паркира по-далечко от вилата и ще върви дотам пеша, ако изобщо намери пътя. Спомняше си, че се завива наляво при жълт магазин и се изкачват баирите почти до голите върхове. Имаше много овце. И туристически дом до голямо езеро, близо до което може да се паркира. Стържеше платното усилено. Два милиона. Своя собствена галерия. Ще рисува на воля, без да се притеснява за пари с години. Ще се погрижи добре за баща си и за Ема. Ще вади банкноти от някоя купа, когато й потрябват. Или от някой сейф? Как така Мая не беше оставила парите в сейф? Вероятно защото трябва да се регистрират и съответно — лесно да се проследят. Това са черни пари. Ева започна да търка по-силно. За да се сдобие с парите, трябва да се вмъкне във вилата, но не виждаше как би се осмелила да го направи. Да разбие вратата с железен лост или да счупи някой прозорец. Ще се чуе надалече. Но ако там горе няма никой… Ще тръгне вечер и ще пристигне през нощта. Ще бъде обаче трудно да търси в тъмнината. Май трябва да вземе фенер. Хвърли шкурката и бавно тръгна към стълбата за мазето. В едно от чекмеджетата Юстайн бе оставил фенер. Осветяваше ужасно лошо. Бръкна в кофата за боя, където беше скрила от джобните пари на Мая и измъкна една пачка. Качи се обратно горе и си облече палтото. Прогони слабия повик на гузната си съвест и едва доловимия, леко заплашителен глас на разума. Първо ще плати всички сметки, а после ще свърши още някои неща. Часът беше дванадесет. След три часа Елмер ще приключи смяната и ще тръгне към колата си. Ева си сложи слънчеви очила. Погледна в огледалото черната коса, очилата и палтото и не можа да се познае.

В железарски магазин до площада не се осмели да поиска шперц и се заразхожда край рафтовете, търсейки нещо, което би могла да мушне в ключалката. Намери голямо солидно длето с остър ръб и здрав чук, с каучукова дръжка на резки. За фенер се налагаше да попита.

— За какво ще го използвате? — заинтересува се продавачът.

— Ще осветявам с него — отвърна Ева учудена, вперила поглед в щръкналия под шушляковата престилка корем. Копчетата се бяха разтворили заплашително.

— Хе-хе, ясно ми е донякъде. Но фенерите се правят за различни цели. За работа с него, за осветяване на пътя при нощна разходка, за сигнализация…?

— Ще работя — отговори тя бързо.

Той извади един фенер — водо- и удароустойчив, хубав, с дълга тясна дръжка. Светлинният лъч се разширяваше или стесняваше според желанието.

— Този е от най-добрите, които можете да намерите. Доживотна гаранция. Използват го американските полицаи. Четиристотин и петдесет крони.

— О, Боже! Да, добре, взимам го.

— Става и за удари по главата — продължи сериозно той. — Ако се появят крадци с взлом и други такива.

Ева сбръчка чело. Не беше сигурна доколко сериозно говори.

Оборудването излезе цяло състояние — повече от седемстотин крони. Плати и взе сивия хартиен плик в ръка. Почувства се като класически обирджия. Липсваха й само гумени обувки и маска. Дояде й се. Отиде в „Йенсен манифактур“ и се качи в кафето на втория етаж. Купи си мляко с кафе и два сандвича, единия със сьомга и яйца, другия с кашкавал. Не срещна познати. По-скоро не познаваше никого, а виждаше само незаинтересовани безименни лица. Хареса й, защото й предстоеше да обмисли доста неща. След като се нахрани, отиде в книжарницата и си купи карта. Седна на стълбище на пешеходната улица, полускрита от една реклама за сладолед, и започна да търси. Много бързо намери пътя. На око прецени разстоянието. Пътят с кола беше най-малко два часа и половина. Ако тръгне в девет часа, ще стигне горе преди полунощ. Сама във вила в Хардангервида, с чук и длето. Може ли да го направи?

Отново си погледна часовника. Чакаше Елмер — той вече бе работил шест часа и скоро щеше да е преживял първия си работен ден като убиец. Отсега нататък той ще брои дните и ще гледа календара. Ще си отдъхва облекчено всяка вечер, когато си ляга като свободен човек. А някой ден, по един или друг начин тя ще го стресне. Тогава ще се прости със сигурността и нощем ще лежи буден или ще крачи нагоре-надолу в очакване. Бавно ще се съсипе, вероятно ще започне да пие и да отсъства от работа. И така, животът му ще се превърне в ад. Ева се усмихна с крива усмивка.

Стана и тръгна към спортния магазин. Купи си тъмнозелено импрегнирано яке с качулка, чифт маратонки „Найк“ и малка раница. Никога не бе притежавала такива вещи. Ако ще се изкачва по планинските пътища нощем, редно е да прилича на собственик на вила. Не е изключено някой да я види. Плати за всичко почти хиляда и четиристотин крони и погледна невярващо, но покупката не повлия на дебелината на портфейла й. Винаги е много лесно, когато не се налага да си броиш парите. Просто ги вадиш и ги плясваш върху щанда без притеснения. Чувстваше се леко и странно, сякаш е друг човек, но всъщност беше тя, Ева, която сега пръска пари. Не желаеше и не се интересуваше от никакъв лукс. Искаше само спокойствие, за да може да рисува. Нищо друго. Накрая отиде в банката и плати сметките — тока, телефона, годишния данък за колата, застраховката и общинските данъци. Пусна всички касови бележки в чантата си и излезе с вдигната глава. Тръгна към площада и слезе до пейките край речния бряг. Загледа се в черната забързана вода. Картонена кутийка, вероятно от хотдог с пюре, отмина бързо като миниатюрна моторна лодка. Дали сега Елмер поглежда часовника си по-често от преди? Все още никой не го е потърсил, никой не е влязъл в голямата зала, за да го отведе навън към чакащата го кола. Никой нищо не е видял. Той си мисли, че ще се измъкне. Възможно е и да успее. Ева се върна при колата. Подкара към градската баня и паркира в предната част, за да вижда бариерата. Охранителят продължаваше да снове между редиците коли. Тя се наведе над картата и взе да я разглежда. Часът беше три без петнадесет.

Най-накрая се появиха трима мъже един след друг. Той спря до бялата кола и прокара ръка през косата си — този път беше пусната, но тя разпозна профила му, както и биреното му коремче. Говореше, жестикулираше и побутваше приятелски с юмрук другите двама.

Сякаш нищо не се е случило!

Тя разбра, че разговарят за колата, защото оглеждаха гумите. Единият се наведе и посочи под скарата, а Елмер поклати глава в знак на несъгласие. Постави ръка върху покрива на колата, все едно показваше, че е негова. Стоеше разкрачен, жестовете му бяха типично мъжки. Ева включи на скорост и потегли бавно напред. Може би той е адски луд шофьор и ще изчезне за нула време. Колата му изглеждаше здрава, докато нейната щеше да се разпадне всеки момент. От друга страна, би могло да мине и добре, защото по това време движението беше натоварено. Когато запали, моторът на колата му изръмжа сърдито, сякаш под капака се намираше много по-мощен мотор. Другите двама отстъпиха встрани. Той им помаха и подкара бавно към вдигнатата бариера. Тя имаше късмет. Той даде десен мигач — щеше да мине покрай нея. Ако е достатъчно бърза, би се вредила да кара непосредствено след него. Беше си сложил слънчеви очила. В момента, в който тя потегли, той погледна в огледалото. Стана й неприятно, опита се да запази безопасна дистанция, движейки си много бавно след него по натоварената главна улица в посока извън града. Той мина покрай болницата и погребалното бюро и след малко се престрои в дясното платно. Караше допустимо бързо и без никакви нарушения. Отмина видеоклуба и компютърния магазин. Наближаваха улица „Росенкранц“. Той погледна още веднъж в огледалото и даде десен мигач. Ева се видя принудена да продължи напред, но успя да зърне в огледалото, че той спря до зелен жилищен блок, пред първия вход. Малко момченце тичаше към него. Дали не беше синът му? После се скриха.

Значи живее в зеления жилищен блок на улица „Росенкранц“. Вероятно има син на около пет-шест години. Като Ема.

В състояние ли е да продължи да бъде баща след случилото се? Да взима вечер момченцето в скута си и да му пее песни? Да му помага да си измие зъбите? Със същите ръце, превърнали го в убиец? Тя продължи все направо и стигна до хиподрума. Тогава зави надясно, нахално направи непозволен обратен завой и тръгна обратно. Сега зелената сграда се падаше отляво. Отвън стоеше жена с леген в ръце, с изрусена коса, високо вдигната на кок. Типична превземка, такава, каквато той би избрал, помисли си Ева. Ето че го намери! А много скоро ще притежава и два милиона.

* * *

В девет вечерта тя се качи в колата. След два часа и половина и след десет изпушени цигари жълтият магазин още не се виждаше. Краката й започнаха да се схващат, гърбът я болеше. Планът вече й се струваше истинско безумие. Беше тъмно като в рог. Отмина Вегли и кафенето с големия трол, остави зад себе си малките селца и постепенно разпознаваше имената. Беше на прав път. Магазинът трябваше да е отляво и да е осветен, каквито са обикновено магазините през нощта. Но наоколо цареше тъмнина, не се виждаше нито една къща, по пътя нямаше и коли. Гората заграждаше шосето от двете страни като черна стена. Все едно караше по дъното на бездна. По радиото звучеше музика, но сега тя я намираше за досадна. Къде е проклетият магазин?

Отби встрани и спря. Запали още една цигара и взе да обмисля положението. Наближаваше полунощ и се чувстваше страшно уморена. Едва ли ще намери вилата; навярно не си спомня правилно пътя. Беше толкова отдавна, преди двадесет и пет години. Тогава бяха деца. Мая водеше бандата, а другите припкаха след нея като овце — Ева, Ханне, Ина и Елсе Гру. Стари, зелени спални чували и консерви. Четене на приказки и червена бира. Дали пък не са съборили жълтия магазин и сега на негово място да има голям търговски център, мислеше си Ева. А може би не строят търговски центрове навътре в гората. Продължи да шофира, даде си още двадесет минути. Не го ли намери в това време, ще се върне. А защо да не пренощува в колата и да продължи търсенето на дневна светлина? Мисълта да спи на задната седалка обаче не я изкушаваше особено. Тук си беше абсолютна пустош и се съмняваше дали би се осмелила да остане. Включи на скорост и отново излезе на пътя, загасяйки цигарата в препълнения пепелник. Погледна още веднъж часовника и даде газ. Сети се, че пътят минава през мост, по който навремето се движеха овце и кози. Катереха се зигзагообразно нагоре и взимаха остро завоите. През зимата почистваха пътя само до Туристическия дом, та се налагаше Мая да преодолява последната отсечка на ски. Добре че поне не беше паднал сняг, но горе може и да е валяло и да трябва да прегази останалата част. Не беше помислила за това. Ева не беше голяма любителка на живота сред природата и сега се чувстваше глупаво. Запали поредната цигара. Наистина започваше да й става неприятно. Взираше се в черната гора в търсене на някаква светлинка. Включи радиатора по-силно. Тук, горе, въздухът беше по-различен, някак по-остър. Дявол го взел, колко е далече! Елмер сигурно вече е в леглото, а кошмарите и него го чакат да затвори очи. Навярно седи сам в стаята и пие третото си уиски, а жена му отдавна спи невинно под юргана. Не му е лесно да си легне с образа на Мая, запечатан върху ретината, и с усещането за ритащите под него крака, докато я задушава с възглавницата. Положително се е борила с всички сили. Мая беше силна, но Ева никога няма да спре да се учудва колко невероятно по-силни са мъжете. Дори не е задължително да са особено едри, просто сякаш са направени от друг материал. Изведнъж натисна спирачките. Отляво в далечината светеше. Постепенно различи добре познатата оранжева табела — четириъгълна, с голямо К върху нея.

Кооперативният магазин. Видя пътя и моста. Изостави светлините на шосето и тръгна по неравния път. Бавно заизкачва склона на втора скорост. Пулсът й отново се учести. В мислите си виждаше вилата като малко тъмно петно, семпло и неугледно, с непредполагаемо съкровище в него, едно приказно имане — ключът към безгрижния живот. Мая трябва да я види сега. Щеше да й хареса, както й харесваха хора, които се възползват от удоволствията на живота. При всички случаи не би пожелала парите да отидат в държавата. Два милиона — на колко възлиза лихвата, ако взема шест-седем процента? Не, не, изключено е да ги остави в банката. Прехапа устни. Май ще трябва да ги държи в мазето. Никой не бива да научава — нито Ема, нито който и да е друг. А тя ще внимава да не харчи безразборно, да не говори насън и да не се напива. Животът й като цяло ще се усложни неимоверно. „Аскона“-та продължаваше да пълзи нагоре. Не срещна никаква кола. Все едно се намираше на друга планета, абсолютно безлюдна. Дори овцете ги нямаше. Вероятно защото е твърде студено, Ева не разбираше от тези неща. След петнадесет минути мина край Туристическия дом, който остана вдясно. Продължи напред. Вдясно се простираше и езерото. Потърси място, откъдето да се спусне към водата. Нямаше сняг, но тук, горе, беше по-светло, а небето изглеждаше много голямо. Отляво се издигаше голяма вила. Един прозорец светеше. Нещо я прободе отвътре. Щом тук, горе, има хора, значи се налага да внимава. Планинарите със сигурност общуват помежду си. Това са жители на Осло, които от поколения притежават вили на това място. „Да, видяхме една кола да минава оттук. Наближаваше полунощ. Не разпознахме шума на мотора. Амундсен кара «Волво», а Бертрандсен има дизелов «Мерцедес». Тази несъмнено беше непозната.“

Ева следваше завоите на пътя, без да се отклонява от езерото. Напълно неподвижната вода имаше метален отблясък, сякаш повърхността бе заледена. Забеляза малка просека долу до езерото и предположи, че има път. Пътят се оказа на дупки и много опасен. Ева се опита да се промъкне до долу. През цялото време се оглеждаше, но не видя никъде другаде светлина. Не спря, преди да стигне езерото. Накрая заобиколи вилата и паркира от задната страна. Изключи двигателя и фаровете и за няколко секунди остана неподвижна в пълната тъмнина.

Понечи да затръшне вратата, но се отказа. Хлопването й щеше да проехти като изстрел от пушка в тази тишина. Притисна я силно докрай, без да я заключва, и мушна ключовете в джоба. После метна раницата на гърба си — в нея имаше чук, длето и фенер. Отвори ципа и изтегли качулката. Нямаше представа колко е далече от мястото, но предполагаше, че ще повърви петнадесет-двадесет минути. Беше кучешки студ, въздухът щипеше бузите. Вървеше с големи крачки и с приведена глава по неравния път. Надяваше се да разпознае вилата, когато я види. Спомняше си, че зад нея има поток. Там си бяха мили зъбите и оттам взимаха вода за кафето. От всички страни се извисяваха планини, черни и горди. Бяха стигнали до върха на най-високата, Йоховда, откъдето тя бе видяла Хардангервида и се беше почувствала толкова малка. Усещането обаче беше приятно — повечето от нещата в този свят бяха по-големи от нея и това й харесваше. Докато вървеше в тъмнината, изведнъж си помисли: „Каква ирония! Всички знаем, че ще умрем, и въпреки това искаме всичко от живота.“ Това прозрение я разчувства леко.

Зави и в далечината видя четири-пет вили. Не светеха. Окуражена, ускори крачка. Дали не е там? Вилата не беше ли по-настрани — самичка до потока? Или бъркаше? Май и другите бяха там, но сега няма значение, щом не светят и не се виждат паркирани коли. Бяха разположени много странно, напомняха пуснати от самолет големи пакети, разхвърляни безразборно. От разстояние изглеждаха черни, но с приближаването на първата установи, че е кафява, а рамките на прозорците — бели. От ръба на покрива стърчеше еленов рог. Ева се загледа във вилата отляво, разположена съвсем близо до потока, но не беше червена. Това не значеше нищо. Нищо чудно да са я пребоядисали. Продължи напред малко по-бавно. На едната стена висеше дървена табела; изглеждаше нова. Не си спомняше името, но вече не се съмняваше, че е вилата на Мая. Казваше се „Хилтън“.

Мина от задната страна. Потокът дълбаеше пътя си през пирена. Беше по-дълбок, отколкото го помнеше, но разпозна камъните, където бяха седели, и малката пътечка като безцветна змия, водеща към входната врата. Беше стигнала до целта. И беше сама. Никой не знаеше, а нощта беше дълга. Ще намери парите, дори да се наложи да дълбае дъсчения под с голи ръце.

Не смееше да запали фенера. Огледа прозорците, колкото и да беше трудно в тъмното. Изглеждаха много нестабилни, особено кухненският. Но пък той бе разположен нависоко и й трябваше подпора, на която да се покачи. Направи още една обиколка, намери малък склад за дърва и дръвник — много тежък, трудно би го помръднала, но щеше да й свърши чудесна работа, защото беше стабилен и здрав. Хвана го, напъна с всичка сила и се опита да го търкулне настрани. Успя. Свали си раницата и започна да се бори с огромния дънер. Най-после го добута под кухненския прозорец. Взе раницата, извади длетото и се покатери. И както стоеше там, в есенния мрак, с длето в ръка и туптящо от сребролюбие сърце, тя спря да диша. Вече не можеше да се познае. Вилата не беше нейна, нито парите. Скочи долу. Постави ръка на гърдите си за няколко секунди и вдиша дълбоко леденостудения въздух. Изведнъж Йоховда се извиси заплашително към небето, сякаш я предупреждаваше. Ако се върне вкъщи, ще запази голяма част от морала си, ако не се броят шестдесетте хиляди, които вече взе. Но тогава не беше на себе си, действаше почти в несвяст и затова й беше простено. Сега става дума за нещо различно. Това си е груба кражба, злоупотреба със смъртта на Мая. Сърцебиенето й утихна постепенно. Отново се покатери на пъна. С леко колебание мушна длетото между прозореца и стената. Крехкото дърво хлътна навътре, а когато отпусна натиска, то се отдели съвсем. Скочи на земята, намери чука и внимателно заудря с него по голямото длето. Остави чука и изви длетото. Всичко поддаде. Чу се пукане на трески и с леко щракване резето се счупи. Прозорецът се разтвори петнадесет-двадесет сантиметра и увисна на горната панта. Ева се огледа, взе си раницата и отвори широко прозореца, покрит с черна завеса. Набута раницата вътре, а после хвърли и инструментите. Мушна глава и се опита да се изтегли навътре, опирайки се на ръцете си. Защо дръвникът не беше по-висок? Налагаше й се да скочи, но отворът беше твърде тесен. Ева разлюля леко колене и подскочи високо нагоре. Остана да виси и да се клати на перваза; главата и ръцете й бяха вътре, а краката стърчаха навън. Прозорецът я одра по гърба. В кухнята беше тъмно като в рог, но тя опипом намери кухненския миндер под себе си. Изви се внимателно, издърпа стъпалото си върху перваза и се свлече на пода. При падането преобърна саксии и съдинки. Шумът проехтя във всички посоки, а тя си удари брадичката в пода. За момент остана да лежи в опит да се съвземе, наполовина покрита с вълнена черга. След това се изправи и си пое дъх. Намираше се вътре.

Всички прозорци бяха със спуснати щори, така че нямаше опасност светлината да се промъкне навън. Запали фенера, остър бял лъч се насочи точно към камината. Застана по средата на стаята и се опита да се ориентира. Диванът бе покрит с карирано одеяло. На него седеше Мая и разказваше многобройните си приключения, а те никак не бяха малко. Нищо че тогава бяха на по тринадесет години. Другите я зяпаха с благоговение, примесено с ужас. Някои свеждаха поглед. Ина сви уста и отказа да слуша повече — беше ревностна християнка.

В камината се мъдреше трол с брадавици на носа и елха в ръката. От тавана висеше вещица, втренчила в Ева светещите си очи — копчета. Ева обходи с поглед масата за хранене, малкия ъглов шкаф високо на стената, бюфета с чаши и чинии, скрина, вероятно пълен със зимни ръкавици и шапки; двете малки спални с отворени врати; малкият бокс с чекмеджета и шкафове; желязната халка на пода върху капака, който трябва да вдигне, за да слезе в мазето. Чудесно скривалище — мрачно и студено. Или бараката с инструменти и пристроената външна тоалетна — достатъчно беше само да минат по коридора; отиваха две по две, истерични и уплашени до смърт, защото Мая им беше чела някаква касапска история от криминалната хроника. Вървяха с вдигнати рамене, парафиновият фенер се клатеше. И газовата печка — „Нали няма да вдигнете къщата във въздуха?“, бяха последните думи на бащата на Мая, преди да се качи в колата. Над дивана имаше две големи етажерки с книги, повечето джобен формат, и комикси. Спомни си, че Мая беше донесла няколко броя на „Коктейл“ и се редуваха да четат на глас, но след като Ина си легна.

Ева замръзваше. Не биваше да си губи времето, а да си състави план. Да си представи, че е на мястото на Мая и да разгадае как е мислила, докато е държала богатството в ръце и е искала да го скрие на сигурно място. Имаше голяма фантазия и вероятно е измислила невероятно скривалище. Ева си помисли за тоалетната. Ами ако парите са заровени в изпражненията? Или, о, не… дали не са пъхнати в пирените отвън? Стана, опитвайки се да преодолее паниката. Разполагаше с малко време, трябваше да изчезне, преди да съмне. Най-добре да използва принципа на елиминирането и да изключи местата, където парите със сигурност не са — очевидните места като бюфета, ъгловия шкаф и скрина. Важно е да търси систематично и спокойно. Допускаше, че за да бъдат опазени от влагата, са сложени в полиетиленови пликчета или в пощенски пликове, стегнати с ластици. В първата спалня имаше скрин. Изключи и него и се съсредоточи върху по-необичайни възможности. Първата беше мазето — най-лошият вариант. Мушна пръсти под желязната халка и вдигна капака. Срещу нея зейна черна дупка, от мрака се надигна леденостуден полъх. Долу сигурно има плъхове. Капакът се закрепваше отворен с верига. Слезе с фенера в ръка. Приведена — помещението беше много ниско — освети стените: буркани с конфитюр, кисели краставички, червено вино, бяло вино, портвайн, шери и още конфитюр. Кутия от сладки с рисунки на Снежанка и Пепеляшка. Разклати я и чу как курабийките заподскачаха и затанцуваха ужасени. Прораснали картофи и консерви, които провери прилежно. Бяха пълни и тежки. Няколко бутилки бира и още вино. Мая никога не изпразваше вилата за зимата. Лъчът светлина се плъзна по голия неравен каменен под, от който се носеше миризма на плесен и мухъл. Накрая седна на най-долното стъпало и бавно и старателно отново освети последователно всички части на малкото помещение. Нямаше никакви кутии, кашони или ниши в каменната стена. Възможно ли е банкнотите да са навити на руло и мушнати в празни бутилки от вино? Господи, не. Стана и се качи обратно горе. Постави внимателно капака на мястото му и се залови да отваря кухненските шкафове. Бързо затваряше пълните със стъклени и кафени чаши, но шкафа с тенджери разгледа по-обстойно, извади ги една от друга, освети горната и долната му част. Нищо. Надникна в газовата печка и премина към всекидневната. Провери под дивана. Дали не са скрити в книгите в библиотеката? Тогава ще й отнеме маса време да отваря всяка една книга. Не, Мая едва ли ги е оставила там. Ами ако са в камината или високо в комина? Стъпи в огнището и освети нагоре. Нищо. Сети се за чекмеджетата на разгъваемия диван до масата за хранене. Точно както предполагаше, там имаше чехли, стари кожени ботуши, дебели пуловери, стар анорак, две вълнени черги и старо радио. Хрумна й, че Мая е извадила вътрешността му, за да скрие парите там, но се съмняваше в техническите й познания за такава операция.

Ами кутията за хляб, която стоеше на плота в кухнята? Или супникът върху ъгловия шкаф? Защо не в стенния часовник? А старата раница, закачена на гвоздей на стената — ето къде са. Свали я. Оказа се празна. Ева насочи светлината към часовника си — показваше почти един. Претърси спалните, вдигна завивките и матраците, въпреки намерението си прерови набързо скриновете и два тесни шкафа, където висяха непромокаеми и пухени якета. Стара каца за сол беше пълна с шалове и дебели чорапи. Върна се в кухнята и отвори всичките малки порцеланови бурканчета, но съдържанието им напълно покриваше надписа върху тях — сол, брашно, овес, кафе. В коридора мушна ръка зад една завеска, скриваща широчък плот, но намери само леген, метла и изцапано шише от веро. Оставаха само пристройките. Работилницата, навесът за инструменти и външната тоалетна. Вратата изс-кърца заплашително, когато я отвори. Помещението нямаше прозорци. Подът поддаде под краката й. Сред тишината Ева долавяше шумоленето на импрегнираното ветроустойчиво яке. Огромен работен тезгях пресичаше стаята по диагонал. На стената бе монтирано табло с инструменти — контурите на всеки бяха очертани акуратно, та лесно да се връща на съответното място. Още един дръвник. Стари градински мебели, прояден от мишки надуваем матрак, ски и щеки. Снегорин. Не знаеше откъде да започне. Дали първо да не отвори вратата на тоалетната и да погледне долу. Прекоси пода и отвори. Тоалетната, макар и много малка, имаше две дупки, а изкопът беше дълбок. Стиропорни плоскости покриваха двата отвора, затова вътре миризмата не беше силна. Изглежда не бе ползвана отдавна, а и беше студено. На стената бе окачена снимка на престолонаследника Хокон в син пуловер с шпиц деколте. Снежнобелите му зъби проблясваха в тъмнината. Дали знаеше, че образът му виси в дворни тоалетни? На пода имаше килимче. Ева отстрани едната плоскост и се надвеси. Опита се да не диша, докато осветяваше. Не видя нищо. Отмести и другата плоскост и пак насочи лъча надолу. Сред тъмната неясна маса различи парчета бяла хартия. Представи си, че милионите лежат на дъното на тази купчина в метална кутия. Само това оставаше! Изправи се и си пое въздух. Май беше добре да бръкне долу с щека или с нещо друго, за да се увери. До тезгяха стояха няколко чифта щеки, някои много стари, с очукани дискове, а други — от стъклени нишки с малки бели предпазители от пластмаса в долния край. Изведнъж се почувства глупаво и си помисли, че парите със сигурност не лежат сред фекалиите — всичко си има граници. За секунда я обзе неувереност и остана там с втренчен поглед. Под тезгяха намери стара изпоцапана пластмасова кофа, няколко бутилки терпентин и кутия от боя. Беше голяма, около 10 литра. Надвеси се и прочете: Декбайс, Сетербрун. Разклати кутията. Вътре очевидно имаше нещо. Подпъхна нокти под капака и дръпна, но той не помръдна. Взе отвертка от таблото над тезгяха, вмъкна я под ръба и я изтегли нагоре. Кутията беше пълна с продълговати пакети, увити в алуминиево фолио. Приличаха на пакетчета храна. Въздъхна, закрепи фенера под брадичката си, извади един пакет и разви фолиото. Пачка банкноти. Беше ги открила.

Ева се свлече шумно на пода. Стисна здраво парите. Ето че Мая беше мислила точно като нея и ги бе скрила в празна кутия от боя. За момент зарови глава в шепи, развълнувана от случилото се. Пари, за които никой не знае и никой не притежава. В скута й сега лежеше главозамайваща сума. Огромна застраховка живот. Извади и останалите пачки, оказаха се общо единадесет, всяка с дебелина колкото четири-пет филии хляб. Нареди ги една върху друга — образува се внушителен куп. Вече не й беше студено. Кръвта във вените й се раздвижи, започна да диша, сякаш е участвала в надбягване; струваше й се, че челото й се изпотява. Заопипва циповете по якето си, за да разпредели парите в многото джобове: по две пачки във всеки джоб на якето, а останалите в панталона. Ще се поберат. Задължително трябва да затвори добре циповете, та да избегне риска да ги разпилее по пътя. Ще тича до колата — как иначе да се освободи от цялата необичайна енергия, обхванала тялото й. Нуждаеше се от един див бяг през пирените. Изправи се, за да стига по-лесно дъната на джобовете и точно в този миг чу шум. Добре познат шум, който чуваше всеки ден. Разпозна го веднага, но сърцето й спря изведнъж с един последен болезнен удар. Беше автомобил.

Ръмжеше нагоре към вилата. Чу как намали скоростта, чу как крехките замръзнали треви шибат бронята. През тънките стени проникна острата светлина от фаровете. Ева, превърнала се във восъчна фигура, държеше пачките пари в ръце; в главата й не бе останала нито една мисъл, сякаш оттам бе минал ураган. Усещаше неясно обземащата я паника. Тялото й пое управлението и започна да действа, докато мислите й се влачеха след него, почти слисани, че връща парите в кутията, затваря я и се прокрадва през проскърцващия под, докато двигателят отвън все още работи. Отвори вратата на тоалетната, бутна настрани едната стиропорна плоскост и пусна кутията долу. После угаси фенера.

Вратата на колата се затвори шумно. Тя чу бързи стъпки, а веднага последва тракане на ключа в ключалката. Посред нощ някой се вмъкваше във вилата на Мая! Не беше възможно да е с почтени намерения. Ръждясалите панти проплакаха и някой прекрачи в малкия коридор. След няколко секунди човекът ще открие отворения прозорец. И ще претърси цялата вила. Ева спря да мисли. Все едно се намираше на горящ кораб, пред който предпочете разпененото леденостудено море. Решително постави крак в отвора на тоалетната. Подпря се на ръба, но установи, че не може да пъхне и другия, защото дупката бе твърде тясна. Извади крака си, събра двата един до друг и ги спусна заедно, оставяйки се да потъне надолу в черната дупка, като размахвате отчаяно ходилата си в очакване да намери опора в дъното. Най-накрая усети мека маса, в която потъна. Стъпките приближаваха навътре във вилата. Тя хвана фенера и го пусна долу в краката си. После се приведе напред и се помъчи да промуши раменете си. Сграбчи покривната плоскост, за да затвори дупката с нея. Задържа я на върха на пръстите си и внимателно я издърпа над главата си. Така остана застинала в пълна тъмнина — отникъде не проникваше и най-малка светлинка. Потъна още малко надолу, отказа се да стои прегърбена и седна в меката маса. Опря чело върху коленете си. При първото влизане в тоалетната не миришеше силно, но сега вонята непрекъснато се усилваше, защото тялото й затопляше съдържанието вътре. Седеше с нос, заврян между коленете, и дишаше възможно най-леко. Фенерът се беше търколил настрани и не можеше да го намери. Кутията с два милиона се намираше между краката й. Във вилата се затръшва врата. Чу страшни псувни. Беше мъж, при това побеснял.

Важно беше да диша през устата. Даже за миг не използва ноздрите си, защото се страхуваше да не припадне. Опита се да отгатне по шума какво прави той. Без съмнение търсеше нещо. Не си правеше труд да пази тишина. Вероятно дори бе запалил и лампите. Изведнъж Ева се сети за раницата, която остави на пода във всекидневната. При тази мисъл едва не повърна. Дали е видял светлината от фенера й? Не й се вярваше. Но пък раницата на пода… Ще разбере ли, че още е тук? Ще обърне ли къщата с главата надолу? А може би точно това прави и всеки момент ще влезе в бараката и ще отвори рязко вратата на тоалетната. Дали ще махне капака и ще освети долу? Притискаше силно носа си към коленете и дишаше възможно най-пестеливо. За кратки моменти във вилата настъпваше тишина, а после тракането и блъскането започваше наново. След няколко минути чу приближаващи се стъпки. Сега той се намираше в коридора, откъдето се разнесе шум от дрънкащи и падащи предмети, последван от нови псувни. После влезе вътре. Отново настана тишина. Представи си го как стои и гледа вратата на тоалетната и както всеки друг на негово място, си мисли, че там може би се крие някой. Той направи още няколко крачки. Ева се сниши и зачака, чу силното проскърцване, когато той отвори. За няколко секунди светът спря да се върти напълно. Беше се превърнала в треперещо кълбо от ужас и гореща кръв, пулсираща през тялото, но ето че изведнъж всичко спря: дъхът, сърцето, сгъстилата се кръв. Сигурно е на метър разстояние и чува диханието й. Затова тя спря да диша и почувства как белите й дробове се надуват. Една секунда траеше цяла вечност. После отново чу стъпки — той се връщаше. Започна да тършува около тезгяха. Ева се уплаши да не му се пикае: във всеки случай със сигурност ще се случи, ако продължава да търси. Тогава ще се върне, ще отмести единия капак и ще се изпикае в едната дупка. В случай че избере дупката до стената, ще уцели ходилата й, ако избере другата — главата й. Запали ли лампата, ще види, че долу в тъмното има човек с кутия за боя между краката. Недоумяваше кой може да е той. Мая не й беше казала цялата истина; бе премълчала повече или по-малко. Точно Мая я забърка в тази абсурдна ситуация, както го бе правила и хиляди пъти в миналото. Именно Мая й разкри възможността да се сдобие с пари, и то големи, макар самата тя никога да не си го бе пожелавала. Искаше да има пари колкото да си плаща храната и сметките. Повече не й бяха нужни. С удоволствие ще му даде всичките. Или да си ги поделят? Защо той да има повече права над тях от нея? Така или иначе двете бяха приятелки от деца и някога деляха всичко. Мая я бе определила за наследник. Мъжът започна да рови настървено из чекмеджетата с инструменти. Ако се съди по шума, вилата ще заприлича на бойно поле още преди да приключи. Ева се зачуди дали той няма да реши да преспи в къщата, да легне под някой дебел юрган, докато тя седи сред купчина лайна, с безчувствени крака, които можеха да гангренясат. Ако се наложи да остане на това място до сутринта, ще умре от студ, отчаяние и смрад. Дали пък не е най-обикновен крадец като нея и да изчезне преди зазоряване? На това се надяваше. Не спираше да се надява, докато той вилнееше из къщата и продължаваше да търси. Клепачите й натежаваха и си помисли, че не бива да заспива, но се унесе. Миризмата сякаш понамалява или вероятно вече бе упоена. Би било чудесно да поспи малко. После я споходи мисълта, че ще е трудно да се измъкне. Ще е невъзможно да отскочи върху тази нестабилна, подобна на тресавище купчина, върху която седи. Сигурно ще остане долу сам-самичка и ще умре с два милиона в скута. А защо просто да не извика за помощ, да се измъкне и да разкара тези дрехи от себе си, а после да подели богатството с този нещастник горе, който тършува из къщата, без да знае къде да търси. Такива мисли й се въртяха, когато несигурно отчете, че е настанала тишина, сякаш той си беше легнал. Вероятно на дивана под карираната завивка. Може би е бил в мазето, намерил е бутилка червено вино, затоплил го е на газовата печка и му е добавил захар. Горещо сладко червено вино, мъхнато вълнено одеяло и горяща камина. Тя размърда леко схванатите си пръсти. Бавно затвори цялата си същност за студа и миризмата, затвори очите и мозъка си. Остави отворено само едно малко ъгълче, в случай че той се върне, за да пикае или да продължи да търси. Ъгълчето обаче се смаляваше, а тя потъваше навътре и надолу в тъмнината. Един последен въпрос прелетя бързо през главата й: „Как изобщо се е озовал тук?“

Отекна силен удар.

Ева се сепна. Инстинктивно разпери ръце и ударя лакът в полуизгнилото дърво. Той сигурно беше чул през тънките стени, а и цареше тишина. Тя осъзна, че се е затворила външната врата и сега той стоеше пред вилата, точно до стената на тоалетната. Направи три-четири крачки и спря. Ева чакаше и се ослушваше, опитвайки се да отгатне какво прави. Стоеше абсолютно неподвижна, не бе в състояние да помръдне нито ръцете, нито краката си. Той се изкашля и веднага след това се чу добре познатият шум от струя, падаща върху замръзнала земя. Той пикаеше. „Типично за мъжете! Толкова са мързеливи, че дори не си правят труда да влязат в тоалетната, а само си вадят оная работа пред вратата.“ Вероятно точно това й помогна да не бъде разкрита. Едва не се изсмя с глас от облекчение. Струята течеше ли, течеше, трябва да беше стискал дълго. Или бе изпил някоя бира и вече се канеше да си тръгва. Колко странно, че не провери в тоалетната! Сигурно му липсва фантазия, мислеше си Ева, която бе готова да бръкне с щека в мръсотията, ако не беше открила кутията. У нея започна да се надига надежда, че всичко ще свърши скоро, но заедно с надеждата се върнаха студът и болките в тялото, както и вонята, този път нетърпима. Той влезе обратно в къщата. Колко ли е часът, от колко време стои тук? Тя се насили да диша спокойно. Отново се чуха различни шумове — врати, шкафове и множество стъпки напред-назад. А може и да беше посред бял ден и напълно светло. Сигурно е спуснал щорите и се готви пак да търси. Тогава ще влезе в бараката и ще надникне долу в мръсотията. Мисълта ще го порази като гръм, както стана с нея. Опита се да си представи как ще реагира той, когато види главата й и разбере, че се е крила там през цялото време — дали ще е недоверчив и гневен, или ужасен и стреснат, в случай че е мъж с почтени намерения, което не й се вярваше. Чу вратата отново, а после ключа в ключалката. Беше просто невероятно, че се кани да си тръгва. Тя не трепна и за миг, макар стъпките през тревата действително да се отдалечаваха, а накрая се сбъдна и най-голямата й надежда — вратата на колата се затръшна. Ева започна да я тресе страшно силно. Двигателят запали с рев и тя изхълца от облекчение. Ревът продължи дълго време; през цялото време остана неподвижна. Той направи маневра, вероятно обръщаше, за да потегли с предницата напред. Тя чу шибането на съчки, удрящи се в метал, и двигателя, вече поутихнал. После той даде газ. Вероятно беше на пътя, превключи на по-висока скорост. Шумът от колата отслабваше постепенно и накрая изчезна напълно.

Невероятен покой обхвана тялото й. Сложи ръце върху кутията и въздъхна. Заподсмърча тихо и се опита да се изправи на краката си, изкривили се като стари борови корени. Изобщо не чувстваше стъпалата си. С една ръка отмести капака от отвора. Все още беше тъмно, май още не бе съмнало. Ами фенерът, къде изчезна фенерът? Прибра ръце до тялото си и се отдръпна погнусена, но противно на волята си започна да рови в изпражненията, за да го търси — между краката си и по краищата. Мястото не беше голямо, така че трябваше да го намери. Прокара ръка зад гърба си и усети леденостудената метална дръжка. Нищо чудно да се е повредил. Включи го. Работеше. С въздишка на облекчение освети ръчния си часовник: три и половина. Имаше достатъчно време, преди денят да дойде. Мушна фенера през отвора и го остави отстрани до дупката. После сграбчи ръба и се опита да се набере нагоре. Гърбът я болеше, краката почти не я държаха. Все пак успя да промъкне главата и раменете си, но изведнъж започна да се задушава, а не можеше да излезе достатъчно бързо. Дишаше тежко, докато се бореше, извиваше и риташе с все сила в меката купчина под себе си. Съумя да се измъкне и остана да лежи напречно на дупката. Изтегли крака нагоре и замахна настрани; фенерът падна на пода. Погледът на Ева се насочи към осветеното раирано килимче. Стъпи на пода. Сякаш беше парализирана. Но все пак стоеше на собствените си крака. Наведе се отново надолу, освети за последен път дупката и хвана дръжката на кутията. Беше се преборила за нея и сега парите бяха нейни. Излезе от бараката и влезе в напълно опустошената вила. Всяко кътче беше претършувано, а съдържанието — изхвърлено навън. Освети с фенера из къщата. Той не беше вдигнал щорите. Беше много тъмно, но усети свежия и прохладен въздух. Беше забравила удоволствието да диша, в ноздрите й сякаш се вливаше леденостудена изворна вода. Залитайки върху нестабилните си крака, се добра до един фотьойл и се свлече в него. Дрехите бяха засъхнали върху тялото й. Трябва да изхвърли всичко, всяко влакънце. Навярно ще се наложи да си остриже косата. Ами ако никога не се отърве от тази смрад? Обратният път е дълъг, за да остане с лайната от върховете на обувките чак до гърлото, но във вилата сигурно има дрехи и ще се преоблече. С усилие се изправи и влезе в едната спалня. Осветявайки с фенера, започна да вади дрехи от скрина. Намери бельо, чорапи, стара фланела и плетен пуловер, но не и панталони. Сети се за малкия коридор, където висяха връхните дрехи. Имаше късмет. Намери стара грейка, хубава и мека, но твърде малка за нея. Все едно да се намъкне в обелка от кренвирш. В сравнение с дрехите върху нея, грейката изглеждаше чиста. Миришеше на ски вакса и обгорено дърво. Остави дрехата на пода и започна да се съблича. Ръцете й бяха в най-ужасно състояние. Внимаваше да не ги доближава до лицето си, не желаеше да разбира как миришат. Не беше зле да ги полее с веро и да ги изтърка с хавлиена кърпа. Отново затрепери от студ, но същевременно настроението й се повиши. Непрекъснато хвърляше поглед към кутията от боя, толкова невинна на вид. Кой, с изключение на нея, би предположил, че вътре има цяло състояние? Но тя все пак е човек с фантазия. Художник.

Накрая намери чифт кожени ботуши и се позабави, докато върже връзките. Пръстите й започваха да се затоплят, но връзките бяха много дълги. Напъха мръсните дрехи в раницата, захвърлена в един ъгъл. Метна я на гръб, взе фенера в едната ръка, а кутията — в другата. Нямаше причина да се бори с тесния кухненски прозорец, не и след всичко случило се. Външната врата се оказа заключена отвън. Върна се в спалнята, вдигна щората и отвори прозореца широко. Вдиша дълбоко планинския въздух, качи се върху перваза и скочи навън.

* * *

Мъжът караше тъмносин „Сааб“. Лицето му бе придобило злобно изражение, очите му излъчваха ярост и проклятие. Парите бяха изчезнали. Някой го беше изпреварил, но не разбираше кой може да е. Колата подскачаше и се тресеше по чакълестия път и той изруга отново. Неподвижното езеро се падаше отляво, повечето вили бяха тъмни. Чувстваше се измамен. Беше се случило нещо невероятно. Върна се мислено в миналото, за да потърси обяснение за катастрофата, за потресаващия факт, че някой се е промъкнал във вилата и е откраднал парите. Неговите пари. Случилото се бе абсолютно ясно. Нищо друго не липсваше: бинокълът, фотоапаратът, телевизорът и радиото си бяха на местата. Не бяха пипнали дори виното в мазето. Удари с юмрук волана и на един завой натисна спирачките. Воден от внезапен импулс, зави наляво. Видя малък, осеян с дупки път към езерото и към малка, подобна на барака вила, очевидно безлюдна. Явно не бе посещавана отдавна. Чак на брега спря колата, но остави двигателя включен. Трябваше да се успокои малко. Извади цигарите от вътрешния джоб и запали една, вгледан замислено в широката блестяща повърхност на езерото. Лицето му беше тясно, очите — събрани, косата и веждите — тъмни. Много хубав мъж, чието остро и недобронамерено излъчване обаче разваляше впечатлението. Рядко се усмихваше и то не твърде убедително. А сега не се усмихваше. Пушеше ядосано. Подразни се от жуженето на мотора и го изключи. Отвори вратата и направи няколко крачки надолу към водата, за да вижда по-добре величествения пейзаж. Стана страшно тъмно, когато загаси фаровете, но планините постепенно се надигнаха от мрака. Подобни на гигантски чудовища от минали времена лежаха и спяха около голямото езеро. Изпита непреодолимо желание да наруши тишината и да се провикне. Сигурно ще се събудят и ще му извикат насреща. И точно тогава видя колата — стара „Аскона“. Беше паркирана зад вилата — доста износена и занемарена кола. Странно! Дали все пак във вилата няма хора? Приближи се крадешком, защото вече не беше сигурен, че е сам. Понечи да надникне през страничния прозорец. Интересно — вратата не беше заключена. Иначе колата беше празна. По седалките и по прозорците нямаше нищо. Изправи се и се огледа. Дойде му особена мисъл, която го накара да се върне в неговата кола. Остана да размишлява вътре, докато пушеше. Когато стигна до филтъра, я смачка в пепелника и запали нова.

В един момент Ева усети колко е изтощена. Едва повдигаше крака. Влачеше се през тревата. Кутията тежеше цял тон в отмалялата й ръка, но по грейката нямаше джобове, а не й се щеше да остави парите при мръсните дрехи в раницата от страх да не се умиришат, знае ли човек. Излезе на пътя и й стана по-лесно да върви. Движеше се възможно най-бързо, но краката сякаш се влачеха след нея. Усещаше земята с петите си, но към пръстите стъпалата й бяха абсолютно парализирани. Равнината се простираше пред нея съвсем пуста. Погледна към вилата, която по-рано светеше. Сега беше тъмна. Смелостта й се изпаряваше при мисълта за предстоящия дълъг път с колата. Но след като стигна дотук, ще се добере и до вкъщи. Дано намери денонощна бензиностанция по пътя. Място, където продават хотдог и хамбургери, кола и шоколад или сладки, в плик по две. И топло кафе. Беше гладна като вълк. Веднъж сетила се за храна, не бе в състояние да отклони мисълта си в друга посока. Ако изобщо намери отворено заведение, вероятно ще замирише на хората там много повече, отколкото си дава сметка, защото беше привикнала. Не й се искаше да разбира какво ще си помислят хората, когато се появи на светло и топло, миришеща на лайна. Вече виждаше малкия път към езерото. Премести кутията в лявата си ръка и хвана фенера с дясната. Изглеждаше съвсем безлюдно и пусто, но въпреки това не се осмели да го запали, не и преди да стигне до автомобила. Колкото по-незабележима е, толкова по-добре. Никога не бе жадувала по-силно за своята кола и за цигара. Не беше пушила от доста време, защото не искаше да оставя фасове след себе си. От чиста емоция подсмръкна заради случилото се и ускори крачка. Оставаха й само няколко метра, когато нещо я накара да замръзне на място. Силен рев разцепи тишината и неочаквано тя се озова осветена от халогенни светлини. Беше като истукана с кутията и фенера, за момент краката й отказаха. После осъзна, че това е кола и избяга от светлинния лъч. Хукна с все сили през треви и храсти, стиснала с две ръце кутията. Още чуваше мотора, значи може да продължи да бяга. Спре ли обаче, трябва да легне на земята. Изведнъж се препъна и с цялата си тежест падна напред. Остана да лежи по корем. Беше си изкълчила крака, усещаше съчки и стръкове да я дерат по лицето. Застина като мъртва на земята. Моторът също замря, вратата на колата се отвори. Сега разбра всичко! Той е намерил колата й и я е причакал. „Свършено е с мен!“, каза си Ева. Вероятно е въоръжен. Един куршум в тила ще сложи край на живота й. В действителност парите не означават чак толкова много. Внезапно се учуди през колко препятствия премина, само и само да се добере до парите. Беше невероятно. Значение имаха единствено Ема и баща й; да има колкото за хляб, ток и отопление. Чуваше стъпките му през храстите, но не разбираше дали се приближават, или върви в друга посока. Подпря глава на ръката си. Копнееше да поспи. Така или иначе не е редно парите да са нейни. Затова се объркаха нещата, а и тя ни най-малко не се вълнуваше от пари. Изведнъж Ева събра всички сили, защото помисли за Ема. Трябва да избяга от приближаващия през храстите мъж. Започна да пълзи по корем. Движеше се внимателно върху гладката грейка. Чуваше стъпките му и съобрази, че докато той се движи, няма как да я чуе. Пропълзяваше малко разстояние и спираше, още малко и спираше. Той все още се намираше далече. Равнината беше широка, а той даже няма фенер. „Кой е лошо екипиран сега, а?“ Ева се мъчеше да придвижва кутията напред, без да вдига много шум. Отново чу мотора на колата му и видя пейзажа, осветен от фаровете. Сниши се максимално. Имаше късмет, че косата й е черна, а грейката — тъмносиня, но кутията беше почти бяла. Легна по корем върху нея, иначе рискуваше той да я забележи като светло петно. Глупаво беше от нейна страна да помъкне голямата кутия. Със сигурност я беше видял. Всеки момент колата ще премине шумно през храстите и ще я освети. Той може да я прегази веднага, да премине през нея с четирите колела. Никой няма да разбере какво се е случило и защо лежи премазана сред голите планини в твърде тясна грейка. И мирише на лайна. Нито Ема, нито Юстайн, нито баща й. И тогава убиецът на Мая ще остане ненаказан.

* * *

Мъжът поклати глава и даде газ. Беше сигурен, че видя нещо в мрака. Нещо бяло, което прелетя във въздуха. Оглеждаше се настрани, докато караше бавно нагоре по пътя, но равнината встрани извън светлините на фаровете оставаше напълно тъмна. Вероятно си беше внушил. Може би е била овца. Вярно, че сега не бяха изкарани навън. Но тук, горе, прелитат птици. А може и да е била лисица или заек. Съществуваха много възможности. Дойде му твърде изненадващо, защото тъкмо се бе навел да си загаси цигарата. Но пък в тази кола има нещо странно. Освен ако все пак в мъничката вила не спи човек. Нямаше повече време да разсъждава. Предстоеше да изясни куп неща. Ще си върне парите. Негови са и никой не може да си въобразява нещо друго. Даде още газ и сви по пътя. Превключи на трета и малко след това мина покрай Туристическия дом вляво. Светлините изчезнаха при следващия завой.

Сапунената пяна напомняше върховете в Хардангервида, а водата пареше. Ева внимателно пъхна стъпало вътре. Почти се изгори, но въпреки това й се стори, че не е достатъчно топло. Само ако може да излее цялата вана в тялото си, в самите вени. Отстрани на ръба стоеше голяма чаша червено вино. Ева изхвърли раницата в боклука, а телефона изключи. Потъна във водата, леко оцветена в тюркоаз от перлите за вана. В рая едва ли е по-хубаво. Успя да раздвижи пръстите на ръцете и краката си, след като се сгряха. Отпи глътка вино и усети, че болката в крака понамалява. Шофирането с болния крак й се видя кошмар, защото ходилото й се беше подуло силно. Стисна носа си и се потопи изцяло. Показа се отново на повърхността с голямо петно пяна на главата. Понеже се виждаше в огледалото над ваната, си помисли: „Ето, така изглежда един милионер“. Меката пенеста топка започна да се стича настрани, пързулна се надолу и остана да виси под ухото й. Легна назад и се залови да смята наум колко дълго ще й стигнат парите, ако харчи двеста хиляди годишно. Най-вероятно десет години. Ако наистина са два милиона, защото все още не ги бе преброила. Ще го направи след банята, след като се облече и хапне. По пътя бе намерила само един празен автомат за сладки, който съдържаше единствено малинови бонбони и хапчета за гърло. Затвори очи, слушайки как пяната шуми в ухото й, докато въздухът оттам изчезва. Кожата й започна да свиква с температурата. После ще стане набръчкана и светлочервена като на пеленаче. Отдавна не беше взимала вана. Обикновено се задоволяваше с бърз душ и беше забравила удоволствието от ваната. Само Ема винаги имаше желание за дълга баня.

Ева протегна ръка към чашата с вино и отпи няколко големи глътки. След като преброи парите, ще спи чак до вечерта. Умората се беше настанила върху челото й с цялата си тежест. Главата й увисна напред и брадичката се подпря на гърдите й. Последното, което усети, беше вкусът на сапун в устата си.

* * *

Часът беше девет сутринта на четвърти октомври. Ева спеше в студената вана. Сънуваше бурен сън, който я дразнеше. Обърна се във водата, за да избяга от него, при което се плъзна напред във ваната и лицето й потъна. Зейна и пое големи количества сапунена вода. Разкашля се и захърка, опита се да се изправи, ала стените на порцелановата вана бяха хлъзгави и тя отново се свлече надолу. Започна да плюе и даже й потекоха сълзи, преди да успее да седне стабилно. Пак й беше много студено. В този момент чу звънеца на вратата.

Ужасена, скочи и стъпи на ръба. Беше забравила за наранения си крак и извика от болка. Залитна, защото се изправи твърде бързо, и се протегна за пеньоара. Ръчният й часовник лежеше на етажерката под огледалото. Погледна го бързо и се зачуди кой ли звъни толкова рано. Ранен час за продавачи и просяци, баща й не излизаше никъде, а Ема не й беше казала, че ще се прибира. Помисли си, че е полицията и стегна робата около талията си. Не се беше подготвила, нямаше време да измисли какво ще каже, когато той отново се появи. А ето че той се появи, беше абсолютно сигурна, че е той — заместник-началникът с пронизващия поглед. Разбира се, не й се налагаше да отваря. Тя е господар в собствения си дом. Освен това тъкмо се къпеше. Направо си е неприлично да идваш и да задаваш въпроси по това време. Може да остане в банята и да го изчака да си тръгне. Ще си помисли, че не е станала или е заминала. Ако не вземе предвид паркираната отпред кола, но пък нищо не пречи да е тръгнала с автобуса. Всъщност го правеше, когато нямаше пари за бензин. Какво иска този път? Той не знаеше за парите на Мая, освен ако тя не е оставила завещание, което вече да е намерил. А може би Мая е направила точно това — завещала е парите на Кризисния център. При тази мисъл Ева се олюля. Естествено, че беше възможно. В банковия си сейф Мая не държеше пари, но не е изключено да е залисала завещанието в малката червена книжка с истината за своя живот. Отново се звънна. Ева бързо взе решение. Какъв смисъл има да се крие в банята, при положение че това не би го отказало. Омота кърпата като тюрбан на главата си и отиде до коридора боса, накуцвайки и съжалявайки за всяка направена крачка.

— Ева Магнус — усмихна се той, — непростимо е да ви притеснявам, докато се къпете. Ще дойда по-късно.

— И без това свърших — отвърна тя кратко, застинала неподвижно на прага.

Беше облечен в кожено яке и дънки и изглеждаше като съвсем обикновен мъж. „В никакъв случай не като враг“, помисли си Ева. Врагът беше мъжът в планината, който и да е той. Вероятно е записал номера на колата й. Стори й се, че ще получи удар при тази мисъл. Ако наистина е така, няма да мине дълго и той ще се появи на вратата й. Не се бе сетила за това. Дълбока бръчка проряза челото й.

— Може ли да вляза за малко?

Ева не отговори, но се отдръпна към стената и кимна. В стаята отново кимна, този път към дивана, въпреки че тя стоеше права. „Като статуя е“, мина през главата му, докато се настаняваше заучено бавно. Тренираният поглед направи едва доловим кръг в черно-бялата стая, като маркира пликчето с малинови бонбони на масата, ключовете за колата, отворената й дамска чанта, пакет цигари.

— Наранили сте си крака — констатира той.

— Само го изкълчих леко. Има ли някакъв специален повод?

Тя се настани неохотно в стола насреща.

— Само няколко дреболии. Искам отново да чуя обясненията ви от последния път, от начало до край. Нужно ми е да си изясня някои подробности.

Ева стана нервна и мигом се пресегна за цигара. Питаше се дали да откаже да отговаря. Все пак не е заподозряна. Или грешеше?

— Я ми кажете, длъжна ли съм изобщо да давам обяснения за нещо? — попита тя самонадеяно.

Сейер зяпна.

— Не, разбира се, не! — отвърна той учуден.

Сивите му очи придобиха невинно син оттенък.

— Да разбирам ли, че имате нещо против? Очаквах да съдействате с желание, след като ви е била приятелка. За да открием извършителя. Но ако имате някакви възражения…

— Не, не, не исках да кажа това — отстъпи тя бързо, съжалявайки за въпроса си.

— Първи октомври, четвъртък. Да започнем оттам — продължи той. — Взехте такси до улица „Турденшиолдс“. Колата е била отвън в осемнадесет часа?

— Да, както вече споменах.

— Според думите ви сте прекарали около час в апартамента на Мая.

— Да, точно така. Или поне не много повече.

А колко остана всъщност, взе да мисли тя. Дали не бяха два часа?

Беше отворил тефтерче и четеше оттам. Колко отвратително! Беше записал всичко, което тя бе казала, и сега можеше да го използва срещу нея.

— Бихте ли ми разказали какво правихте през този един час? Възможно най-подробно.

— Моля? — загледа го с нервен поглед.

— От момента, в който влязохте в апартамента, до момента, в който тя ви изпрати. Абсолютно всичко, което се случи. Започнете от самото начало.

— Ами, всъщност… изпих чаша кафе.

— Измихте ли чашата след това?

— Не… — Ева усети как столът под нея се разклати.

— Питам, защото след вашето посещение нямаше никакви чаши от кафе. Но пък имаше стъклена чаша, в която най-вероятно е имало кола.

— А, да! Разбира се! Кола! Колко съм разсеяна! И какво показва това?

Той я погледна остро. И отново замълча, точно както предишния път. Седеше, гледаше и чакаше. Ева усети, че се срива напълно. Наяве излизаха толкова много неща, за които не беше помислила. Прекалено много.

— Всъщност изядох един сандвич и изпих една кола. Мая ми направи сандвич.

— Да. С риба тон?

Ева поклати глава учудена. Не издържаше повече. Той сигурно е присъствал на убийството, седнал в килера, за да наблюдава. Изведнъж Сейер попита със замислено и любопитно изражение:

— Бихте ли ми отговорили — той смени позата си върху дивана, — може ли да ми отговорите защо повърнахте сандвича?

Ева очакваше да припадне.

— Ами, стана ми лошо — заекна тя. — Бях изпила две бири, а рибата не ми понася много добре. Предишната вечер закъсняхме. А и аз бях яла малко, по принцип ям малко. Не бях хапвала нищо. Тя настоя и ме подлъга да хапна. Смяташе, че съм много слаба — спря и си пое дъх.

Нали трябва да говори възможно по-малко, защо все забравя!

— И по тази причина ли си взехте душ? Защото ви прилоша?

— Да! — светкавично отговори тя.

Беше неин ред да замълчи. Видя надигащия се инат в очите й. След малко тя съвсем ще се затвори в себе си.

— Общо взето сте успели да свършите доста неща само за един час. Като например да си подремнете малко в допълнителната спалня.

— Да си подремна? — повтори тя тихо.

— Някой е лежал на леглото в тази стая. Или дали не се дължи на простия факт, госпожо Магнус, че вие всъщност сте били партньор на Дурбан и двете сте делели апартамента? И вие като нея сте работили допълнително като проститутка, за да подпомогнете финансовото си състояние.

— Не! — извика Ева и се изправи; столът отскочи назад. — Не, не съм вършила нищо подобно! Не желаех да имам нищо общо с това. Мая се опитваше да ме убеди, но аз не исках. — Трепереше силно, а лицето й стана восъчнобяло. — Мая винаги ме убеждаваше. Имаше какви ли не приумици. Веднъж, когато бяхме на тринадесет… — Ева се разхлипа.

Той се почувства неловко и сведе поглед към масата. Подобни изблици го притесняваха. Изведнъж тя придоби много жалък вид. Тюрбанът на главата й се охлаби и се свлече върху раменете й; косата й беше мокра.

— Понякога се чудя — прошепна Ева — дали не си мислите, че аз съм го направила.

— Ние, разбира се, сме разсъждавали върху тази възможност — призна той тихо. — В такива случаи не мисля доколко имате мотив, дали в действителност сте способна на убийство или нещо подобно. Тези неща разискваме по-късно. На първо място гледаме кой е бил в близост до нея, кой е имал чисто физически възможността да извърши убийството. И после търсим алиби. А накрая — кимна той — се питаме за мотива. А тук е налице фактът, че вие сте били там през онази вечер, малко преди тя да умре. И нека все пак да изясня нещата — ние сме сигурни, че убиецът на Мая е мъж.

— Да — потвърди тя.

— Да?

— Да, нали е бил един от клиентите й?

— Така ли мислите?

— Ами, не е ли така? Пишеше във вестниците.

Той кимна и се наведе напред. Тя си помисли колко хубаво мирише и колко прилича на баща й в по-младите му години.

— Разкажете ми какво се случи.

Тя седна отново, умът й работеше трескаво и се приближаваше към истината с малки крачки. В този момент трябва да разкаже всичко, случило се през онази вечер, прекарана на табуретката. А той ще я попита защо не го е казала още първия път. Навярно защото е непостоянен човек, недисциплинирана и безхарактерна, страхлива и ненадеждна, с нисък морал. Не се застъпва за стара приятелка, означавала толкова много за нея. Отгоре на всичко е присвоила богатството й. Направо не й се вярваше, че е истина. Беше непоносимо.

— Ние сме много зле финансово, Ема и аз — измърмори Ева. — Винаги е било така, откакто Юстайн си тръгна. Споделих с Мая и тя пожела да разреша проблема си по нейния начин. Щях да взема свободната стая. Бяхме в „При Хана“, вече пияни. Започнах да обмислям предложението й. Чувствах се много уморена и вече не издържах безсънните нощи, заплахите в пощенската кутия и прекъсването на телефона. Затова се уговорихме да се върна, за да се пробвам. Тя щеше да ми помага. Да ми покаже как става.

— И?

— Когато отидох, бях пийнала. Не можех да съм трезва, защото решението щеше да ми се стори някак твърде сериозно. Отидох в уговорения час с твърдото намерение да…

Спря, защото изведнъж й стана ясно, че е потенциална проститутка. Сега и той го знаеше.

— Но така или иначе не посмях. Мая ме почерпи с кола. Изтрезнях, докато бях там. Смелостта ме напусна. Опасявах се, че ще ми отнемат Ема, ако се разчуе. Призля ми и повърнах всичко погълнато. Но преди това тя ми разясни много неща.

— Разясни, как така?

— Да, обясни ми как протича.

— Показа ли ви ножа?

Ева замълча за секунда.

— Да, показа ми го. Бил за сплашване. Аз лежах на леглото.

Ева продължи бързо:

— В този момент се уплаших и реших да се откажа. Не разбирам как сте научили за всичко това, нищо не разбирам…

— Но ножът определено не й е помогнал много — заяви той въпросително.

— Не, тя… — Ева спря рязко.

— Какво щяхте да кажете?

— Тя не беше достатъчно силна.

— Отпечатъците ви бяха из целия апартамент — продължи той. — Даже и върху телефона. На кого се обадихте?

— Отпечатъци?

Пръстите й се свиха конвулсивно при мисълта, че са влизали в къщата й, докато е била в планината. Отворили са с шперц ключалката и са се вмъкнали вътре, за да вземат проби.

— На кого се обадихте, Ева?

— На никого! Но мислех… да звънна на Юстайн — излъга тя.

— Юстайн?

— Да, бях омъжена за него. Бащата на Ема.

— И защо не се обадихте?

— Ами, промених си решението. Той ме изостави и не ми се щеше да го моля за услуга. Облякох се и си тръгнах. Казах на Мая, че това, с което се занимава, може да бъде и опасно, но тя само се усмихна. Мая никога не слушаше какво й се говори.

— Защо не ми разказахте това първия път, когато дойдох?

— Бях притеснена. Наистина обмислях възможността да стана проститутка и не можех да понеса някой да го научи.

— Никога през живота си не съм гледал снизходително на проституиращите жени — уточни той. После се изправи от дивана, видимо доволен.

Тя не повярва на очите си.

Отвън той остана на стълбите известно време, разглеждайки двора. Спря поглед върху колата на Мая и колелото на Ема, облегнато на стената на сградата. После премина към улицата и съседните къщи. Явно искаше да си създаде мнение какъв е кварталът, какви хора живеят тук, в този район и в тази къща.

— Останахте ли с впечатление, че Мая има много пари?

Въпросът бе изстрелян неочаквано.

— О, да. Притежаваше само скъпи неща. Хранеше се по ресторанти…

— Обмисляме версия, при която Мая е скрила голяма сума и някой е знаел за това.

Погледът му я прониза като лазерен лъч точно между очите и тя запримигва ужасена.

— Мъжът й пристигна вчера със самолет от Франция. Надяваме се, че той има какво да ни разкаже при разпита.

— Какво? — тя се подаря на касата.

— Мъжът на Мая — повтори Сейер. — Изглеждате ужасена.

— Не знаех, че има мъж — отвърна тя сподавено.

— Нима? Не ви ли каза? — сбърчи чело той. — Странно е някак, че не ви е разказала, ако сте стари приятелки.

„Да. Ако. Ако наистина сме стари приятелки. Ако аз казвах истината.“ Тя можеше да си говори до вечерта, той, естествено, не й вярваше.

— Още нещо да добавите, госпожо Магнус?

Ева поклати глава. Беше уплашена до смърт. Мъжът, появил се във вилата, сигурно е мъжът на Мая. Търсил е наследството си. Навярно някой ден ще се появи и на вратата й. Може би през нощта, докато тя спи. Мая сигурно му е споменала, че двете са се срещнали. Ако е успяла. Може да е провела международен разговор с Франция. Сейер прекрачи четирите стъпала на желязната стълба и спря върху чакъла.

— Не бива да поставяте навехнатия глезен в топла вода. Погрижете се да ви го превържат.

После си тръгна.

* * *

Важното е да изнесе парите от вкъщи. Най-сетне голямото „Пежо“ изчезна в далечината. Тя затръшна вратата и хукна към мазето. Кракът й скоро пак ще се вдърви. Отвори капака на кутията с помощта на нож и изсипа пакетите върху циментовия под. Седна на земята и разкъса фолиото. Пачките бяха завързани с ластичета. Бързо установи, че има определен ред. Банкнотите от по хиляда крони на едно място, банкнотите от по сто — на друго. Лесно ще ги преброи. Подът беше леденостуден и дупето й стана безчувствено. Тя броеше ли, броеше, отбелязваше си наум, оставяше настрани и вземаше нова пачка. Сърцето й биеше все по-бързо. Къде ще скрие толкова много пари? Твърде рисковано е да ги остави в сейф. Имаше чувството, че сега всички я следят — Сейер и хората му, мъжът на Мая.

Мая е била омъжена. Защо не й е казала? Да не би да е смятала за поражение, че се е омъжила и има спътник в живота? Дали не е бил по-скоро бизнес партньор, с когото да отвори хотел? Или чисто и просто някой, за когото не е искала да се разбира. Последното изглеждаше най-вероятно.

Кутията от боя всъщност е чудесно скривалище, но трябва да я остави на друго място, някъде, където никой няма да се сети да търси и откъдето тя лесно да си взима средства при нужда. В мазето на баща й, разбира се, до всички боклуци, събирани от него през годините: при старото легло на Ева, при гниещите ябълки в старата торба от картофи и развалената пералня. Обърка се и се наложи да започне да брои от начало. Ръцете й се изпотиха, но за сметка на това по-лесно разделяше една от друга гладките банкноти. Скоро щеше да стигне до половин милион, а оставаха много още. Мъжът на Мая. Най-вероятно съмнителен тип. При положение че Мая беше проститутка, какъв трябваше да е съпругът? Наркобарон или нещо подобно. И на двамата им е липсвал морал. „А аз имам ли морал?“, изведнъж се запита тя. Вече наближаваше един милион и купчината започна да намалява. „Вероятно това е част от семейния бюджет на стотици домакини в този град. Пари, предвидени за пелени и консерви.“ Мисълта беше странна. Сега броеше банкнотите от по сто и затова вървеше по-бавно. Банкнотите от по петстотин й се струваха най-хубави — и като цвят, и като дизайн. Красиви сини хартийки. Един милион и шестстотин. С леденостудени пръсти броеше парите по петдесет крони. Ако е записал номера на колата й, ще му отнеме само минути, за да научи и адреса й. Достатъчно е да се обади в автомобилния регистър. Ако въобще е забелязал колата и е имал въображение да надникне в нея и да отчете вероятностите. Навярно силно се е изумил да намери отключена кола, горе в планината, недалеч от вилата. Но той не бе проявил достатъчно голяма фантазия, че да търси в тоалетната. Милион и седемстотин. Плюс няколко банкноти по петдесет. Мая е била близо до целта си. Парчетата фолио блестяха като сребро на светлината от крушката на тавана. Ева ги напъха обратно в кутията и изкачи стълбата. Изглежда поради студа в мазето напрежението в крака й сякаш понамаля. Черните й коси се спускаха на замръзнали клечки върху врата й. Остави кутията в мокрото помещение и влезе в банята. Взе набързо душ и се облече. Този път милионерът в огледалото имаше по-напрегнат вид. Трябва да се сдобие с покривало за колата, в случай че той души наоколо. А още по-добре е да си купи нова кола. Някое „Ауди“. Не от най-големите и при това втора ръка. Изведнъж се сети, че не бива да го прави. Предпазливостта налага да се ограничи само до мляко и хляб, както преди. Дори Омар ще се зачуди, ако пазарската й кошница започне да набъбва. Закуцука към мокрото помещение и отново взе кутията. Трябва да изчезне от къщата. Всъщност имаше възможност да се преместят да живеят другаде. В един кухненски шкаф Ева намери алуминиево фолио. Опакова внимателно пачките и сложи в кутията всички без една. На нея постави парче непрозрачно тиксо, замисли се за малко и отгоре написа „Бекон“. После мушна пакета във фризера. Нямаше смисъл да остава изведнъж безпарична. Шестдесетте хиляди в малката кутия бяха значително понамалели. Облече се и излезе. Първо надникна в пощенската кутия, за която съвсем беше забравила. Вътре имаше зелен плик от държавния Съюз на художниците. Усмихна се изненадана. Стипендията й беше пристигнала.

* * *

— Добър знак е, че си започнала да излизаш нощем — усмихна се баща й.

— Как така?

— Снощи звънях цяла вечер, докато не стана единадесет.

— А, да, бях излязла.

— Намери ли най-накрая кой да те топли? — попита той с надежда.

„Щях да умра от студ и през половината нощ седях в лайна до кръста.“

— В известен смисъл, да. Не ме разпитвай повече.

Тя се опита да звучи потайно, прегърна го и влезе. Кутията беше в багажника. Смяташе по-късно да я вмъкне в мазето.

— Имаше ли да ми кажеш нещо специално? — попита тя.

— Пожарната аларма се включи и не можах да я спра.

— О? И какво направи?

— Обадих се на пожарната. Веднага дойдоха. Свестни хора. Хайде, седни! Колко ще останеш? Защо не поседиш по-дълго? А между другото, докога Ема ще е при Юстайн, нали не мислиш да се отказваш от нея?

— Не говори глупости. Никога не би ми хрумнало. Ще поостана и ще направя вечеря за двамата.

— Май нямам нищо.

— Ще отида да напазарувам.

— Не, нямаш възможност да ме изхранваш. Ще изям чиния овесена каша.

— Какво ще кажеш за бон филе? — усмихна се тя.

— Не ми харесва, когато ругаеш — въздъхна той кисело.

— Днес пристигна стипендията ми, а няма с кого да го отпразнувам.

Той се предаде. Ева започна да шета из къщата и сърцето му постепенно се успокои. Най-много му липсваха шумовете от друго човешко същество, което да диша и да се върти наоколо. Радиото и телевизията не помагаха много.

— Чете ли вестниците? — промърмори той малко по-късно. — Убили са някакво момиче, докато било в леглото си. Този тип заслужава да го халосат през врата с нещо тежко. Горкото създание. Да се отнесе по този начин към момиче, когато ти предоставя апартамент, легло и всичко останало. Безобразие! Името ми прозвуча много познато, но не се сещам къде съм го чувал. Чете ли за случая, Ева? Познаваме ли момичето?

— Не — извика тя от кухнята.

Той сбърчи чело.

— А, не. Така е по-добре. Ако я познавахме, щях да го издиря този и да го халосам с нещо тежко през врата. Единственото наказание, което ще получи, е телевизор в стаята и ядене три пъти на ден. Пита ли ги изобщо някой дали съжаляват за стореното?

— Да, със сигурност.

Ева завърза пликчето за боклук и тръгна към вратата. Налагаше се да бъде предпазлива.

— При определяне на наказанието обръщат специално внимание дали показват признаци, че се разкайват, или не.

— И таз добра! Значи, ако се разкайват до побъркване, ще се измъкнат с леко наказание.

— Едва ли е толкова лесно. Там си имат експерти, които разбират дали лъжат.

Собствените й думи я накараха да потрепери.

После тя изчезна навън. Той чу тракането на капака на боклукчийската кофа. Изчака известно време, но тя не се върна. „Става нещо с това момиче. Сякаш се занимава с неща, за които не иска да разбирам. Поне дотолкова я познавам, че да ми е ясно кога крие нещо. Както когато госпожа Сколенборг умря, а тя изпадна в истерия. Беше толкова неестествено, защото старицата беше почти на деветдесет, а и нито едно от децата не я харесваше. Но пък беше стара измамница, имаше нещо гнило около нея. А ето че сега се бави в мазето. Какво толкова прави?“

Такива мисли му се въртяха, докато се мъчеше с една стара запалка, която отказваше. Разтърка я силно в сухите си ръце и най-после тя запали. Успяваше да запали до десет пъти с видимо празна запалка. „Човек се учи да пести, когато е пенсионер.“

— Какво искаш към филето? — Ева се беше върнала от мазето. Носеше тава.

— Какво ще правиш с това?

— Намерих я в мазето — бързо отговори тя. — Ще опека зеленчуци в нея.

— Зеленчуците не се ли варят?

— Да, ето в това. Обичаш ли броколи? Леко омекнали, със сол и масло?

— Виж дали имам достатъчно вино.

— Имаш много. Не знаех, че държиш резерви в мазето.

— Да, в случай че домашната помощница си тръгне. Човек никога не знае. Общината спестява. Само за тази година ще спестят двадесет милиона.

Дръпна от цигарата с все сила, сякаш за да покаже, че не желае да чува коментари.

— А ти кога започна да се интересуваш от храна? — неочаквано попита той. — Обикновено ядеш само хляб.

— Сигурно започвам да пораствам. Не, всъщност не знам. Просто ми се прииска. Овесът не върви с червено вино.

— Глупости! Добре осолена каша със свинска мас и червено вино си е истинско ядене.

— Отивам до магазина. Ще пазарувам от хладилната витрина. Искаш ли нещо друго?

— Вечна младост — избоботи той.

Ева сбърчи чело, защото думите му не й харесаха.

Поръча половин килограм бон филе без никакви притеснения. Жената зад щанда беше сръчна. Носеше ръкавици за еднократна употреба и смело хвана голямо парче месо с цвят на черен дроб. Така ли изглежда бон филето?

— Цяло парче или нарязано?

Жената вдигна ножа над месото.

— Как е по-добре?

— На тънки филии. Чакате маслото да покафенее и ги слагате в тигана, колкото да ги овъргаляте няколко пъти. Все едно тичате боса върху нов асфалт. И в никакъв случай не ги печете на грил.

— Баща ми едва ли ще яде сурово месо.

— Не го питайте какво иска, а направете каквото ви казвам.

Тя се усмихна неочаквано. Ева остана очарована от пълната жена в бяла престилка с кокетна предпазна шапчица на главата — вероятно символ на хигиена, но по-скоро приличаше на малка кралска корона, а тя управляваше своето кралство — всичкото прясно заклано месо на витрината.

Жената претегли пържолките и постави етикета с цената внимателно, сякаш слагаше лепенка върху рана. Сто и тридесет крони, направо невероятно! Ева се разходи между рафтовете и взе някои дребни неща; щеше да ги остави дискретно в хладилника на баща си, защото иначе той не би приел. Кафяв кашкавал, пастет, две пакетчета от най-хубавото кафе, мандраджийско масло, сметана, бисквити с пълнеж. Водена от внезапен импулс, взе и три чифта боксерки. Оставаше само да ги мушне тайно в скрина и да се надява, че ще ги използва. На касата взе кутия бонбони „Моцарт“, две списания и стек цигари. Крайната сума се оказа смайваща. Но тя смяташе, че е нормално всички стари хора да си позволяват по една такава пазарска кошница, поне само в петък, за да прекарат приятно края на живота си. А младите нека ядат каша. Плати, натовари торбите в колата и се върна.

— Защо го е направил, как мислиш? — попита баща й, докато дъвчеше крехкото месо.

— Кое?

— Защо я е убил? В леглото.

— Защо мислиш за това?

— А ти не мислиш ли?

Ева замълча за малко, дъвчейки бавно, за да се храни прилично. Иначе щеше да нагълта месото набързо.

— Да, в известен смисъл. Но защо питаш?

— Интересуват ме тъмните страни на човека. Ти си художник. Не те ли интересува човешката драма?

— Движила се е в малко особена среда. Не разбирам от тези неща.

— Била е на твоите години.

— Да, и доста глупава. Да отваряш вратата си на толкова мъже не е особено умно. Сигурно е мислила за едно-единствено нещо: възможно най-много пари за най-кратко време. Без данъци. Може да са се скарали.

Напълни чашата на баща си и добави лъжица сос върху месото в чинията му.

— Прекрачват някакъв праг. Странно ми е какво представлява, от какво се състои тази граница. Защо някои я прекрачват, а други никога не биха си го и помислили.

— Всички могат — увери го Ева. — Тези хора са подвластни на случайността. Не престъпват прага, а се подхлъзват на него. Не забелязват, преди да се озоват от другата страна, но тогава вече е твърде късно.

Ева си помисли изумена: „Твърде късно е. Откраднах цяло състояние. Наистина го направих.“

— Веднъж в работата зашлевих един — неочаквано сподели баща й. — Беше лош, наистина долен човек. След случая изпитваше уважение към мен, сякаш се беше поучил. Никога няма да забравя. За пръв и последен път в живота си ударих, и то съвсем основателно. Нищо не бе в състояние да смекчи яростта ми. Усещах, че ще полудея, ако не му фрасна един. Сякаш мозъкът ми кипеше.

Той отпи още няколко глътки вино и премлясна замислено.

— Агресията е страх — заяви Ева. — Всъщност агресията винаги е самозащита. Начин да се опазиш — тялото си, разума си, честта си.

— Да, но някои убиват за пари.

— Е, да, но то е различно. Тази… във вестника, не е убита за пари.

— При всички случаи скоро ще го заловят. Един от съседите е видял колата. Намирам за забавно как колата винаги ги издава. Дявол ги взел, нямат ли крака, когато отиват да мърсуват?

— Какво каза?

— Не чу ли? Не бил разбрал, че е важно. Сутринта се прибрал от пътуване, а рано вечерта видял как една кола свива с голяма скорост зад ъгъла. Бяла кола, не много нова. Вероятно „Рено“.

— Какво? — Ева изпусна ножа в чинията и сосът се разплиска.

— „Рено“, специален модел. Няма много такива. Затова предположили, че лесно ще го открият. Автомобилните регистри вършат хубава работа. Ще установят всички притежатели на такъв автомобил и ще ги посетят по ред. А на тях им остава да изровят някакво алиби. Горко на тези, които нямат. Трябва да си хитър.

— „Рено“? — Ева спря да дъвчи.

— Точно така. Някакъв стар шофьор на такси, разбира от коли. Добре че не е била стара баба, защото нямаше да направи разлика между „Порше“ и „Фолксваген“.

Ева започна да човърка с вилицата в броколите и усети как ръцете й се разтреперват. Целият този разговор за издирване на коли й се видя лоша поличба.

— А ако той греши? Помисли си колко време ще загубят!

— Ама те нямат никаква друга следа — настоя баща й. — Пък и защо да греши? Той разбира от коли, така казаха по радиото.

Ева шумно наля вино в чашите и се помъчи да скрие отчаянието си. Едно „Рено“ може ли да прилича на „Опел“? Нали френските коли изглеждат съвсем различно. Навярно някой идиот търси внимание. Сети се за Елмер, сигурно е много доволен от глупавото разкритие. Положително вече е чул, защото постоянно седи залепен за радиото по време на новинарските емисии. И сега потрива ръце от облекчение. Идеше й да се разреве при тази мисъл.

— Искаш ли мус за десерт?

— Да, ако има и кафе.

— Винаги има!

— Е, не мога ли да се пошегувам веднъж?

Тя стана и шумно събра приборите. Трябва да направи нещо. Нейна е вината, че той се измъкна. Вече да са го заловили, ако бе казала истината. А сега може би ще заловят друг. Остави до чашата на баща си една пура и изплакна чиниите. После мълчаливо започнаха да ядат муса — лепеше се по горната устна на баща й като бяла пяна, а той го облизваше с голямо удоволствие. От време на време хвърляше поглед към нея. Гледаше да се въздържа от коментари, защото допускаше, че настроението й е плод на женски истории. След като го настани на дивана, тя отиде да измие чиниите. Първо пусна четиристотин крони в буркана в кухненския шкаф, като се надяваше баща й да не е твърде наясно с наличните си средства. По-късно седнаха един до друг на дивана, замаяни от храната и виното. Ева се беше поуспокоила.

— Сигурно скоро ще го заловят — подхвана тя бавно. — Винаги има свидетели; просто се бавят, но в крайна сметка излизат на сцената. За такова престъпление никой не минава между капките. Светът не е чак толкова несправедлив. При това е трудно да пазиш тайна. Рано или късно той ще се довери на някого под влияние на алкохола, например. Мъж, способен да убие по такъв начин, докато е ядосан, да речем, е много нестабилен и не би успял да се прикрива до края на живота си. Ще му се прииска да си излее душата пред някого, а той пък ще го издаде в полицията. А може и да обявят награда; тогава някой сребролюбец ще побърза да съобщи за него.

Думите заседнаха в гърлото й.

— Все някъде някой се чувства отговорен справедливостта да възтържествува. Хората просто действат бавно. А може би се страхуват.

— Страхливи са — уточни баща й уморен. — Такава е истината. Страхливи са, мислят само за собствената си кожа и не искат да се забъркват в неприятности. Хубаво е, че вярваш в справедливостта, момичето ми. Но това не помага много. Особено на нея. Вече никой не може да й помогне.

Ева не отговори, защото се опасяваше гласът й да не я издаде. Дръпна от цигарата.

— Защо удари онзи тип? — неочаквано попита тя.

— Кой?

— Онзи в работата, за когото ми разказа.

— Нали ти казах. Защото беше лош.

— Това не е отговор.

— А ти защо изпадна в истерия, когато госпожа Сколенборг умря?

— Ще ти кажа друг път.

— Кога? Когато лежа на смъртно легло?

— Попитай ме тогава и ще видим.

Нощта се спускаше. Ева се чудеше какво прави Елмер в момента. Навярно седи и гледа в стената, в десена на тапета, гледа собствените си ръце, питайки се как могат да живеят свой живот и да действат без неговия контрол. А Мая лежи безжизнена в хладилен шкаф, без нито една мисъл в студената си глава. Малко мисли бяха останали и в главата на Ева. Тя наля още вино и усети как изчезват, превръщайки се в непрогледна мъгла.

* * *

Сутринта донесе мъгла и вятър, но докато закусваха, се проясни. Радиото беше включено. Ева слушаше с половин ухо, което наостри моментално, когато съобщаваха новините. Бяха заловили мъж във връзка с убийството. Петдесет и седем годишен шофьор на автобус, притежател на бяло „Рено“. И двамата слушаха, без да се хранят.

— Ха! Ами че той няма алиби — възкликна баща й.

Ева усети как сърцето й се сви. Задържаният признаваше, че е купувал секс от жертвата няколко пъти. Той, разбира се, не беше единственият. В продължение на две години мнозина други бяха тропали по вратата на Мая. Ева си представи как бъдещето на този мъж се сгромолясва. Бедният нещастник! Сигурно има семейство. „Аз съм виновна!“, мина й през ума.

— Казах ли ти!? — заяви баща й тържествуващо. — Вече са го хванали.

— Изглежда ми твърде просто. Само защото кара такава кола и няма алиби. Пък и не е забранено да си купуваш секс. Едно време — продължи тя с висок глас — мъжът не е бил истински мъж, ако не е посещавал публичния дом.

— Боже, какви ги говориш? — баща й вдигна поглед към нея.

Ева се изпоти.

— Ужасно е, че си толкова скептично настроена! Не ги ли залавят винаги бързо? Та ние живеем в малък град.

— Случва се да сгрешат — обясни лаконично Ева.

Докато дъвчеше старателно твърда коричка хляб, в нея се зароди решение. Трябва да предприеме нещо.

— Със сигурност много мъже с бяла кола и без алиби са посещавали… тази жена.

Тя изяде сандвича и се изправи. Прибра масата. Изми чиниите, мушна портфейла си между два вестника в хола и си взе връхната дреха. Прегърна баща си бързо.

— Скоро пак ще се видим — обеща тя и помаха.

— Дълбоко се надявам.

Той също махна с ръка и бутна навътре ченето си, което падаше, когато се усмихваше твърде широко. После проследи с поглед „Опел“-а, подскачащ по неравния път. Той усети, че треперенето му се усилва, както винаги, когато остане изведнъж сам, след като дълго е имал компания. Малко по-късно тя се спусна с голяма скорост към тунела. „Отивам на улица «Росенкранц», за да разбера кой е той.“ В колата беше чантата й за през рамо и в комбинация с дългата пола би минала за продавач или проповедник от секта. Надяваше се да види жена му или да размени някоя дума с момченцето, ако е негово, както предполагаше. Нали „Свидетелите на Йехова“ ходят винаги облечени в поли? И всички са с дълги коси или поне когато Ева беше малка. Или май бяха мормоните? Не е ли все едно? Навлезе в тунела. Бързо погледна в огледалото негримираното си лице, но го видя само като кратък оранжев отблясък заради лампите, отразяващи се в очите й. Не можа да се разпознае. Стисна здраво кормилото, защото усети нещо у нея да се надига под черното палто. Не беше изпитвала това чувство от детските дни, прекарани с Мая. Страстта й изчезна с течение на времето: заради тежкия брак, заради купищата неплатени сметки, притеснението за наднорменото тегло на Ема, разочарованието от неуспеха като художник. Чувството започваше някъде от гърдите, бавно се спускаше и спираше в слабините. Караше я да се чувства жива, даваше й увереност, че ако се върне в ателието, ще създаде страшно силна картина, породена от основателен гняв, по-силна от която и да е друга. Настроението й се повиши, пулсът й се учести, а яркооранжевата светлина от тавана на тунела продължи да поддържа огъня чак докато стигна до центъра. Тогава тя мина в дясното платно и се отправи към улица „Росенкранц“.

Понеже беше рано, около цветните постройки не се виждаха хора. Мина бавно край зелената кооперация и паркира зад навеса за колелета в края на жилищния комплекс. Преметна чантата през рамо и забързано тръгна между къщите, като се опитваше да си придаде целенасочен и доволен вид, сякаш носи радостно известие в голямата чанта. Същевременно си отбелязваше подробностите наоколо — стативите за велосипеди, малкия квадрат с люлка и пясъчник, сушилните и живия плет с остатъци от жълти цветя. Тук-там върху малките градински участъци лежаха захвърлени избелели пластмасови играчки. Ева сви към зелената кооперация и тръгна към първата входна врата. Надяваше се да разпознае русокосата жена, ако се появи — беше кльощаво създание с превзети маниери. Ева погледна домофоните. Избра горното копче, на което пишеше Хеланд, но не го натисна; първо имаше нужда да събере смелост. Надзърна през прозореца на вратата, но стъклото беше с мрежеста шарка и не се виждаше нищо. Не чу и никакъв шум и затова се стресна силно, когато вратата изведнъж се отвори и срещна погледа на мъж. Не беше Елмер. Във всеки вход живееха само по две семейства. Тя кимна и се отдръпна настрани, за да му направи път. Имаше вид на мнителен човек. Ева бързо прочете имената на домофоните.

— Хеланд? — попита тя.

— Да, аз съм.

— О, тогава значи търся Айнарсон!

Той се обърна след нея, преди да изчезне към гаража, а тя се вмъкна във входа като крадец.

На порцелановата табела с имена, нарисувана доста непрофесионално, имаше три фигури: баща, майка и дете със съответното име под всяка — Юрун, Егил и Ян Хенри. Ева поклати бавно глава и тихо се измъкна навън. Егил Айнарсон, улица „Росенкранц“ № 16. „Знам кой си и какво си направил. Скоро ще ти го разкажа“.

* * *

Отново си беше вкъщи, дълбоко замислена.

Всички други задачи останаха в сянка, всички скрупули се спукаха като сапунени мехурчета, едва стигнали до повърхността на съзнанието й, целият преживян ужас се превърна в сила за действие. С вътрешното си око виждаше нещастния шофьор — дебел и оплешивяващ. Сега вероятно седи в стаята за разпити, пие нес кафе и пуши цигара след цигара. Цигарите вече не са му вкусни, но поне има какво да държи в ръцете си. Какво би правил с тях иначе, когато навсякъде около него седят униформени полицаи, които внимателно наблюдават именно ръцете му, за да разберат дали е убил Мая точно с тях. Естествено ще направят ДНК тест, но ще отнеме време, вероятно седмици, а той ще чака. И макар да не е спал с Мая въпросната вечер, те ще го смятат за потенциален убиец. Ще се държат, разбира се, човешки, независимо че става дума за убийство — най-жестокото и грозно от всички престъпления. Въпреки това й беше лесно да си представи как някой грубиян с пронизващ поглед изстисква и остатъка от неговата самоувереност и достойнство. С цялото си мълчаливо търпение Сейер е в състояние да се преобрази и да се превърне в истински кошмар. Не е невъзможно. Някъде жена му хлипаше, обезумяла от ужас. В крайна сметка никога не сме сигурни един в друг.

В шкафа Ева намери дрехи, които не носеше — стар панталон с джобове на бедрата; дебел, груб, неудобен и изобщо не й отиваше. Затова беше подходящ за случая. Ако си смени външния вид, ще бъде по-лесно. Черно поло и бели гумени ботуши подхождаха за момента. После седна на масата за хранене с лист и молив, чийто край задъвка. Харесваше й вкусът на шуплестото дърво и мекият графит, така както й харесваше леко да облизва потопените в терпентин четки. Не беше разказвала на никого за тайния си лош навик. След три опита завърши текста — кратък и изчистен, без натруфености. Сметна, че преспокойно ще мине за текст, написан от мъж. Същевременно се възхити на собствената си енергичност, нещо ново за нея, неподозирана сила, водеща я напред. Отдавна й беше липсвала. Досега Ева се бе движила мудно и без тонус. Липсваха й стимули. Сега обаче набра скорост. Мая щеше да одобри поведението й.

„ПЛАЩАМ МНОГО ДОБРЕ ЗА КОЛАТА, АКО РЕШИТЕ ДА ПРОДАВАТЕ“.

Само толкова. И подпис. Поколеба се какво име да напише, защото нейното собствено не бива да се споменава. Трудно го измисли, понеже всяко име й звучеше глупаво. Най-накрая дойде от само себе си — действително име, но непознато за него, и действителен телефонен номер, но тя не живееше там. След деветнадесет часа. Така, готово! Отказа се от дамската си чанта и палтото и облече стара пухенка, като мушна бележката в джоба. Без да се замисли, намери ластик и си върза косата. Спря пред огледалото в коридора, за да провери резултата и видя непознато същество с щръкнали уши. Приличаше на едро малко момиче. Не се притесняваше, защото не беше особено суетна. Най-важното беше да не прилича на себе си. Накрая влезе бързо в мазето, прерови раклата и намери стар сак за риболов, останал от Юстайн. На дъното му напипа нож. Дълъг и тънък, той се побираше точно в джоба на бедрото й. Малко сигурност за сама жена. За сплашване, в случай че Егил Айнарсон намисли някоя глупост.

Паркира на голямо разстояние до ъгъла на градската баня. Охранителите не се виждаха; сто процента трябваше да се надзирават и други райони. Вероятно се навъртаха около гардеробите на персонала и тоалетните и държаха под око складовете с бира и минерална вода. И тук имаше брак, както и на останалите работни места. Ева прекоси улицата и се промъкна покрай бариерата. Отново я изуми броят бели коли, но тя машинално се насочи към мястото, където намери колата последния път. Сега обаче не беше там. Прокрадна й се обезпокоителната мисъл, че днес той не е на работа — най-сетне е получил нервна криза и е избягал. Или беше вечерна смяна. Независимо от това, Ева продължи да върви между редиците коли. Друг вариант беше да е чул вече за шофьора и да се чувства по-спокоен от всякога. „Рено“, що за нелепост! От време на време поглеждаше бързо през рамо, но така и не видя никого. Пъргаво обиколи мястото и накрая намери „Опел“-а съвсем в дъното. Този път колата стоеше накриво върху маркираното поле, сякаш шофьорът е бил притиснат от време. „Определено ще ти стане още по-тясно“, измърмори Ева. Извади бележката от джоба, разгъна я и я закрепи под чистачката. Остана няколко секунди да се любува на колата, в случай че от някой прозорец я наблюдаваха. После се върна и подкара към главната улица на града. Обзе я усещане сякаш е на старта на маратон, за който не е тренирала предварително. Задачата я завладя изцяло, но тя се чувстваше в отлична форма, отпочинала и твърдо решена да действа. Щеше да запомни завинаги този ден: понеделник, пети октомври, леко облачно, подухваше свеж вятър.

* * *

Тя поглеждаше часовника на всеки петнадесетина минути.

Към шест вечерта седна в колата и измина двадесет и петте километра до къщата на баща си. Той беше видял колата отдалече и при пристигането й стоеше на стълбите. Челото му беше прорязано от бръчка. Момичето му беше странно облечено, все едно ще ходи в гората, а даже май и по-лошо. Взе да клати глава:

— Да не си решила да извършваш обир?

— Да, мислех си го. Искаш ли ти да шофираш?

— Портфейлът ти е тук — осведоми я той.

— Знам, затова идвам.

Тупна го леко по бузата и влезе. Хвърли бърз поглед към вратата на работната стая, където баща й държеше телефона. Беше открехната. Телефонът не звънеше почти никога. Погледна си отново часовника, но си помисли, че той изобщо няма да звънне или поне не преди много късно вечерта. Тя определено беше наясно с връзката между мъжете и колите. Да се изфукаш с колата си, да говориш за издръжливост на пътя, конструкция, конски сили, спирачен път и германска прецизност, докато ти текат лигите като на някой пикльо и клатиш глава компетентно — това е най-голямата суета на мъжете. Беглото впечатление, което има, със сигурност ще се окаже вярно. Колата означава много за него. Жена му и детето му стоят на второ място. Не е сигурно, че той иска да я продаде, но пък и тя няма желание да купува. След като чуе, че момиче проявява интерес, любопитството му ще нарасне още повече. Той е клиент на проститутки и лъжец, който харчи заплатата си за удоволствия при други, докато вкъщи го чакат жена и дете. Елементарен мъж с лоша репутация, вероятно със слабост към алкохола и със сигурност психически нестабилен. Истински боклук!

— Защо лицето ти е толкова червено?

Тя се сепна. Помъчи се да се стегне.

— Имам задачи, за които да мисля.

— Е, не може да е толкова тежко. Чувала ли си Ема?

— Сигурно скоро ще ти дойде на гости. Смяташ ли ме за лоша майка?

— Не си чак толкова лоша — изкашля се той. — Правиш каквото можеш. Никой не е достатъчно добър, поне не за Ема.

После закуцука след нея към кухнята.

— Боже мой, ти си по-привързан към моето дете, отколкото беше към мене.

— Естествено. Само почакай да станеш баба. Ще видиш, че е един вид втори шанс да се представиш по-добре от първия път.

— Ти беше много добър баща.

— Независимо, че се преместихме?

Тя се обърна рязко с пакетчето кафе в ръка.

— Естествено.

— Не смятах, че си ми простила.

— Е, възможно е да не съм. Но и ти имаш право на грешки, както и всички останали.

— Мисля, че го преживя толкова сериозно заради най-добрата ти приятелка, защото я загуби. Как й беше името? — Гласът му звучеше съвсем невинно.

— Ами… Май Брит.

— Май Брит? А, така ли се казваше?

Тя спря да диша, докато изсипваше кафето в хартиения филтър. За щастие той беше стар и не помнеше добре. Но тя се чувстваше подла. Лъжите улесняваха положението и излитаха от устата й леки като пеперуди.

— И на теб ти липсва Ема и затова се появяваш неочаквано при мен. А знаеш ли, че трябва да плащаш издръжка, ако малката стои твърде дълго време при Юстайн?

— На него не би му дошло на ум. Не бъди несправедлив!

— Просто смятам, че трябва да се пазиш. Колко добре познаваш жена му?

— Изобщо не я познавам. Не ме интересува. Знам, че е руса, с големи гърди.

— Пази се, защото тя сигурно ще измисли нещо.

— Татко! — Ева се завъртя бързо и простена: — Не ми създавай допълнителни грижи. Имам си достатъчно.

— Прощавай — заби той засрамен поглед в пода. — Просто се опитвам да разбера какво те тревожи.

— Благодаря ти, но аз дърпам юздите тук. Седни. Трябва да си държиш краката на високо. Небрежен си към себе си. Използваш ли електрическата възглавница, която ти подарих?

— Забравям да я включа. Стар съм, не се сещам за всичко. Освен това ме е страх да не стане късо съединение.

— Тогава ще трябва да помислим за някоя с автоматично изключване.

— Да не си получила наследство?

Настъпи абсолютна тишина. Първите капки вряло кафе се просмукаха през филтъра и ароматът се разнесе из цялата кухня.

— Не — отговори тя тихо. — Но вече не възнамерявам да позволя липсата на пари да вгорчи живота ми.

— О, сдобила си се със собствена преса за банкноти. Така си и мислех.

Той се настани доволен.

— Искам чаша „Тия Мария“ с кафето.

— Знам.

— Знаеш ли? Знаеш, че днес е пети октомври?

— Да. Няма да забравя тази дата никога. Пиеш по чаша „Тия Мария“ за мама, както тя те помоли.

— По този повод бъди по-щедра.

— Винаги съм щедра, нали си те зная.

Той си получи ликьора. Седяха, пиеха кафе и гледаха през прозореца. Не ги притесняваше, че мълчат, защото бяха свикнали да го правят. Загледаха се в плевнята на съседа, после в кленовото дърво в наситено червено и жълто. Откриха, че кората започва да се бели.

— Скоро ще отреже това дърво — обади се баща й тихо. — Виж, от едната страна почти не са останали клони.

— Но с него е красиво. Иначе ще стане много голо.

— Да, но е болно. И без това вече е загубено.

— Трябва ли да се отсичат такива големи дървета само защото вече не са съвършени?

— Не, не заради това, а защото е болно. Той вече е засадил ново, ето там вляво.

— Малкият стрък?

— Да, всъщност в началото са такива. Ще стане голямо постепенно, но ще отнеме едно четиридесет-петдесет години.

Ева отпи от кафето и тайно погледна часовника. Вече отдавна трябва да си е вкъщи. Прочел е бележката й и вероятно обсъжда с жена си дали да продава. А, не, по-скоро ще реши сам. Или ще звънне на някой приятел, за да се посъветва колко да иска за добре поддържаната „Манта“. Ева се надяваше да не пита нея, защото тя нямаше никаква представа. Би могла да отговори, че самата тя ще се посъветва първо. Сигурно в момента я мие, а отвътре я чисти с прахосмукачка. Или е прочел бележката, изсумтял е презрително и я е изхвърлил. Имаше вероятност вятърът да я е духнал изпод чистачката и изобщо да не я е прочел. Сега седи пред телевизора с краката на масата и пие бира. А жена му шета наоколо и прави знак на малкия да пази тишина поне докато татко гледа новините. А може да е в центъра с бандата и да играят боулинг. Продължи да мисли и отново отпи от кафето. Имаше хиляди възможни причини той да не се обади. Но имаше и друга причина. Пари. Щеше да стане ясно дали е алчен колкото нея, какъвто тя предполагаше, че е. При това се открива добра възможност да се отърве от нещо, което го свързва с убийството. Чашата се движеше към устата й, а погледът й бе забит в болното дърво навън, когато телефонът звънна. Тя се изправи рязко, кафето се разля върху брадичката й.

— Какво става? — баща й я гледаше учуден.

— Телефонът ти звъни. Аз ще вдигна.

Изтича до работната стая. Затвори внимателно вратата след себе си. Изчака малко да се успокои, преди да вдигне слушалката с треперещи ръце. Не беше сигурно, че е той. Предположи, че се обажда домашната помощница, за да каже, че е болна, или Ема, или някой, набрал номера грешно.

— Лиланд? — попита той тихо.

За миг настъпи тишина. Гласът му звучеше неуверено, сякаш се страхуваше, че го правят на глупак. А може и да предчувстваше някаква опасност.

— Става дума за един „Опел Манта“. Искам да говоря с Лиланд.

— Аз съм.

За части от секундата тя остана поразена, че чува гласа му.

— Значи сте заинтересован?

— Мислех, че по-скоро вие сте. Предполагах, че ме търси мъж.

— Има ли разлика?

— Не, в никакъв случай. При положение че сте наясно за какво става дума.

— О, и още как! — изсмя се кратко тя. — Става дума за пари, нали? Почти всичко се продава, ако цената е добра — опита се да звучи наперена. Не беше трудно.

— Е, да, значи да очаквам добра цена.

— Да, ще бъде, ако колата е толкова добра, колкото изглежда — сърцето й подскачаше лудо под пуловера. Тонът му беше сърдит, тя усети, че няма да може да го излъже.

— Колата е отлична. Има само един малък теч.

— Окей, това ще се оправи. Нали мога да я видя?

— Разбира се. Още тази вечер, ако искате. Измих я с маркуча и я поспретнах. Но освен това трябва и да се изпробва.

— Не си представям да я купя, без да я изпробвам.

— Още не е сигурно, че ще я продам.

И двамата замълчаха. Ева усещаше как по линията между тях се носи враждебност, без да разбира напълно от какво е породена. Все едно се мразеха от дълго време.

— Часът е седем и десет. Първо имам да свърша нещо, но дали ви е удобно да бъдете в града в… девет и половина, да кажем? Всъщност в града ли живеете?

— Да — отговори тя кратко.

— Тогава да се видим… до автогарата?

— Чудесно. В девет и половина. Ще ви видя, когато дойдете. Аз ще стоя до павилиона.

Той затвори, а тя остана за момент заслушана в телефонния сигнал. Баща й извика от кухнята. Загледа слушалката, учудена от неговото безразличие. Сякаш нищо не се е случило. Точно така звучеше. За него въпросът беше приключен и забравен. Сега го интересуваха парите. Същото обаче важеше и за нея. Тя потрепери. Върна се и отново седна на масата. Всичко се случи толкова бързо. Сега трябва да събере мислите си, но сърцето й биеше все по-силно и осъзна, че лицето й е с повече цвят от обикновено.

— Кой беше? — полюбопитства баща й. — Не беше ли по-добре аз да вдигна?

— Грешка.

— Така ли? Отне много време, докато се разберете.

— Не, просто човекът се оказа приказлив. Симпатяга. Питаше дали искам да купя колата му.

— И таз добра! Тези неща трябва да ги оставяш на други. Когато решиш да сменяш колата, помоли Юстайн за помощ.

— Няма да забравя.

Тя напълни чашата с кафе и отново се загледа в кленовото дърво. Наистина беше грозно, защото кората му се цепеше. Приличаше на голяма болезнена рана.

Ева чакаше в тъмнината. Вятърът се бе усилил и връхлиташе на талази върху покрива на автогарата. Конската опашка я удряше по замръзналите уши. Косата й сега не ги топлеше както обикновено. Мислите й летяха напосоки насам-натам и стигнаха до времето, когато бяха момичета. Видя я пред себе си много ясно — беше сцена от едно лято, май бяха на единадесет. Мая беше облякла американския си бански, с който се гордееше изключително. Беше подарък от чичо й, онзи, който ходеше на китолов и винаги носеше вкъщи нещо интересно. Понякога и Ева намазваше по нещичко — кутии с шоколад и дъвки. Банският костюм беше яркочервен и смешно набръчкан. От многобройните пришити ластици материята се къдреше на малки балончета. Никой друг нямаше такъв бански. Когато Мая излизаше от водата, балончетата, напълнени с вода, ставаха големи и тя заприличваше на огромна малина. Сега Ева виждаше точно тази сцена — Мая излиза от водата, водата се стича по тялото й и се разпенва около краката й, косата й е още по-черна, защото е мокра, а банският й е най-хубавият на целия плаж. Отново и отново Мая излиза от водата. Усмихва се широко и разкрива белите си зъби, защото все още не знае нищо за бъдещето и начина, по който всичко ще приключи.

Парите се намираха на сигурно място в мазето на баща й. Тя почти захвърли кутията в един ъгъл, та да изглежда без никаква стойност, точно както изглеждаше и под навеса горе на вилата. Баща й никога не слиза долу, защото стръмната стълба му създава затруднения. Никой не слиза долу. Освен ако домашната помощница няма работа там, но според Ева това бе малко вероятно. Домашните помощници не влизат в мазета и тавани, както пише в инструкциите.

Ева не беше виждала по-грозна сграда от автогарата — сива маса бетон с голи прозорци. Паркира колата зад нея, близо до железопътната линия. Облегна се на павилиона и започна да гледа тайно нагоре към моста, откъдето знаеше, че той ще дойде. Ще завие надясно, ще се скрие за момент при банката, а после ще се спусне към павилиона „Нарвесен“. Няма да излезе и да поздрави, защото не е в стила му. Ще остане в колата, ще залепи нос на предното стъкло и ще я зазяпа. Най-много да кимне леко като знак тя да се качи. Ще бъде принудена да седне до него и само скоростният лост ще ги дели. Когато са в кола, хората седят много близо един до друг. Ще долавя миризмата му и ще чува дръпнатия му враждебен глас в непосредствена близост от лявата си страна. Ева се изкашля нервно, обмисляйки първата си реплика. Дали да не му каже нещо, от което кръвта във вените му да замръзне? Отхвърли идеята и загледа колите по моста, които преминаваха неспирно и равномерно. Не можеха да се измъкнат бързо от този обрулен от вятъра град. Всички имаха цел, никой не се мотаеше небрежно, не и във вечер като тази. Близо до гаражите автобусите избръмчаваха приглушено и хората се вмъкваха на светло и топло. Има нещо много приятно в червените автобуси. В приведения над кормилото благонадежден шофьор, който кима мързеливо всеки път, когато в ръката му издрънчават монети, в бледите лица зад прозорците, вторачили поглед навън. Автобусите са неутрална територия, там човек остава със собствените си мисли, седейки на топло. На Ева изведнъж й се прииска да седне до един от прозорците, да обиколи града в автобуса и да види как пътниците намират вратите на своите огнища. А вместо това тя стои тук и трепери от студ, разтривайки замръзналите си ръце в тънки ръкавици, и чака един убиец. Колата му изведнъж изскочи от ъгъла и Ева изпусна целия въздух от дробовете си, които от този момент започнаха да се пълнят и изпразват с необичаен ненарушим ритъм, сякаш към тях е прикрепен апарат за изкуствено дишане. Беше важно да запази концентрацията си, не бива да се издава, а да опипа почвата внимателно. Той намали, освободи от скорост и се облегна на страничния прозорец. Изражението му беше глуповато и леко скептично. Ева отвори вратата и се настани вътре. Ръката му стисна здраво скоростния лост, сякаш е играчка, която той инатливо не желае да дели с друг, и предупреждава за това. После той кимна леко.

Тя се пресегна за колана.

— Първо направи една обиколка, след това аз ще я изпробвам.

Той не отговори, а включи на скорост и тръгна да обикаля всички маркирани за автобусите полета. Усещаше, че той очаква тя първа да заговори, нали тя беше поела инициативата и искаше нова кола.

„Да ме вземат дяволите, не съм страхлива“, помисли си Ева.

— Значи се осмеляваш да вземаш непознати на пътя? — подхвърли тя закачливо.

Часът беше двадесет и един и четиридесет на пети октомври и досието на Ева беше чисто като сняг.

* * *

Лявата му ръка лежеше мързеливо върху кормилото, а дясната не изпускаше невисокия скоростен лост. Ева наблюдаваше късите, широки длани с дебели пръсти. Бяха гладки, без косми, лявата на волана отпусната, а другата на лоста — подобна на лапа на хищник. Напомняха й за слепите и безцветни водни животни, които беше виждала в книжките на Ема. Бедрата му бяха къси и налети и заплашваха да разпорят шевовете на дънките. Тясното кожено яке с ластични ръбове беше разкопчано и коремът му стърчеше все едно е в петия месец.

— Значи сега искаш да си вземеш „Манта“? — попита той и взе да се клати напред-назад в седалката.

— Малко съм сантиментална. Едно време имах, но се наложи да я продам. Така и не я прежалих.

Същевременно си мислеше: „Седя до него и приказвам, все едно нищо не се е случило.“

— А какво караш сега?

— Една стара „Аскона“ — усмихна се тя. — Определено не е същото.

— Абсолютно не.

По средата на моста той даде ляв мигач към главната улица.

— Карай към Фосен — подкани го тя. — Там има подходящи терени за високи скорости.

— Така значи?! Скачаш върху педалите, а? — изцвили той и пак се заклати.

Този лош детински навик го правеше да изглежда елементарен и примитивен, какъвто си го спомняше тя. До него се чувстваше зряла, въпреки че вероятно бяха връстници или той да беше с няколко години по-млад. Шкембето му изглеждаше твърдо като скала и оставаше неподвижно, когато той се люлееше. Бледото му лице проблясваше на светлината от всяка подмината улична лампа. Безлично и почти безизразно лице.

— Ще карам до летището, а ти ще караш на връщане. Достатъчно ли е?

— О, да!

Той разпери дясната си ръка, за да проветри потната си длан, и постепенно увеличи скоростта. Пълната фигура в тесни дрехи напомняше на натъпкан свински колбас. Той със сигурност е много по-силен от нея. Във всеки случай показа, че е по-силен от Мая. Освен това тогава беше отгоре. Ева се опита да си представи какво би станало, ако Мая беше по-бързата и бе забила ножа в него. Двете щяха да останат с един труп. Странно, и това можеше да се случи. Общо взето, животът е случайност.

— Тази е GSi-версия, просто да знаеш.

— Да не ме вземаш за пълен профан?

— Не, не, споменах го между другото — промърмори той. — Поне не е износена, имаш думата ми. От нула до сто километра за десет секунди. Можеш да я напрегнеш до двеста, ако си обиграна. Между другото, жените карат по странен начин — заяви той и се заклати, — оставят автомобила да взема решенията. Седят си и просто се возят.

— За мене е достатъчно бърза. И седалките са хубави — добави Ева.

— „Рекаро“ са.

— Шибидахът автомат ли е?

— Не, трябва да го навиваш, което е много по-добре, защото автоматичният се разваля по-бързо. И е адски скъпо да го поправяш. Багажникът е четиристотин и деветдесет литра и има лампичка. Ако, например, ти се налага да излизаш с детска количка или нещо подобно.

— Еха, какъв комплимент! А много ли гълта?

— Не, нормално. Седем-осем на сто. Някъде около девет в градско. Толкова трябва да очакваш.

— Няколко пъти я гледах — изплъзна се от устата й.

— Нима? Не е ли твърде много? — В гласа му се долови подозрителност.

— Първо трябваше да намеря пари.

— Въпросът е дали имаш достатъчно.

— Имам.

— Не си питала за цената.

— Не съм мислила. Добре, аз ще дам моето предложение и ти ще го приемеш.

— Боже, говориш като мафиотски бос.

— Мда.

— Всъщност не искам да я продавам.

— Не, но обичаш парите като всички останали, така че ще намерим решение.

Тя се завъртя леко и усети ножа, опиращ в бедрото й.

„Да ме вземат дяволите, не съм страхлива“, повтори си Ева.

— А предложението ти… — той се прокашля — колко е?

— Определено ще ти хареса да разбереш. Първо обаче ще я изпробвам и ще проверя двигателя и шасито. Искам да я видя и на дневна светлина. И разбира се, да направя преглед в КАТ.

— Абе, ти искаш ли „Манта“ или не?

— Не каза ли, че не искаш да продаваш?

В топлото и влажно купе настана тишина. Прозорците се запотиха. Той включи вентилатора. Ева се обърна, за да види града за последно. От новостроящия се железопътен мост тук-там примигваха искри от заваряване. Колите постепенно се смаляваха в далечината, а те наближиха участъка, където уличното осветление свършваше. На околовръстното шосе той сви наляво и продължи нагоре по южната страна. Тук реката, макар и по-спокойна, течеше все пак силно. След няколкоминутно мълчание той изведнъж сви надясно и се спусна бавно по каменистия път край една горичка. Летището остана от лявата им страна. Спря чак долу до реката на открито място. Ева не се чувстваше добре, защото наоколо беше безлюдно. Моторът, все още включен, бучеше сигурно и равномерно. Нямаше никакво съмнение, че колата е в добро състояние.

— Идеално място за риболов — кимна той и дръпна ръчната спирачка.

— Деветдесет и две хиляди — изстреля тя бързо, — възможно ли е? Нали не си превъртал брояча?

— Не, по дяволите, подозренията трябва да имат граница.

— Струва ми се твърде малко. Това е типично мъжка кола, а вие карате повече. Моята „Аскона“ е от осемдесет и втора, а е изминала сто и шестдесет хиляди.

— Е, при всички случаи имаш нужда от нова кола. Ще хвърлим ли поглед под капака?

— Страшно е тъмно.

— Взел съм фенер — изключи мотора и излезе навън.

Ева събра сили и отвори. Силен порив на вятъра отскубна вратата от ръката й.

— Проклето време!

— Да, нарича се есен.

Той вдигна капака и го закрепи.

— Ще ти призная, че днес измих двигателя. Но иначе нямаше да видиш нищо.

Ева застана до него и се загледа в лъскавия двигател.

— Брей! Истинско сребърно бижу!

— Да, нали? — обърна се към нея и се захили. Единият му кучешки зъб липсваше. — При „Опел“-ите разположението е идеално. Адски е лесно да човъркаш вътре.

— Сигурно, но аз няма да го правя сама.

— Твоя воля. Имам някои резервни части; вървят с колата, в случай че я купиш.

— А ти какво ще си вземеш след това?

— Още не съм сигурен, но ми се ще да е „Бе Ем Ве“. Ще видим. Зависи от прехваленото ти предложение.

Той се наведе отново, а Ева се загледа в задника му, опънал дънките. Бяха се смъкнали — между колана и коженото яке се виждаше широка ивица гола кожа, бяла и отпусната като хлебно тесто.

— Този теч на гориво… мисля, че проблемът е тук. Нужен е само един уплътнител. Струва около тридесет-четиридесет крони. Вкъщи имам такъв.

Ева не отговори. Беше се зазяпала в задника, в бялата кожа и сплъстените кичури светла коса. На темето му имаше плешивина. Забрави да отговори. Заслуша се в равномерното и приглушено ромолене на реката. Мислеше за бедния шофьор, който сигурно още седи в стаята за разпити. Нес кафето му е омръзнало и се мъчи да измисли алиби. Невинаги човек има алиби, а дори и да има, понякога не иска да го използва. Нищо чудно да си има приятелка, но да не желае да я споменава, за да не провали брака си, ако след случилото се вече не се е провалил. Какво ще си помислят съседите?! И какво трябва да измислят да кажат внуците му в училище, когато тръгнат слуховете, че дядо им вероятно е убиецът на онази проститутка от улица „Турденшиолд“. Сигурно е със слабо сърце. Ами ако получи инфаркт и умре, докато го разпитват. В рискова възраст е, петдесет и седем годишен. Не, няма никаква приятелка. Той само мечтае за такава и онази вечер е обикалял с колата, за да се разсее. Спрял е до някоя сергия за хотдог и си е хапнал или е вървял покрай реката и е дишал чист въздух. Но никой не му вярва, защото възрастните мъже не обикалят нагоре-надолу с колата без цел и посока. Или са сексуално извратени, или си имат любовница. „Няма да се хванем на това със сергията за хотдог, измисли нещо по-умно. И така, питаме те за последен път. Кога за последно беше у Мари Дурбан?“

— Погледни! Ето ти фенера.

Беше се изправил и тикна фенера в ръката й. Тя остана неподвижна, насочила светлината към тревата.

— Ако искаш, аз ще осветявам, за да разгледаш.

— Не… — заекна тя. — Не е нужно. Наистина изглежда добре. А и аз разчитам на теб. Да купиш кола е въпрос на доверие.

— Все пак е хубаво да поогледаш. Да разбереш колко е добра. Малко са тези, които се грижат за колите си като мен. И е имала само още един собственик. При това никой друг не я кара, жена ми няма книжка. Казвам ти, предложението ти трябва да си го бива! Преди да подпишем договора, искам да си огледала всичко. Да не дойдеш после да мрънкаш за това и онова!

— Не съм идиот — тросна се Ева. — Що се отнася до колата, мисля, че мога да ти имам доверие.

— Можем да се обзаложим. Но жените невинаги схващат, та затова исках да обясня. Случва се, да речем, да кроят нещо лошо.

„Ножът“, сети се Ева.

Той подсмръкна и продължи:

— Трябва да съм сигурен, че с теб ще направим добра сделка.

Тя потрепери. Вдигна фенера и го насочи към лицето му.

— Насреща съм. Плащам и получавам стоката, която искам. Какво ще кажеш, не е ли странно как всичко се купува с пари?

— Още не съм чул предложението.

— Ще го чуеш след прегледа в КАТ.

— Не каза ли, че ми имаш доверие?

— Само по отношение на колата.

— Как трябва да го разбирам? — изсумтя той.

— Помисли малко!

Реката се надигаше във висока дъга, разпенваше се и пак спадаше. Той поклати недоверчиво глава и отново се наведе към двигателя, като взе да мърмори:

— Жените създават гадни проблеми. Да дойде и да измъкне невинен тип от топлия гараж в тая проклета буря, само за да дрънка глупости!

— Невинен?

Ева усети, че губи почва под краката си. Прималя й и й се зави свят. Наложи се да се подпре на колата. Стоеше от лявата страна, до металната пръчка, на която се крепеше капакът. Гласът му проехтя откъм двигателя:

— Нали ти искаш кола? Дойдох, както се уговорихме. Не разбирам защо си толкова сприхава?

— Сприхава? Това ли наричаш сприхавост? — сопна се Ева. — Виждала съм и много по-лошо, виждала съм хора да превъртат тотално от ей толкова!

Той се обърна и я загледа подозрително:

— Боже, ти си абсолютна шизофреничка!

Ева си пое въздух и почувства как я обзема гняв, появил се като някакъв вид облекчение. Врял като поток лава започна да се надига нагоре с бясна скорост, преобърна се в коремната област и продължи към гърдите и ръцете й. Тя замахна яростно в тъмнината. Последва стържещ звук. Пръчката, която подпираше капака, се откачи. Тежкият метален капак падна с трясък. Задните му части и краката висяха навън, друго не се виждаше.

Тя отстъпи назад и изпищя. От дъното се чуха клокочещи звуци и псувни. Ужасена, загледа капака. Беше очевидно тежък, но се надигна леко, пак падна и отново се надигна. Сърцето й биеше с такава сила, че сигурно и той го чуваше. Ева предизвика гнева му, точно както го направи и Мая. Сега сляпата му ярост се насочи към нея. След няколко секунди ще се измъкне и ще се нахвърли с все сила върху нея. Тя направи няколко крачки напред, спусна ръка към бедрото си, мушна я в джоба и напипа ножа. Извади го от канията.

— По дяволите!

Той се мъчеше да се завърти и да се надигне, но Ева бързо мина отстрани на колата и с цялата си тежест легна върху капака. Писъкът му се чу глухо, сякаш идваше от метален ковчег.

— Какво правиш, бе?!

— Губя разсъдъка си — изкрещя тя. Гласът й изневери.

— Ти си истинска откачалка!

— Тук ти си откачалката!

— Какво искаш, по дяволите?!

Ева пое въздух и изкрещя:

— Искам да знам защо умря Мая!

Настъпи пълна тишина. Той опита да помръдне, но не успя. Тя чуваше учестеното му дишане.

— Майка му стара! Откъде знаеш?

— Ще ти бъде интересно да разбереш!

Продължаваше да лежи върху капака. Той вече не се движеше, но пъхтеше като преяло куче, с лице, заклещено в двигателя.

— Ще ти обясня… — избълбука гласът му отдолу, — беше нещастен случай!

— Не, не беше!

— Дявол да го вземе, тя имаше нож!

Той неочаквано се изви и капакът се повдигна, Ева се плъзна и падна на тревата, но продължи да стиска ножа. Видя как юмруците, убили Мая, се свиха.

— Аз също!

Изправи се и се хвърли отново върху колата. Той падна обратно. Първото пробождане го улучи отстрани. Ножът влезе много леко, сякаш режеше пресен хляб. Капакът го държеше като мишка в капан. Тя извади ножа, нещо топло шурна върху ръкавиците й. Той не извика, а издаде само кратък стон на учудване. Направи пореден опит да се измъкне и тъкмо освободи ръката си, когато второто пробождане улучи гръбнака му. Тя усети, че острието срещна съпротивление. Май беше уцелила кост. Наложи се да дръпне здраво, за да го извади. В този момент коленете му се подгънаха. Той се свлече леко към земята, но остана да виси. Ева вече не бе в състояние да спре, защото той още се движеше, а тя трябваше да го накара да престане с ужасното стенене. След миг влезе в ритъм, който направляваше ножа. Нанасяше удар след удар — в гърба, в хълбоците, понякога срещаше скарата и калника на колата. Най-накрая установи, че той не мърда, но все още виси — като заклано прасе на ченгел.

Нещо грапаво и студено удари Ева със страшна сила. Беше паднала по лице и лежеше по корем на тревата. Реката следваше пенливия си бяг, напълно безучастна, както и преди. С почуда Ева усети как цялото й тяло бавно се схваща. Не можеше да помръдне нито един мускул, нито дори пръстите си. Надяваше се скоро някой да ги открие. Започна да замръзва, защото земята беше студена и мокра.

* * *

Тя повдигна глава. Погледът й попадна върху синьо-бяла маратонка и се плъзна нагоре по крака му. Изненада се как не беше паднал. Изглеждаше абсурдно, сякаш е заспал, докато е проверявал двигателя. Иначе беше странно, че нищо не се случи. Нито изскочиха хора, нито завиха сирени. Само двамата, сами в тъмнината.

Никой не ги беше видял. Никой не знаеше къде са, нито дори, че са заедно.

Тя се надигна с усилие и се олюля. Дрехите й бяха мокри и лепкави. От колата до водата я деляха около десет-дванадесет метра, а той не беше твърде едър — някъде към седемдесет килограма. Самата тя тежеше шестдесет. Трябва да успее. Ако преди да го намерят, тялото измине известно разстояние в посока към града, а тя премести колата, те едва ли ще открият местопрестъплението, където тя без съмнение е оставила следи. Ослуша се, изненадана от ясния ход на мислите си, и се приближи към колата. Внимателно вдигна капака и го закрепи. Тялото не помръдна. Налагаше се да пипне гладкото яке с огромни кървави петна. Инстинктивно си запуши носа, сграбчи го за раменете и дръпна рязко. Той полетя назад и като чувал падна върху краката й. Тя ги отдръпна. Той лежеше по гръб, тя се надвеси над него и изведнъж й хрумна да вземе портфейла му. Нима това ще ги забави да разберат кой е?! Беше абсурдно. Хвана го под мишниците, обърна се, погледна реката и започна да го влачи. Оказа се по-тежък, отколкото предполагаше, но по мократа трева тялото с разкрачени крака се хлъзгаше при всяко дърпане. На всеки две издърпвания тя си почиваше и така бавно приближи водата. По едно време спря, загледа се в бледото му теме и пак продължи. Стигна до брега, пусна го и внимателно потопи стъпалото си. Беше плитко. Направи още няколко крачки. Пързаляше се по гладките камъни, но продължи да гази. Водата преля над ботушите й и нахлу леденостудена към стъпалата й. Въпреки това направи още няколко крачки и спря, чак когато водата стигна до над коленете й. После се върна. Хвана тялото отново и го задърпа към бурното течение, което го пое бързо и на нея й олекна. Тя навлизаше навътре, ала в един момент усети заплашителната струя да удря бедрата й. Тогава го обърна по корем. Водата се разплиска, тялото се олюля няколко пъти и се понесе стремително по течението. В черната река тилът се виждаше като светло петно. Водата стигаше до ханша й, тя стоеше като омагьосана и гледаше след него. Изведнъж се случи нещо странно. Единият му крак се надигна над водата, а главата му изчезна надолу. Изглеждаше, сякаш се гмурка. Чу се слаб плисък на фона на равномерното бучене и после той изчезна. Ева остана да гледа в очакване, че пак ще се покаже, но реката препускаше в тъмнината. Бавно излезе на брега, обърна се и пак се вторачи. После тръгна към колата. Внимателно спусна капака. Намери фенера и портфейла и отвори багажника. Вътре беше чисто и подредено. Откри шушляков зелен гащеризон и го облече. Още беше с ръкавиците, изобщо не ги беше сваляла. Настани се на шофьорското място, но веднага изскочи обратно навън и затърси из тревата. Намери канията точно пред колата и я мушна в джоба. Горе на пътя отминаха няколко коли. Затова тя изчака известно време, преди да запали фаровете. Когато утихна, подкара бавно през малката горичка. Пусна радиатора на максимална степен и излезе на пътя. Краката й представляваха две буци мъртво месо. „Сигурно ще го открият, щом съмне. А може да се е закачил някъде и да е потънал.“ Поне така й се бе сторило. Сякаш дрехите или едната му ръка се бяха заклещили в нещо на дъното, може би дърво, паднало във водата, или каквото и да било. Нищо чудно да лежи там и да се клати на течението, докато водата и рибите почистят изцяло скелета. Ева отбеляза мислено, че колата е удобна за управление. Поддържаше равна скорост по пътя към града. При всяко разминаване с друга кола спираше да диша, сякаш някой можеше да види случилото се през прозореца. На моста сви по магистралата в посока Ховланд и сметището. Там ще се отърве от колата. Ще я намерят бързо, предположи тя, още на следващия ден. Няма смисъл да изчезва завинаги. Така или иначе ще изгубят време, търсейки на сметището сред боклуците. А той може би ще се носи бавно чак до морето и ще пристигне на друго място, в друг град. Ще падне още по-голямо търсене на неточно място, а времето ще тече и ще покрие със сив прах всичко.

* * *

Сейер се изправи и отиде до прозореца.

Беше късно през нощта. Провери дали има звезди, но не видя нито една. Небето беше много светло. По това време на годината често си представяше, че звездите са си тръгнали завинаги и са отишли да светят над някое друго кълбо. Натъжаваше се от тази мисъл. Без звездите губеше чувството си за сигурност, все едно покривът на земята е изчезнал, а небето се простира бездънно.

Поклати глава замислено.

Ева взе последната цигара от кутията. Имаше спокоен, дори облекчен вид.

— Кога разбрахте, че съм аз?

— Не бях разбрал — поклати глава той. — Допусках, че сте двама и са ви платили да си траете. Не ми беше ясно какво сте искали от Айнарсон — продължаваше да гледа през прозореца. — Но сега ми е вече ясно — уточни тихо той.

Лицето й беше открито и спокойно. За първи път я виждаше такава и независимо от подутата устна и раните по брадичката, тя беше красива.

— Нали не смятахте, че приличам на убиец?

— Никой не прилича на убиец.

Той седна отново.

— Нямах намерение да го убивам. Взех ножа, защото се страхувах. Никой няма да ми повярва.

— Ще трябва да ни дадете възможност.

— Беше при самозащита — продължи тя. — Щеше да ме убие, нали знаете.

Той не отговори. Думите изведнъж прозвучаха странно познато в ушите му.

— Как изглеждаше мъжът, който ви теглеше надолу по стълбата?

— Тъмен, чужденец. Слаб, даже кльощав. Но говореше норвежки.

— Явно е бил Кордоба.

— Моля? — подскочи Ева.

— Казва се Кордоба, мъжът на Мая. Жан Лука Кордоба. Интересно име, нали?

Ева се разсмя, скрила лице в ръце.

— О, да! — изхълца тя. — Направо да се омъжиш, само за да си осигуриш името.

Тя избърса няколко сълзи и дръпна от цигарата.

— Мая приемаше всякакви мъже. Полицаи също. Знаехте ли?

Сейер не успя да се сдържи и се усмихна против волята си.

— Е, ние не сме по-различни. Нито по-лоши, нито по-добри. Спестете ми имената.

— Можете ли да ме наблюдавате през вратата? — неочаквано попита тя.

— Да.

Тя изсумтя и се загледа в ръцете си. С остър нокът започна да стърже засъхналата боя от пръстите си.

Нямаше какво повече да добави. Чакаше неговите разпореждания. За да може да си отдъхне и да прави каквото й кажат. Такова беше най-голямото й желание.

* * *

Маркус Лашгорд се мъчеше да се надигне изпод одеялото на дивана. Телефонът ще звъни дълго, ако се обажда познат, който знае, че е стар и бавен, а апаратът е в работната стая и се налага той да прекоси целия хол с пълните си с вода крака. Ако се обажда непознат, никога не би успял да вдигне навреме.

На Маркус Лашгорд вече не му се обаждаха много непознати — някой и друг телефонен търговец или грешно позвъняване. Обикновено звънеше Ева. Най-сетне успя да седне. Звънът не спираше, значи се обажда познат. Подпрян на масата, се изправи, като изохка. Взе бастуна и се затътри по пода, благодарейки на съдбата, че някой изобщо си прави труда да му се обади и да наруши предобедната му почивка. Стигна, куцайки, до бюрото. Бързо се отказа от опитите си да подпре бастуна и го остави да падне. Изненада се, когато от другия край чу непознат глас. Мъжът се представи за адвокат, звънеше от името на Ева. Попита го дали може да дойде в участъка. Бяха я арестували.

Лашгорд протегна ръка към стола, защото изпита потребност да седне. Не, това е глупава шега, беше чел във вестника за телефонни терористи. Но мъжът не звучеше като такъв, по-скоро беше възпитан и любезен. Слушаше напрегнато, попита отново за какво става дума, но не схвана какво му обясняват. Разбира се, че е станало недоразумение, по-късно щяха да разберат. И все пак преживяването за Ева е жестоко. Ужасна история! Арестувана? Ще извика такси и ще тръгне на часа.

— Не, ще изпратим кола да ви вземе. Изчакайте ни спокойно.

Лашгорд седна. Забрави да затвори телефона. Трябва да намери някакви дрехи, преди да дойде колата, но същевременно мислеше, че е без особено значение дали му е студено, или не. Задържали са Ева в ареста. Май е по-добре да намери дрехи за нея, защото там е студено. За миг се опита да се ориентира в стаята и да си спомни къде какво държи. Домашната помощница подреждаше къщата. Дали да не вземе бутилка червено вино? Сигурно не е разрешено. Ами пари? Неговият буркан е пълен с пари, които никога не свършваха, дори напротив. Отхвърли и тази идея, защото помнеше, че в Съдебната палата няма никакъв павилион. Беше ходил там веднъж, през есента, когато му откраднаха мотопеда. Освен това казаха, че тя е в ареста, значи не й е разрешено да ходи никъде. Понечи да се изправи, за да се върне в хола, но краката му бяха много отмалели, чувстваше ги странно. Стаята се разлюля нагоре-надолу, нещо, с което беше свикнал, още повече че в момента беше шокиран от новината. Ще поседи още малко. Дали да не се обади на Юстайн? Още веднъж направи опит да стане, но му се зави свят и се свлече обратно. Замайването се появяваше често: дължеше се на калцирането на вратните артерии и в резултат се затваряше пътят на кръвта към мозъка. За неговата възраст състоянието беше нормално, но твърде болезнено. Особено сега, защото не отминаваше. Таванът започна да потъва, стените се приближиха от всички страни, стана много тясно и започна да се смрачава. Бяха арестували Ева за убийство, което тя беше признала. Събра всички сили и направи усилие да стане. Острите му колена срещнаха челото му със страшна сила. Това бе последното, което усети.

* * *

Сейер наблюдаваше през прозореца туфите суха трева покрай оградата на автомобилния парк с нестабилната порта, която съмнителни улични типове разбиваха, за да се вмъкнат вътре и да крадат. Някога госпожа Бренинген беше засадила там петунии, но плевелите отдавна бяха спечелили битката за място. Никой нямаше време да плеви. В доклада прочете, че арестуваната Ева Магнус изобщо не е спала и е отказала да яде и пие. Не вървеше на добре. Освен това я измъчваше обстоятелството, че могат да я наблюдават през отвора на вратата и лампите светят цяла нощ.

Трябва да отиде и да й съобщи, но изпитваше огромно нежелание. Затова се зарадва, когато на вратата се потропа. Ще го отложи за малко. Показа се главата на Карлсен.

— Чувам, че си имал необичайна нощ!

Седна и бутна през масата куп документи.

— Получихме известие за изчезнал.

— Охо, добре! — изкоментира Сейер. Нуждаеше се точно от нов случай, за да му напомни, че все пак е на работа, за която получава заплата. При добро желание би могъл да приключва в четири часа.

— Ще приема всичко, само да не е дете.

Карлсен въздъхна. Той също хвърли поглед към колите навън, сякаш за да се увери, че не са изчезнали. Двамата приличаха на стари каубои, намерили маса в кръчмата, но постоянно се оглеждат за конекрадци.

— Между другото, говори ли с Ева Магнус?

— Правя всичко възможно да го отложа — поклати глава Сейер.

— Няма много смисъл, нали?

— Няма, но ме е страх.

— Да го направя ли вместо теб?

— Благодаря ти, но е моя работа. Или ще го направя, или ще трябва да се пенсионирам.

Сейер загледа колегата си.

— Кой не се е прибрал вкъщи тази нощ?

Карлсен извади лист от вътрешния джоб на униформата си и го разгъна. Зачете наум, подръпна си няколко пъти мустаците и се прокашля изкуствено:

— Шестгодишно момиче — Ранхилд Албум. Прекарала нощта при приятелка в квартала и е трябвало да се прибере тази сутрин. Пътят е само десет-дванадесет минути. Имала е розова количка за кукли с плачеща кукла на име Елиза.

— Елиза?

— Да. С биберон в устата. Махнеш ли биберона, куклата започва да реве. Сега са модерни, всички момиченца имат такива. Но ти имаш внук и едва ли си ги виждал, за разлика от мене. Пищят точно като пеленаче. Сякаш са от филм на Хичкок. И така! В количката момиченцето е имало нощничка и малка чанта с четка за зъби и гребен. Всичко това е изчезнало.

— Откога се издирва?

— От осем часа.

— Осем?

Сейер хвърли бърз поглед към часовника. Наближаваше единадесет.

— Пожелала да си тръгне веднага щом се събудили тази сутрин. Майката на приятелката й не се е обадила да каже, защото самата тя не била станала още. Но чула, когато децата се събудили и вратата се хлопнала около осем часа. Момиченцето си тръгнало само, не живеело далече. Майката на Ранхилд се обадила в десет часа и помолила да изпратят дъщеря й вкъщи, за да пазаруват. Изчезнала е безследно.

— Къде живее?

— Във „Фагерлундсосен“, Лундеби. Отскоро живеят в новия комплекс.

Сейер забарабани по бюрото, покрито с географска карта на света. Ръката му закри цяла Южна Америка.

— Трябва да отидем там заедно.

— Вече сме изпратили патрул.

— Тогава първо ще говоря с Магнус. Да приключим поне с този случай. Обади се и кажи на родителите, че пристигаме, без да споменаваш час.

— Ще се обадя на майката. Бащата е заминал някъде и не могат да се свържат с него.

Карлсен бутна стола назад и се изправи.

— Между другото, намери ли чорапогащник за жена си?

Въпросът учуди Карлсен.

— Пентилайнърс — поясни Сейер.

— Не, Конрад, не намерих чорапогащник. Пентилайнърс са неща, които жените поставят в бикините си в горещи дни. Пълнеж в бельото.

Тръгна си, а Сейер загриза един от ноктите си, докато притеснението в стомаха му растеше.

Чувстваше се зле, когато шестгодишни момиченца не се прибират вкъщи навреме. Независимо че знаеше колко много варианти има — от разделени родители, демонстриращи правото си на собственост, през малки кученца, тъй желани от децата, до неразумни батковци и каки, които ги вземат на разходка, без да уведомят. Понякога ги намираха спящи в някой шубрак с палец в устата. Вярно, шестгодишните не бяха толкова много, но се беше случвало с две-тригодишни. Понякога просто тръгваха и обикаляха с часове. Други започваха да реват веднага и така ги намираха. Трети си гълтаха езика от страх, без да привличат внимание. Поне в осем сутринта все още е спокойно по улиците. При тази мисъл се поотпусна.

Закопча си най-горното копче на ризата и си взе якето, сякаш дрехата би го предпазила от това, което предстои. Тръгна по зеленикавия на сутрешната светлина коридор, който му напомняше за старата баня, където ходеше като момче.

Арестантските килии се намираха на шестия етаж. Взе асансьора и както винаги се почувства глупаво, че стои безучастно в малка кутия, пътуваща нагоре-надолу между стените. А и се движеше твърде бързо. Събитията би трябвало да следват своя ход по-бавно. Стори му се, че пристигна твърде рано. Вече се намираше пред вратата на килията. За момент се опита да се пребори с желанието първо да надникне вътре, но не успя. През отвора я видя да седи на леглото, загърната в одеялото. Гледаше през прозореца, откъдето се откриваше малко късче сиво небе. При шума от ключа тя се сепна.

— Не издържам цялото това чакане!

Той кимна съчувствено.

— Чакам татко. Щяха да го доведат. Адвокатът му се обади, че ще го вземат с кола. Не разбирам защо се бавят, пътят дотам е само половин час.

Сейер стоеше прав, защото нямаше къде да седне. На леглото до нея би било прекалено интимно.

— Налага се да свикнете с чакането, защото предстоят много подобни моменти.

— Твърде непривично ми е; винаги правя нещо. Обикновено часовете на денонощието не ми стигат, а Ема постоянно опява, че иска нещо. Тук е толкова тихо! — въздъхна тя отчаяна.

— Приемете един добър съвет. Опитайте се да спите през нощта. Опитайте да се храните. Иначе ще ви бъде много тежко.

— А защо сте тук, между другото? — изведнъж го погледна с подозрение.

— Трябва да ви съобщя нещо — направи няколко крачки напред и подхвана: — За делото и за присъдата едва ли има кой знае какво значение. Но в други отношения би могло да бъде тежко.

— Нищо не разбирам…

— С течение на времето получихме доста документи от Съдебна медицина.

— Да?

— Както за Мая Дурбан, така и за Егил Айнарсон. Направени са много изследвания. И е установено неприятно за вас разкритие.

— Обяснете ми!

— Убиецът е задушил Мая Дурбан с възглавница.

— Да, нали видях! Бях там и видях.

— Но преди това са правили секс. А този факт ни дава голям брой чисто физически опорни точки по отношение на самоличността на извършителя. Всъщност се оказа… — пое си въздух — че този мъж не е Айнарсон.

Ева седеше и го гледаше с безизразно лице. После се усмихна.

— Това означава, Ева — продължи той, — че сте убили не когото сте искали.

Тя поклати енергично глава и разпери ръце. Усмивката й все още стоеше, но постепенно замръзна.

— Извинете, но що се отнася до колата, аз съм сигурна. С Юстайн имахме такава!

— Бъдете така добра и забравете за момент колата. Навярно сте права за нея. Но в такъв случай вътре не е бил Айнарсон.

Обзе я внезапно съмнение.

— Но той никога не я е заемал — заекна тя.

— Изглежда е направил изключение. Или някой тайно я е взел.

— Не е истина!

— Какво видяхте в действителност? Гледахте през малък процеп, нали? А стаята е била полутъмна. Не казахте ли, че през голяма част от времето сте стояли с ръце върху лицето?

— Искам да си тръгнете — изхлипа тя.

— Извинявайте — каза той кротко.

— Откога знаете?

— От доста време.

— Разберете защо се бави татко!

— Сигурно са на път. Опитайте се да си починете малко. Ще ви е от полза. — Изпитваше желание да изхвърчи навън, но се овладя. — Престъплението само по себе си не се променя — обясни той.

— Напротив!

— За съда е важно, че сте предполагали, че е той.

— Не! Така искам да грешите.

— Случва се да сгрешим, но не и този път.

Един дълъг момент лицето й остана скрито, а после го погледна.

— Веднъж, когато бяхме на тринадесет…

— Да? — Сейер чакаше.

— Допускате ли за възможно човек да умре от страх?

Той сви рамене:

— Би могло, но само ако е стар и с болно сърце. Защо?

— Не, нищо.

Настъпи мълчание. Тя прокара ръка през челото си и бързо погледна китката си, но си спомни, че й взеха часовника.

— Ако не е бил Айнарсон, кой тогава?

— Имам грижата да открия. Възможно е да е някой от обкръжението на Айнарсон.

— Разберете защо се бави баща ми.

— Непременно.

Той тръгна към вратата, отвори я и се обърна.

— Не бива да приемате толкова тежко, че ви наблюдаваме през отворите. Правим го, за да проверим дали сте добре. Ние не сме воайори.

— Но така изглежда.

— Завийте се през глава. И не забравяйте, че тук, вътре, сте една от многото, а не толкова специална, каквато се чувствате. Най-вече навън ще бъдете много интересна, не е ли така?

— Щом казвате.

— Доскоро.

Той затвори вратата и заключи.

* * *

Наскоро боядисаната жилищна кооперация на улица „Росенкранц“ № 16 беше по-зелена от всякога.

Той паркира до гаража. Тъкмо излезе от колата и видя Ян Хенри в далечината при люлките. За миг малкият се поколеба притеснен, но после заприпка към Сейер.

— Мислех, че вече няма да дойдеш.

— Нали ти обещах. Как си?

— Горе-долу.

Детето сви тесните си рамене и сплете крака.

— Мама вкъщи ли е?

— Ами да.

— Повозиха ли те истински на мотора?

— Да. Но в твоята кола е по-готино. На мотора духа много лошо — добави малкият.

— Изчакай ме тук, Ян Хенри. Донесъл съм ти нещо.

Сейер тръгна към входната врата, а момченцето седна обратно на люлката. Юрун Айнарсон отвори по клин. А дали точно това не са чорапогащи, зачуди се Сейер. Отгоре носеше дълъг пуловер. Косата й беше още по-силно изрусена.

— А, вие ли сте?

Той кимна учтиво. Тя бързо отстъпи назад и го покани с ръка да влезе. Остана прав в стаята, пое въздух и я загледа сериозно.

— Този път имам само един-единствен въпрос. След като ви го задам, ще си тръгна веднага. Но си помислете добре, преди да ми отговорите, защото е важно.

Тя кимна.

— Знам, че Айнарсон е бил много стриктен по отношение на колата. Грижел се е за нея и я е поддържал изключително. Изпитвал е огромно нежелание да я дава назаем. Вярно ли е?

— Ще ви подшушна, че колата много му се свидеше. По тази причина го тормозеха в службата.

— И все пак, случваше ли се по изключение да я даде на някого? Да знаете някога да го е правил? Дори и да е било веднъж.

Тя се поколеба.

— Ами да, случвало се е. Но изключително рядко. Давал я е на един от приятелите си, с когото излизаха често. Един от пивоварната. Онзи нямаше кола.

— Знаете ли името му?

— Аз… направо ме е страх да споменавам имена — огледа се тя, все едно предусещате неясна опасност. Понякога я даваше на Педик. Петер Фредрик.

— Арон?

— Да.

Сейер кимна бавно. Отново прикова поглед върху снимката от сватбата на семейство Айнарсон и светлата коса го впечатли.

— Ще дойда пак — почти прошепна той. — Извинете ме, но такива случаи отнемат време, а има още много неща за изясняване.

Госпожа Айнарсон кимна и го изпрати до вратата. Ян Хенри скочи и се затича към него, този път по-непринудено.

— Бързо мина.

— Да — съгласи се Сейер замислено. — Сега обаче трябва да намеря един тип адски бързо. Ела с мен до колата.

Отвори багажника и извади пазарски плик на „Фина“.

— Монтьорски костюм за теб. Знам, че ще ти е голям, но ти ще пораснеш.

— Я! — очите му светнаха. — С много джобове! Скоро ще ми става, мога да го навивам.

— Да, разбира се.

— А кога ще дойдеш пак?

— Не след дълго.

— Сигурно имаш много работа.

— Да, горе-долу. Но понякога вземам почивни дни. Искаш ли някой път да се разходим пак с колата?

Ян Хенри не отговори. Гледаше към пътя, по който с рев приближаваше голям мотор „Бе Ем Ве“, нарушавайки тишината.

— Ето го и Педик.

Ян Хенри помаха вяло. Сейер се обърна и загледа мъжа в черен кожен костюм, който мина покрай статива за колелета, спря и си свали каската. Светлокос мъж със средно дълга коса, вързана на малка конска опашка на врата. Дръпна ципа на кожения костюм и разкри оформящия се бирен корем. Като цяло приличаше на Айнарсон. На лоша светлина може би дори не се долавяше разлика.

Сейер продължи да го гледа чак докато мъжът започна да се върти нервно върху мотора. Полицаят се усмихна, кимна леко и подкара колата.

* * *

— Къде беше?

Карлсен го чакаше в приемната отдавна. Времето течеше, а още никой не се беше обадил с щастливата вест, че малката Ранхилд си е вкъщи жива и здрава. Все още бе в неизвестност. Карлсен изглеждаше напрегнат.

— У Юрун Айнарсон — Сейер беше трескав, нещо, което рядко се случваше. — Слушай, трябва да говоря с теб.

Поздравиха с кимане Бренинген и се отдалечиха по коридора.

— Трябва незабавно да извикаме на разпит един мъж — обясни Сейер. — Петер Фредрик Арон. Единственият от приятелите на Айнарсон, на когото от време на време е гласувано доверие да кара „Манта“-та. От време на време. Работи в пивоварната, посещава често Юрун. След изчезването на Айнарсон са го разпитвали. Срещнах го току-що пред блока на „Росенкранц“. И знаеш ли какво? Двамата много си приличат. На слаба светлина човек дори би ги объркал. Разбираш ли?

— Къде е в момента?

— Още е при нея, надявам се. Албум ще почака, така или иначе там има наши хора. Вземи Скаре и го доведете незабавно. Аз ще чакам тук.

Карлсен кимна и се обърна, но изведнъж спря.

— Между другото, имам да ти предам нещо от адвоката на Ева.

— Да?

— Лашгорд е мъртъв.

— Какво говориш?

— Шофьорът го е намерил.

— Тя знае ли?

— Изпратих при нея едно от момичетата.

Сейер затвори очи и разтърси глава. Продължи да върви сам по коридора, опитвайки се да преглътне новината, но точно сега нямаше време да мисли какви ще са последствията за арестуваната на шестия етаж. Отключи, влезе в стаята за разпити и отвори прозореца, за да проветри. Подреди бюрото. За малко отиде в другия край, изми си ръцете на мивката и пи чаша вода. После отвори архивния шкаф, извади една касета с триста и шестдесет минути запис, съдържаща показанията на Ева Магнус, и я постави в касетофона на бюрото — съвсем обикновен „Джей Ви Си“ касетофон с радио. Започна да я превърта. Спираше, пускаше я, пак превърташе малко и накрая намери търсения момент. Настрои звука и зачака, седнал удобно в стола „Кинарпс“ и оставил мислите си да се реят. Може би Арон е избягал, значи вече е стигнал далече благодарение на бързия мотор.

Но истината беше друга. Арон седеше с вестник в ръка на дивана на Юрун, до него лежеше пакет тютюн. Самата Юрун стоеше пред дъската за гладене с голям куп чисти дрехи и гледаше стреснато първо двамата униформени служители, а после и мъжа на дивана, който само повдигна вежда, за да покаже, че го притесняват в твърде неуместен момент. Въпреки това той се надигна от дивана и ги последва послушно. Ян Хенри ги наблюдаваше, докато вървяха към колата. Детето не каза нищо. Общо взето му беше безразлично какво ще се случи с Педик.

* * *

— Казвате се Петер Фредрик Арон?

— Да.

Той сви цигара, без да иска позволение.

— Роден на седми март хиляда деветстотин петдесет и шеста?

— Защо питате, като знаете?

Сейер вдигна поглед:

— Съветвам ви да сте по-въздържан.

— Заплашвате ли ме?

Този път полицаят се усмихна успокояващо.

— В никакъв случай. Тук не заплашваме, а просто предупреждаваме. Адрес?

— Улица „Толбю“ 4. Роден и отраснал в Тромсьо, най-малък от четири деца, отбил военна служба. За мен не е проблем да съдействам, но аз съм казал, каквото имам да кажа.

— Тогава ще го повторим — невъзмутим, той продължи да записва.

Арон пушеше нервно, но все пак се контролираше. За момента успяваше да се владее. Облегна се на бюрото с примирена физиономия.

— Кажете ми само една основателна причина да убия най-добрия си приятел!

Сейер пусна писалката и го загледа учуден.

— Драги Арон, тук никой не мисли, че сте го направили. Не затова сте тук. Така ли смятахте? — наблюдаваше го съсредоточено и видя как едно страшно съмнение изплува в бледосиния ирис на Арон. Той колебливо отговори:

— Не е чак толкова странно, че мислех така. Последния път ставаше дума за Егил.

— Значи сте в напълно грешна посока. Въпросът засяга нещо друго.

Настъпи тишина. Димът от цигарата на Арон се виеше на дебели бели спирали към тавана. Сейер чакаше.

— Е? Как сте?

— Добре. Защо питате?

Сейер кръстоса ръце върху бюрото, без да изпуска от поглед очите му.

— Чудя се няма ли да попитате за какво става дума? При положение че не е свързано с Егил.

— Нямам ни най-малка представа.

— Именно. Затова предположих, че ще попитате. Аз щях, ако ме бяха изкарали, докато чета спортната страница. Но вероятно не сте любопитен. Така че ще ви дам малко информация. По реда на нещата. Първо един малък въпрос: как сте с жените, Арон?

— Ами, питайте ги тях — тросна се той.

— Да, прав сте. Как мислите, кого да питам? Много ли сте имали?

Той не отговори. Мъчеше се с всички сили да запази спокойно изражение.

— Дали да не попитам Мари Дурбан? Добра идея ли е?

— Имате гадно чувство за хумор.

— Може би. Тя не ни каза много, когато я намерихме в леглото. Но въпреки това успя да ни предаде нещо. Убиецът е оставил визитната си картичка. Разбирате ли?

Главата на Арон трепна и той облиза устни.

— Не говоря за такива, които поръчвате да ви напечатат в три хиляди екземпляра. Говоря за изцяло личен генетичен код. Всички четири милиарда души на земята имат различен код. Нека ограничим малко този брой, Арон. Когато уголемим кода, в общи линии той прилича на черно-бяла модерна графика. Но вие, естествено, го знаете, нали четете вестници.

— Седите и правите догадки. Трябва ви разрешение, за да вземете проба от мен, ако това сте намислили. Но няма да стане! Не съм идиот. Между другото, искам адвокат. Няма да ви кажа и дума повече без адвокат!

— Добре.

Сейер се облегна отново назад.

— Ще продължа разговора сам. И за да сте наясно, разрешително за вземане на проба е най-малкият ми проблем.

Арон присви устни и продължи да пуши.

— Първи октомври. Били сте в „Кралско оръжие“ заедно с няколко колеги, сред които Арвесен и Айнарсон.

— Никога не съм го отричал.

— Кога излязохте от кръчмата?

— Вече знаете. Нали вие ме отведохте!

— Имам предвид преди това. Когато взехте колата на Айнарсон, за да се поразходите. Някъде около седем и половина?

— Колата на Айнарсон? Майтапите ли се? Никой не можеше да вземе колата на Айнарсон. Абсолютни глупости! А и бях пил.

— Има случаи, когато не ви е спирало. Имате присъда за шофиране в нетрезво състояние. Според Юрун сте единственият, който е вземал колата. Били сте изключение. Били сте добри приятели, а вие нямате кола.

Арон дръпна силно два пъти от цигарата и изпусна дима.

— Никъде не съм ходил. Висях в кръчмата и пих през цялото време.

— Без съмнение. Били сте мъртвопиян според готвача. Не забравяйте, че на работа той е трезвен и наблюдава хората. Гледа кой и кога влиза и излиза.

Арон мълчеше.

— И така, направяте едно кръгче, за да видите, да речем, как тече животът в града и завършвате обиколката при Дурбан. Паркирате колата на Айнарсон на тротоара и звънвате точно в осем часа. С две кратки позвънявания. Нали?

Мълчание.

— Плащате и се възползвате от услугата. И после… — кимна и впери поглед в него — се скарвате с нея.

Сейер говореше тихо, а Арон беше навел глава, сякаш в скута му лежеше нещо интересно.

— Имате опасен нрав, Арон. Преди да се опомните, сте я убили. Връхлитате обратно в кръчмата с надеждата да ви послужи като алиби, понеже никой не е забелязал краткото ви отсъствие. После започвате да пиете.

Арон поклати смирено глава.

— Насред явно здравото напиване осъзнавате какво сте направили. Доверявате се на Айнарсон, като мислите, че той ще ви помогне с алиби. Все пак ви е приятел. Подкрепяли сте се взаимно. При това случилото се е нещастен случай, нали? А вие сте имали лош късмет и сте сгафили жестоко. Егил със сигурност ще разбере, затова поемате риска и му се доверявате. А и той е трезвен, вероятно единственият трезвен сред вас. Може да му се вярва.

Очевидно умишлено Арон не уцели пепелника.

— Но положението ви се усложнява още повече. Глупаво от ваша страна да привличате внимание. През нощта съдържателят на кръчмата ни се обади и помоли да ви задържим в ареста за пиянство. Айнарсон е хукнал след колата. Може би се е страхувал, че ще пропеете или в колата, или в килията. Не само е искал да ви спаси от ареста, но и от присъда за убийство. И като капак на всичко, той успя! Осъзнали сте фантастичната за вас ситуация на следващия ден и, предполагам, сте потреперили при мисълта, че сте се разминали на косъм.

Арон запали нова цигара.

— Сигурно изчезването на Айнарсон ви се е сторило странно. Мислили ли сте защо той умря? Искам да кажа, замисляли ли сте се истински? Точно както вие казахте, било е чисто недоразумение.

Арон събра сили и се облегна назад в стола.

— И така, вие започвате да навестявате Юрун. Знаели сте, че понякога идваме да я разпитваме. Може би сте се страхували, че Егил е успял да ви издаде?

— Виждам, че отдавна репетирате гази история.

— Трябва да чуете нещо, което имам за вас. Видели са ви. Един свидетел ви е видял и не говоря за момента, в който сте напуснали местопрестъплението с „Опел“-а на Айнарсон. Видели са ви как убивате Мари Дурбан.

Твърдението звучеше толкова сензационно, че Арон се усмихна.

— Обикновено хората се страхуват да излязат на светло, а понякога имат основателни причини да не го правят. Затова отне толкова време. Но накрая тя се появи. Седяла е в съседната стая на една табуретка и ви е гледала през процепа на вратата. Току-що се предаде.

Арон запримигва, после пак се усмихна.

— Доста крайно твърдение, нали? — продължи Сейер. — Съгласен съм. Но нали разбирате, че не е блъф. Убили сте я и са ви видели. Било е грубо и напълно ненужно убийство. Жестока игра. Тя е била жена — Сейер стана от стола и направи няколко крачки, — при това дребна жена, с несравнимо по-малка мускулна маса от вашата. Според доклада на Съдебна медицина, е била висока сто петдесет и пет сантиметра и е тежала петдесет и четири килограма. Била е гола. Лежала е под вас. С други думи — той се върна на стола, — напълно беззащитна.

— Не беше беззащитна. По дяволите! Имаше нож!

Викът му отекна в помещението. Последва изхлипване.

Арон зарови лице в ръцете си и се опита да успокои силно треперещото си тяло.

— Искам адвокат!

— Идва, идва.

— На секундата, дявол да го вземе!

Сейер се надвеси над касетофона и пусна касетата. Гласът на Ева Магнус прозвуча ясно и отчетливо, леко монотонно, защото в тази част от разказа си вече беше уморена и въпреки това нямаше как да бъде разбрана погрешно.

„Дявол ме взел, вие, проститутките, сте алчни. Оставих един бон за пет минути работа. Знаеш ли колко работя в пивоварната за един бон?“

— Може би сега разбирате защо е умрял Егил. Приличали сте си много. Лесно е да ви объркат на слаба светлина.

— Адвокат! — повтори той пресипнало.

* * *

Скрит в гаража, Ян Хенри се мъчеше да навие крачолите на монтьорския костюм. Най-после успя и направи опит да се огледа в старото пропукано стъкло от прозорец, облегнато на стената.

Леглото на Ема Магнус се намираше в стаята за гости в къщата на баща й. Тя се огледа със слисано лице.

— Искам да спя при вас — примоли се тя.

— Няма място за леглото ти — отговори безпомощно баща й.

— Не мога ли да легна между вас? — изхленчи тя. — Нищо, че ще съм на ръба.

Откараха Лашгорд с линейка до болницата. Шофьорите претърсиха набързо къщата, за да не заключат вътре някое куче или коте. Влязоха във всички стаи, включително и в мазето, което съдържаше много боклуци, една развалена пералня, изгнили ябълки и куп стари кутии от боя.

Ева Магнус се бе завила през глава. Под одеялото беше тъмно, много бързо стана топло. Главата й беше празна, без никаква мисъл.

Карлсен и Сейер вървяха мълчаливо по коридора. Излязоха в задния двор, където стояха колите. Карлсен се насочи към един „Форд Мондео“.

— Какво предстои за Магнус според теб? — погледна той към Сейер.

— Страхувам се, че двеста тридесет и девети за предумишлено.

Въздъхна тежко. Нещо в диафрагмата го стягаше. На децата им хрумваха какви ли не странни неща. Забравяха за времето, не притежаваха чувство за отговорност. Всичко беше възможно. Можеше и нищо да не се е случило. Сигурно е някаква дреболия. На това се надяваха, вървейки към колите. Но инстинктивно, като по даден сигнал, и двамата набраха скорост.

1

„Винен монопол“ — държавна фирма, получила монополно право за търговия с алкохол в Норвегия. — Бел.пр.

2

Кристин и Хокон — брат и сестра от норвежките народни приказки. — Бел.пр.

3

Лъв ми ду — от песента на Бийтълс „Love me do“ — „Обичай ме“ от албума „Please me“ (1963 г.). — Бел.пр.

4

Люси в небето — от песента на Бийтълс „Lucy in the Sky with Diamonds“ (1967 г.). — Бел.пр.

5

Ен Ер Ко — (NRK, Norges rikskringkasting) — националните радио и телевизия на Норвегия. — Бел.пр.

6

Алтиметър — уред за измерване на височини. — Бел.ред.

7

Шабер — стоманено сечиво с три ръба, използвано за изстъргване на съвсем тънки стружки от метални повърхности или за почистване в графиката. — Бел.ред.

8

Кризисен център — организация в помощ на жени, преживели насилие. — Бел.пр.

Content

Карин Фосум
Окото на Ева
Инспектор Конрад Сейер №1

1