Карин Фосум

Не поглеждай назад

Инспектор Конрад Сейер  #2

Рагнхил отвори внимателно вратата и надникна навън. На улицата нямаше движение, а вятърът, бродил сред къщите цяла нощ, най-сетне бе утихнал. Тя се обърна и издърпа детската количка през прага.

— Дори не хапнахме — съжали Марте.

Избута количката, за да й помогне.

— Време е да се прибирам. Ще ходим да пазаруваме — обясни Рагнхил.

— Да дойда ли после у вас?

— Разбира се. След като се приберем от магазина.

Рагнхил слезе на чакълестата настилка и започна да тика количката нагоре по баира. Количката не беше никак лека, затова момиченцето се обърна и я задърпа.

— Чао, Рагнхил.

Вратата се хлопна. Чу се отчетлив удар от дърво по метал. На излизане Рагнхил се затрудни с портата, но трябваше да я затвори плътно, иначе кучето на Марте щеше да избяга. То проследи внимателно действията й изпод градинската маса. Рагнхил се увери, че портата е хубаво затворена, и тръгна по пътя към гаражите. Можеше и да мине напряко между къщите, но с количката щеше да се забави много. Един съсед тъкмо затваряше вратата на гаража си. Усмихна й се и малко непохватно си закопча палтото с една ръка. Голямото му черно волво бръмчеше спокойно наблизо.

— Ей, Рагнхил, днес май си подранила. Марте не е ли станала?

— Снощи спах при нея — отвърна тя. — На дюшек на пода.

— А, ясно.

Той заключи гаража и си погледна часовника: 08:06. След малко колата му излезе на улицата и изчезна.

Рагнхил буташе количката с две ръце. Стигна до стръмен наклон и се съсредоточи да не я изпусне. Куклата на име Елисе, кръстена на нея, защото тя се казваше Рагнхил Елисе, се надигна в количката. Не изглеждаше добре, затова Рагнхил натисна куклата надолу, пооправи завивката й и продължи. Беше обута в гумени обувки — едната червена със зелена връзка, другата зелена с червена връзка. Много си ги харесваше. Иначе бе облечена в червен анцуг с лъвчето Симба на гърдите и зелено зимно яке. Косицата й беше необикновено тънка и руса, не особено дълга, но все пак вързана с ластик, украсен с пъстри пластмасови плодчета, а опашката й стърчеше на главата като поувяхнала палма. Рагнхил — на шест години и половина — изглеждаше слабичка за възрастта си. Едва когато си отвореше устата, хората разбираха, че скоро тръгва на училище.

По баира не срещна никого, чак приближавайки кръстовището, чу бръмченето на кола. Спря, дръпна се плътно встрани и зачака мръсният микробус да мине през „легналия полицай“. Когато забеляза облеченото в червено дете, шофьорът натисна спирачката. Рагнхил искаше да пресече. От другата страна имаше тротоар, а мама неизменно й поръчваше винаги да върви по тротоара. Тя изчака микробусът да мине, но той спря. Шофьорът свали прозореца.

— Мини първа, а аз ще те изчакам — извика той.

Малката се поколеба, ала реши да тръгне. Наложи се да се обърне и да качи количката на тротоара. Микробусът леко потегли, после пак спря. Отвори се прозорецът от другата страна. „Колко странни очи има — помисли си Рагнхил, — много големи и обли, раздалечени едно от друго и бледи като тънък слой лед.“ Мъжът имаше малка уста с пълни устни, а крайчетата й сочеха надолу като устата на риба. Той се вторачи в нея.

— Накъде си тръгнала с тази количка? По склона Шифер ли?

— Да — кимна тя. — Живея на улица „Гранит“.

— Ще ти дотежи. Какво има вътре?

— Елисе — отвърна тя и вдигна куклата.

— Добре — усмихна се широко шофьорът. Сега устата му изглеждаше по-хубава.

После той се почеса по главата и разчорли сплъстената си коса, която растеше на дебели валма, все едно са листа на ананас.

— Мога да те закарам — предложи мъжът. — Отзад има място за количката.

Рагнхил се замисли. Вторачи се към дългия и труден за изкачване склон Шифер. Той дръпна ръчната спирачка и хвърли поглед към задната част на микробуса.

— Мама ме чака — обясни Рагнхил.

Нещо в главата й издрънча, но тя не разбра какво.

— Ще се прибереш по-бързо, ако те закарам.

Аргументът сложи край на колебанията й. Рагнхил беше практично момиченце. Заобиколи микробуса с количката си, а шофьорът слезе, отвори й задната врата, вдигна количката с една ръка, а после и самата Рагнхил.

— Стой отзад и дръж количката, иначе ще се клатушка напред-назад.

Отново се върна отпред, качи се и освободи спирачката.

— Всеки ден ли изкачваш склона? — погледна я той в огледалото.

— Само когато ходя на гости на Марте. Снощи спах при нея.

Изпод завивката на куклата тя извади тоалетна чантичка на цветчета и я отвори. Установи, че всичко си е на мястото: нощницата със снимка на Нала, четка за зъби и четка за коса. Микробусът подскочи над поредния „легнал полицай“. Мъжът постоянно гледаше в огледалото.

— Виждал ли си такава четка за зъби? — попита Рагнхил и му я показа.

Четката имаше крачета.

— Не! — въодушевено отвърна той. — Откъде я имаш?

— Тате ми я купи. Ти нямаш ли такава?

— Ще си пожелая за Коледа.

Най-сетне преминаха и последния „легнал полицай“ и той превключи на втора скорост. Чу се неприятно стържене. Момиченцето седеше на пода на микробуса и стискаше количката. „Страшно сладко момиченце — помисли си той, — с красив червен анцуг, прилича на узряла ягодка.“ Подсвирна си и се почувства като господар, седнал зад волана в големия микробус, в който се возеше момиченцето. Наистина беше господар.

* * *

Селцето се намираше в най-ниската част на долина, във вътрешността на фиорда, сгушено в полите на планината, сякаш във вдлъбнатина в речно дъно, където водата стои неподвижна. А, както знаем всички, само течащата вода е чиста. Селцето беше доведено дете на общината; всички пътища към него бяха неописуемо лоши. Много рядко се случваше някой автобус да реши да спре до затворената млекарна и да качи хора, за да ги закара до града. На връщане ставаше още по-лошо.

Планината, по-скоро сивото възвишение, не представляваше никакъв интерес за местни, затова пък отдалеч идваха туристи, привлечени от редките минерали и от разнообразната и уникална флора. В тихи дни от възвишението се чуваше леко дрънчене. Някои подозираха, че там странстват призраци. В действителност звукът идваше от пасящите овце. Околните хребети прозираха през мъглата подобно на меко кече, покрито с ефирни, прозрачни воали. Конрад Сейер проследи с пръст главния път по картата. Наближаваха колело. Полицай Карлсен шофираше, оглеждаше внимателно полята и следваше указанията.

— Сега завий надясно по улица „Гнайс“, после се качваме по склона Шифер, оттам наляво край улица „Фелтспат“. От нея няма изход — замислено изреди Сейер. — Номер пет трябва да е третата къща от лявата страна.

Беше напрегнат. Гласът му звучеше още по-слабо от обикновено.

Карлсен насочи колата към жилищните сгради и мина през „легналите полицаи“. Както и на много други места, пришълците се бяха струпали в район, отдалечен от кореняците. Като изключим указанията за маршрута, двамата полицаи почти не разговаряха. Приближаваха къщата и се опитаха да се стегнат. Дано изчезналото дете да се е прибрало. Вероятно дори седи в скута на майка си, удивено и объркано от цялата олелия. В момента беше един часът, тоест момиченцето се намираше в неизвестност от пет часа. Два часа се в допустимата граница, пет стават твърде много. Безпокойството им растеше като мъртво място в гърдите им, където кръвта не достига. И двамата имаха малки деца в семейството. Карлсен беше баща на осемгодишно момиче, а Сейер имаше внуче на четири години. Мълчанието им бе натоварено с картини. Имаше вероятност да се превърнат в реалност. Точно това мина през ума на Сейер, когато спряха пред ниска, боядисана в бяло къща с тъмносини первази. Беше типична сглобяема къща без собствен характер, но нагиздена като къщичка за игра с декоративни кепенци и светъл ръб на облицовъчните дъски. Градината изглеждаше добре поддържана. Голяма веранда с красиво оформена ограда обикаляше цялата къща. Озоваха се почти на върха на хребета и пред тях се откри гледка към цялото селце, осеяно със спретнати дворове и поля. До пощенската кутия видяха паркирана служебна кола.

Сейер тръгна напред, старателно си избърса обувките на килимчето пред вратата и наведе глава, влизайки във всекидневната. Само за секунда се ориентираха в обстановката. Момиченцето продължаваше да е в неизвестност и вече цареше паника. Майката, едра жена в карирана рокля, седеше на дивана в компанията на полицайка. Сейер почти долови мириса на страх в стаята. Майката полагаше неимоверни усилия да сдържа сълзите си или отчаяните си викове. Затова се задъхваше и при най-незначителното действие. Например, когато се изправи и му подаде ръка.

— Госпожо Албюм — подзе той. — Вярно ли е, че съседите ви са тръгнали да я търсят?

— Да. Взеха и куче — потвърди тя и се свлече на дивана. — Помагаме си, нали сме съседи.

Той се настани на креслото срещу нея и се наведе напред, без да изпуска погледа й.

— Ще изпратим куче-следотърсач. Разкажете ми всичко за Рагнхил. Що за дете е, как изглежда и с какво е облечена.

В отговор получи само енергично кимане. Областта около устата й се беше вцепенила.

— Обадихте ли се навсякъде?

— Няма много възможности — прошепна тя. — Позвъних на кого ли не.

— Имате ли роднини в селото?

— Не. Не сме оттук.

— Рагнхил на детска градина ли ходи, или на подготвително училище?

— Нямаше места.

— Има ли братя и сестри?

— Единствено дете е.

Той се опита да си поеме дъх безшумно.

— Първо ми опишете дрехите й възможно най-подробно.

— Червен анцуг — заекна тя, — с лъвче на гърдите. Зелено зимно яке с качулка. Едната обувка е червена, другата — зелена.

Жената говореше на тласъци, едва намираше сили да сдържа риданията си.

— А каква е Рагнхил по характер?

— Висока е метър и десет сантиметра. Тежи осемнайсет килограма. Със съвсем светла коса. Преди ден-два ходихме на контролен преглед.

Тя отиде до стената. Над телевизора висяха окачени няколко снимки. Повечето бяха на Рагнхил; на една — майката в национална носия, а на друга — мъж в униформата на Министерството на отбраната, явно нейният съпруг. Тя избра снимка, където момиченцето се усмихва, и му я подаде. Косицата на Рагнхил изглеждаше почти бяла, докато майката имаше гарвановочерна грива. Бащата обаче беше рус. Под фуражката му се подаваха няколко кичура.

— Какво момиче е тя?

— Доверчиво — изхлипа тя. — Говори с всички.

След това признание тя се разтрепери.

— Такива деца се оправят най-добре в живота — категорично отсече той. — Ще взема снимката.

— Добре.

— Кажете ми — помоли той и седна, — къде ходят по принцип хлапетата от селото, когато излязат на разходка?

— До фиорда, до брега до енорийския дом, до магазина на Хорген или на върха на Възвишението. Някои ходят до езерото в планината или в гората.

Той погледна през прозореца към черните ели.

— Някой изобщо виждал ли е Рагнхил, след като е тръгнала към къщи?

— Съседът на Марте я срещнал до гаража, като тръгвал за работа. Разбрах, защото се обадих на жена му.

— А къде живее Марте?

— На улица „Кристал“. Само на няколко минути оттук.

— Бутала е детска количка?

— Да. Марка „Роса Брио“.

— Как се казва този съсед? Който я е видял до гаража?

— Валтер — учудено отвърна тя. — Валтер Исаксен.

— Къде можем да го намерим?

— Работи в „Дюно Индюстриер“. В „Личен състав“.

Сейер се изправи, отиде до телефона и се обади на бюро „Справки“, взе номера, набра го и изчака.

— Трябва да говоря с един от служителите ви възможно най-бързо. Името му е Валтер Исаксен.

Госпожа Албюм го наблюдаваше тревожно от дивана. Карлсен се взираше през прозорците. Пред погледа му се откриваха сини хребети, поля, а в далечината се издигаше белият шпил на църковната кула.

— Конрад Сейер от полицията — лаконично се представи той. — Обаждам се от улица „Гранит“ 5. Сигурно се досещате защо.

— Рагнхил все още ли е в неизвестност?

— Да. Доколкото разбрах, вие сте я видели, когато е излизала от къщата?

— Тъкмо затварях гаража.

— Погледнахте ли часовника?

— Осем и шест, закъснявах за работа.

— Сигурен ли сте в часа?

— Часовникът ми е електронен.

Сейер замълча, опитвайки се да си спомни откъде минаха на идване за селото.

— Значи сте тръгнали за работа, след като сте я видели до гаража?

— Да.

— Надолу по „Гнайс“ и по главния път?

— Точно така.

— По това време повечето отиват в града, предполагам. Сигурно в обратна посока почти няма движение?

— Да, така е. През селото ни не минават превозни средства. Няма и за какво.

— Разминахте ли все пак с някакви автомобили по пътя, пътуващи към селото?

Той се замисли. Сейер чакаше. В стаята цареше гробна тишина.

— Да, всъщност видях един микробус долу, в равнината. Точно преди колелото. Беше целият на петна, много грозен. Движеше се много бавно.

— Кой се возеше?

— Един мъж — колебливо отвърна Валтер. — Пътуваше сам.

* * *

— Казвам се Раймон — усмихна се той.

Рагнхил вдигна очи, погледна усмихнатата му физиономия в огледалото, видя и Възвишението, окъпано в сутрешна светлина.

— Да се поразходим ли с микробуса?

— Мама ме чака — заяви тя със сериозния тон на възрастен.

— Ходила ли си на върха на Възвишението?

— Веднъж, с татко. Носехме си храна.

— Може да се стигне с кола — обясни той. — От задната страна. Да се качим ли?

— Искам вкъщи — колебливо настоя тя.

Той превключи на по-ниска скорост и спря.

— Само кратка разходка, хайде — помоли я той.

Гласът му звучеше тънко. На Рагнхил й се стори много тъжен. А тя не бе свикнала да се съпротивлява на желанията на възрастните. Изправи се, приближи се до седалката и се наведе напред.

— Само кратка разходка — повтори тя. — До върха и после право вкъщи.

Той даде назад по улица „Фелтспат“ и потегли надолу.

— Как се казваш? — попита той.

— Рагнхил Елисе.

Той се изкашля поучително, докато се клатеше наляво-надясно:

— Рагнхил Елисе, не можеш да ходиш на пазар толкова рано сутринта. Още е само осем и четвърт, магазинът е затворен.

Тя замълча. Извади Елисе от количката, взе я в скута си и й оправи роклята. После извади биберона от устата й. Куклата мигом започна да плаче. В микробуса се разнесе лек, металически рев на пеленаче.

— Какво е това?

Той наби спирачки и погледна в огледалото.

— Елисе. Плаче, като й взема биберона.

— Този звук не ми харесва! Дай й го!

Раздвижи се неспокойно зад волана, а микробусът залъкатуши наляво-надясно.

— Тате шофира по-добре от теб — отбеляза Рагнхил.

— Аз съм се учил сам — намусено отвърна той. — Никой не искаше да ми покаже.

— Защо?

Замълча, само отметна назад глава. Вече пътуваха по главния път. До колелото той кара на втора скорост и премина кръстовището с дрезгаво ръмжене.

— Ето ни при Хорген! — доволно се обади Рагнхил.

Мъжът продължаваше да мълчи. След десет минути зави наляво и се заизкачваха по склона. Пътьом минаха покрай няколко двора, червени плевни и някой и друг паркиран трактор. Не срещнаха никого. Пътят се стесняваше, появяваха се все повече дупки. Ръцете на Рагнхил умаляха да държат количката. Тя остави куклата на пода и мушна крачето си между колелата като своеобразна спирачка.

— Тук живея аз — внезапно съобщи той и спря.

— С жена си ли?

— Не, с баща ми, но той е в леглото.

— Не е ли станал?

— Лежи постоянно.

Тя надникна любопитно през прозореца и видя странна къща. Някога е била вила, но после са добавяли пристройки — всяка част боядисана в различен цвят. До постройката имаше гараж от гофрирана ламарина. Дворът беше обрасъл с бурени. Коприва и глухарчета постепенно задушаваха стара, ръждясала брана. Но Рагнхил не се вълнуваше от къщата, защото забеляза нещо много по-интересно.

— Зайчета! — изморено възкликна тя.

— Да — доволно кимна той. — Искаш ли да ги видиш?

Скочи от микробуса, отвори задната врата и свали Рагнхил. Походката му изглеждаше причудлива, краката му бяха неестествено къси и много криви, а стъпалата — малки. Между широкия му нос и долната му устна, леко издадена напред, имаше малко разстояние. Под носа му висеше голяма, прозрачна капка. Рагнхил се досети, че не е толкова възрастен, макар и да се клатеше като старец. И все пак беше доста странно: лице на момче, а тяло на старец. Той се заклатушка към клетките на зайците и ги отвори. Рагнхил стоеше като омагьосана.

— Може ли да подържа някое?

— Да, избери си.

— Малкото кафяво зайче — възхитена помоли тя.

— Казва се Рошльо. Той е най-хубавият.

Отвори клетката и извади мъничето: закръглено мъжко зайче с клепнали уши, с цвят на кафе с много сметана. То зарита силно с крачета, но се успокои, щом Рагнхил го гушна. За миг тя онемя. Усети как сърчицето му бие до ръката й и внимателно попипа едното му ухо. Сякаш зарови пръстите си в кадифе. Черната му муцунка блестеше, влажна като драже за смучене. Раймон ги наблюдаваше отстрани. Намери си момиченце само за себе си и никой не ги видя.

* * *

— Ще изпратим на вестниците снимката заедно с описанието на външния й вид — обясни Сейер. — Ако не получат друго съобщение, ще я отпечатат в утрешните си броеве.

Ирене Албюм се свлече над масата и избухна в плач. Част от присъстващите забиха очи в ръцете си, други — в тресящия се гръб на майката. Полицайката стоеше до нея с носна кърпичка в ръка. Карлсен разчопли нещо по стола, после си погледна часовника.

— Рагнхил бои ли се от кучета? — поиска да узнае Сейер.

— Защо ме питате? — изхлипа тя.

— Случвало се е да търсим деца с куче-следотърсач, а те се крият, като чуят овчарките.

— Не се страхува.

Думите й отекнаха в главата му. Не се страхува.

— Успяхте ли да се свържете със съпруга си?

— Той е в Нарвик на обучение — прошепна тя. — Някъде по платото.

— Няма ли мобилен телефон?

— Извън обхват е.

— Какви хора търсят Рагнхил?

— Съседи. Момчета, които са вкъщи през деня. Едното носи телефон.

— От колко време са навън?

— Повече от два часа — тя погледна към стенния часовник.

Гласът й вече не трепереше, звучеше като дрогирана, почти апатична, сякаш говореше в просъница. Той отново се наведе напред и заговори възможно най-бавно и ясно.

— Страхувате се от нещо, което най-вероятно изобщо не се е случило. Разбирате ли? Децата изчезват най-често заради дреболии. Хлапетата се губят непрекъснато именно защото са деца. Не притежават чувство за време и отговорност и са толкова любопитни, че се поддават на всяко свое хрумване. Но по принцип се появяват толкова внезапно, колкото са изчезнали. Често дори нямат задоволително обяснение къде са били или какво са правили. В повечето случаи обаче — той си пое дъх, — се прибират живи и здрави.

— Да! — тя се вторачи в него. — Но тя никога не е изчезвала!

— Расте и става все по-смела — отвърна той.

„Бог да ми е на помощ — помисли си той, — имам отговор за всичко.“ Отново стана и набра нов номер. Устоя на изкушението за пореден път да хвърли поглед към часовника, защото би било напомняне, че времето тече, а това беше излишно. Свърза се с дежурната оперативна част, обясни им накратко ситуацията и ги помоли да се обадят на Норвежката хуманитарна служба. Даде им адреса на улица „Гранит“ и набързо им обрисува външния вид на момиченцето. Облечено е в червено, с почти бяла коса, бута розова количка с кукла. Попита дали са постъпили сигнали. Нито един. Отново седна.

— В последно време Рагнхил да е споменавала непознати за вас хора?

— Не.

— Имаше ли пари в себе си? Възможно ли е да е търсила лавка?

— Не.

— Селото е малко — продължи той. — Случвало ли се е някой от съседите да я докара вкъщи?

— Да, случвало се е. На този хълм има стотина къщи и тя познава почти всички съседи и колите им. Понякога двете с Марте слизат до църквата с количките си, а после някой от съседите ги докарва.

— Има ли специална причина да ходят до църквата?

— Там е погребан техен приятел. Берат цветя и ги слагат на гроба му, а после се прибират. Струва им се забавно.

— Потърсихте ли Рагнхил около църквата?

— В десет се обадих да попитам кога е тръгнала от дома на Марте. Когато разбрах, че е излязла оттам още в осем, веднага се качих в колата. Оставих вратата отключена, в случай че се прибере, докато ме няма. Ходих до църквата и до бензиностанцията. Излязох от колата и търсих навсякъде. Влязох в автосервиза и проверих зад млекарната, после потърсих в двора на училището, защото там има разни катерушки. А после и в детската градина. Толкова искаше да почне учебната година, тя…

Задави я ридание. Останалите изчакаха пристъпът да се уталожи. Очите й бяха подпухнали, а пръстите й отчаяно мачкаха роклята. След известно време плачът стихна и отстъпи на апатията — щит, отблъскващ грозните перспективи.

Телефонът звънна — внезапен зловещ вик. Тя се сепна на дивана и понечи да вдигне слушалката, но във въздуха видя ръката на Сейер като табела „стоп“. Обади се той.

— Ало? Ирене там ли е? — гласът май бе момчешки.

— С кого разговарям?

— Турбьорн Хауген. Търсим Рагнхил.

— Разговаряте с полицията. Има ли нещо ново?

— Проверихме всички къщи на хълма. До една. Но мнозина не си бяха у дома. Все пак срещнахме една жена по улица „Фелтспат“. Голям автомобил дал назад до нейния двор, тя живее на номер едно. Май бил микробус. А в него видяла момиченце със зелено яке и руса коса, събрана на опашка. Рагнхил често си прави такава прическа.

— Продължете.

— Микробусът обърнал насред наклона и поел надолу. Изгубил се зад завоя.

— Някакъв час?

— Осем и четвърт.

— Можете ли да дойдете до „Гранит“?

— Ей сега идваме, точно минаваме колелото.

Той затвори. Ирене Албюм все още стоеше права.

— Какво стана? — прошепна тя. — Какво казаха?

— Някой я е видял — бавно обясни той. — Качила се е в кола.

* * *

Викът най-сетне се чу. Като че ли звукът си проби път през гъста гора и предизвика леко движение в главата на Рагнхил.

— Гладна съм — внезапно съобщи тя. — Трябва да се прибирам.

Раймон вдигна очи. Рошльо се разхождаше по кухненската маса и ближеше разпръснатото царевично брашно. Рагнхил и Раймон бяха загубили представа за време и място. Нахраниха всички зайци, а Раймон й показа снимките си, изрязани от списания и грижливо залепени в голям албум. Рагнхил се хилеше непрекъснато на странната му физиономия. Сега й хрумна, че закъснява.

— Ще ти намажа филийка.

— Искам вкъщи. Ще ходим на пазар.

— Първо ще отидем на Възвишението, а после ще те закарам до вас.

— Веднага! — решително отсече тя. — Искам да си тръгна веднага.

Раймон се огледа отчаяно — напрягаше се да измисли причина, за да я задържи.

— Добре, де, знам. Но първо трябва да купя мляко за татко. От магазина на Хорген. Няма да отнеме много време. Изчакай ме тук, така ще стане по-бързо.

Изправи се и я погледна: светло лице със сърцевидна уста, напомняща на бонбон. Очите й бяха бистри и сини, а веждите — изненадващо тъмни под русия бретон. Въздъхна дълбоко и отвори вратата на кухнята. На Рагнхил страшно й се искаше да си тръгне, но не знаеше пътя и се видя принудена да изчака. Взе зайчето в ръце, отиде в малката гостна и се сви в ъгъла на дивана. Снощи с Марте не спаха много-много и на Рагнхил бързо й се приспа, гушнала топлото животинче. Очите й започнаха да се затварят.

Той се позабави. Дълго я гледа, питайки се защо спи така тихо. Рагнхил лежеше неподвижно, а от устните й не се чуваше дори лека въздишка. Стори му се, че е бухнала, пораснала е и се е стоплила като франзела във фурната. След малко го обзе безпокойство. Не знаеше къде да си дене ръцете, мушна ги в джобовете и се залюля напред-назад на стола. Започна да мачка панталона с ръце, докато се клатеше все по-бързо. Надникна боязливо през прозорците и по коридора към спалнята на баща си. Ръцете му не спираха да стискат плата. През цялото време се взираше в косата й, лъскава като коприна, почти като козина на заек. После простена, прекрати заниманието си и се изправи. Леко я побутна.

— Хайде да тръгваме. Дай ми Рошльо.

За миг Рагнхил имаше напълно объркан вид. Бавно се надигна и се втренчи в Раймон. Последва го в кухнята и си облече якето. Излезе навън, видя как малкото кафяво кълбо се изгуби в клетката. Раймон изглеждаше тъжен, но й помогна да се качи в микробуса. Седна на предната седалка и завъртя ключа. Не се случи нищо.

— Не па̀ли — ядоса се той. — Не разбирам. Преди малко я карах. Скапана кола!

— Трябва да се прибирам! — високо заяви Рагнхил, сякаш така щеше да разреши проблема.

Той продължи да върти ключа и да подава газ, имаше ток и чуваше признаци на дейност, но микробусът издаваше жален вопъл и не палеше.

— Ще се наложи да вървим пеш.

— Ужасно далече е! — замрънка тя.

— Не, оттук не е. Намираме се от задната страна на Възвишението, почти на върха сме, ще видиш къщата си отгоре. Аз ще бутам количката вместо теб.

Той си облече якето, досега проснато на съседната седалка, слезе и й отвори вратата. Рагнхил носеше куклата, а той влачеше количката, която се клатушкаше по неравния път. Далеч напред се издигаше Възвишението, заобиколено от черна гора. За миг се дръпнаха в канавката, защото край тях профуча кола с бясна скорост. След нея се вдигна гъст облак прах. Раймон се ориентираше отлично в района, не вървеше твърде бързо и Рагнхил не се затрудняваше да го следва. Постепенно наклонът стана по-стръмен, пътят завършваше на обръщало, а пътеката, поемаща леко надясно от Възвишението, бе мека и хубава. Пасящите там овце я бяха разширили и осеяли с изпражненията си. След няколко минути между дърветата зърнаха красиви отблясъци.

— Змеевото езеро — поясни Раймон.

Тя спря до него. Плъзна поглед по листата на водните лилии и малката лодка до брега, обърната с дъното нагоре.

— Не слизай до водата — предупреди я Раймон. — Опасно е. Тук не можеш да се изкъпеш, просто ще потънеш в пясъка и ще се удавиш. Подвижни пясъци — прибави той с важно изражение.

Рагнхил потръпна. Проследи брега с поглед — трептяща жълта линия от тръстика, като изключим едно местенце, където нещо тъмно, подобно на плаж, казано с доста уговорки, нарушаваше светлата линия. Двамата приковаха очи натам. Раймон изпусна количката, а Рагнхил мушна пръст в устата си.

* * *

Застанал прав, Турбьорн натискаше разни копчета на мобилния си телефон. Младежът, около шестнайсетгодишен, имаше тъмна, средно дълга коса с наченки на олисяване, затова я бе прибрал в шарена кърпа. Краищата й стърчаха от възела на слепоочието му като две червени пера и му придаваха вид на блед индианец. Избягвайки погледа на майката на Рагнхил, той намери спасение, като се вторачи в Сейер и облиза няколко пъти устните си.

— Вашето откритие е важно — похвали го полицаят. — Напишете адреса й тук. Помните ли името й?

— Хелга Муен, номер едно. Сива къща с клетка за кучета отпред.

Почти шепнеше. Написа адреса с едри букви на подадения му от Сейер бележник.

— Проверихте ли на повечето места? — попита Сейер.

— Първо отидохме на Възвишението, после слязохме до Змеевото езеро и поогледахме пътеките. Бяхме и на язовирната стена, в магазина на Хорген и на брега до енорийския дом. А, и до църквата. Накрая обиколихме няколко селски къщи, после се отбихме и в конната база. Рагнхил беше… ъъъ… искам да кажа, е луда на тема животни.

Лицето му пламна заради неволната грешка. Сейер го потупа по рамото.

— Седни, Турбьорн.

Кимна към дивана, където имаше място до госпожа Албюм. Тя се намираше в друга фаза. Усилено се опитваше да преглътне ужасяващата възможност Рагнхил никога да не се върне, а тя да се окаже принудена да изживее остатъка от живота си без момиченцето с големите сини очи. Прозрението я обладаваше под формата на леки бодежи, които тя предпазливо допускаше. Тялото й се вдърви напълно, като че ли бе глътнала бастун. Полицайката, досега не обелила дума, бавно се изправи. За първи път се престраши да предложи нещо:

— Госпожо Албюм — тихо помоли тя, — нека да направя малко кафе.

Жената кимна със сетни сили. Изправи се и двете с полицайката влязоха в кухнята. Чу се шум от пусната вода и дрънчене на чаши. Сейер кимна незабележимо на Карлсен и му направи знак да го последва в коридора. Там си зашепнаха. Турбьорн едва-едва виждаше главата на Сейер и върха на обувката на Карлсен — черна и лъскава. В полумрака спокойно си погледнаха часовниците. Разбраха се без думи. Изчезването на Рагнхил вече се превърна в сериозен случай и настъпи време да задействат полицейско разследване. Сейер се почеса по лакътя през ризата.

— Няма да понеса да я намерим в някоя канавка.

Отвори вратата, за да влезе малко чист въздух. И ето я пред него, в червен анцуг, застанала на най-долното стъпало с ръчичка на перилата.

— Рагнхил? — слисано възкликна той.

След половин час на щастие, когато колата се спускаше по склона Шифер, той доволно прокара пръсти през косата си. Карлсен възприемаше сегашната подстрижка на колегата си — по-къса от обикновено — като метална четка за лющене на стара боя. Характерното му лице изглеждаше спокойно. Нямаше и помен от обичайното вглъбено и сериозно изражение. Пътьом минаха покрай сивата къща. Видяха кучешката клетка и лице на прозореца. Ако Хелга Муен е очаквала посещение от полицията, ще остане разочарована. Рагнхил се намираше в пълна безопасност в скута на майка си с голям сандвич в ръка.

Мигът, когато момиченцето влезе в къщата, се запечата завинаги в съзнанието им. Майката чу тънкия глас, изскочи от кухнята и се хвърли върху детето светкавично като хищник върху плячка. Рагнхил се озова в капан. Между силните ръце на майката стърчаха тънките й крайници и русата опашка. Застинаха в тази поза. Не се чуваше никакъв звук, никоя от тях не изхлипа. Турбьорн беше на път да съсипе телефона си, полицайката дрънкаше с чашите, Карлсен засукваше мустак. По лицата на всички се разля широка усмивка. В стаята стана светло, сякаш слънцето внезапно проникна през прозореца. Накрая от гърлото на майката през ридания, примесени със смях, се изтръгна:

— ПАКОСТНИЦА ТАКАВА!

— Мисля да си взема седмица отпуск — изкашля се Сейер. — Имам неползвани свободни дни.

Карлсен премина през „легнал полицай“.

— Какво ще правиш? Ще скачаш с парашут във Флорида ли?

— Имам намерение да навестя вилата.

— До Бревик ли?

— До островите Сан.

Поеха по главния път; Карлсен увеличи скоростта.

— Тази година трябва да отида до Леголанд — промърмори Карлсен. — Вече няма измъкване. Дъщеричката ми мрънка.

— От твоите уста звучи като наказание — отбеляза Сейер. — В Леголанд е страхотно. Ще си тръгнеш, затрупан в кубчета лего и зарибен, гарантирам ти. Непременно отиди. Няма да съжаляваш.

— Значи си ходил там?

— Да, с Матеус. Знаеш ли, че са построили статуя на Седящия Бил само от кубчета лего? Използвали са милион и четиристотин хиляди кубчета със специално оцветяване. Направо не е за вярване.

Замълча и погледна църквата вляво — малка, бяла, дървена църква недалеч от пътя, сгушена между зелени и жълти поля, заобиколена от отрупани с плод дървета.

„Красива църква — помисли си той, — там трябваше да погреба съпругата си, макар и да е доста далеч.“ Сега вече беше твърде късно. Тя почина преди повече от осем години и гробът й се намираше в центъра на града, точно до натоварената главна улица, обвита в изгорели газове и шум.

— Момиченцето е добре, нали?

— Така изглежда. Помолих майката да се обади, като се поуспокоят. Тогава Рагнхил ще стане по-приказлива. Шест ча̀са — замислено рече той. — Този самотник май ще излезе голям чаровник.

— Явно има шофьорска книжка. Значи не е толкова заблуден.

— Откъде си толкова сигурен за шофьорската книжка?

— Прав си, може и да няма — призна Карлсен.

Внезапно наби спирачки и сви към бензиностанцията в така наречения център на селото, където се намираха още пощата, банката, фризьорският салон. На прозореца на магазин от веригата „Киви“ висеше плакат с надпис „Разпродажба на лекарства“, а фризьорският салон изкушаваше с предложение за нов солариум.

— Ще хапна набързо. Какво ще кажеш?

Двамата влязоха вътре. Сейер си купи вестник и шоколад. Погледна през прозореца към фиорда.

— Извинете — обърна се към тях момичето зад тезгяха. — Да не се е случило нещо лошо с Рагнхил?

Тя погледна тревожно униформата на Карлсен.

— Познавате ли я? — Сейер остави парите на тезгяха.

— Не, не лично, но съм виждала майката. Сутринта дойде да я търси тук.

— Рагнхил е добре. Вкъщи си е.

Момичето се усмихна с облекчение и му върна рестото.

— Оттук ли сте? — попита Сейер. — Познавате ли повечето жители?

— Да, може да се каже. Тук не живеят много хора.

— Ако ви попитам дали познавате малко особен мъж, който кара стар, мръсен микробус, какво ви хрумва?

— Звучи като описание на Раймон — кимна тя. — Раймон Локе.

— Какво знаете за него?

— Работи в Бюрото по труда. Живее в къща от задната страна на Възвишението заедно с баща си. Раймон страда от синдрома на Даун. Около тридесетгодишен е и е много мил. Впрочем преди време баща му работеше в тази бензиностанция. После го пенсионираха.

— Има ли шофьорска книжка?

— Не, но въпреки това кара микробуса на баща си. Той е на легло и едва ли има представа какви ги върши Раймон. Шерифът знае и от време на време го прибира, но това не променя нещата. Раймон е голям особняк, шофира само на втора скорост. Да не би да е взел Рагнхил със себе си?

— Да.

— Била е в добри ръце — усмихна се тя. — Раймон и на мравката път струва.

Усмивката по лицата на двамата полицаи стана по-широка. Излязоха от бензиностанцията. Карлсен отхапа от шоколада и плъзна поглед напред.

— Приятно местенце — отбеляза той, дъвчейки лакомството.

Сейер, който си купи старомоден сладкиш с марципан, проследи погледа му.

— Този фиорд се е врязал в сушата дълбоко, над триста метра. Температурата не надвишава седемнайсет градуса.

— Познаваш ли някого от тукашните?

— Аз — не, но дъщеря ми, Ингри — да. Ходи из района на туристически обиколки от типа „Опознай родното си място“, дето ги организират през есента. Обожава подобни екскурзии.

Той уви станиола на тънка лента и я мушна в джоба на ризата си.

— Според теб страдащите от синдрома на Даун могат ли да станат добри шофьори?

— Нямам представа — отвърна Карлсен. — Но те са като всички нас, само дето имат една хромозома в повече. Ако съм разбрал правилно, най-големият им проблем е, че имат нужда от повече време в сравнение с останалите, за да научат нещо. Освен това страдат от порок на сърцето и не доживяват до старини. Имаше и нещо с ръцете.

— Какво?

— Липсва някаква бразда на ръката или нещо подобно.

— Е, Рагнхил е останала очарована от него — отбеляза Сейер с учудено изражение.

— Май и зайците са я предразположили.

Карлсен извади носна кърпичка от вътрешния си джоб и избърса шоколада от ъгълчетата на устата си.

— Като малък израснах с такова момче. Наричахме го Лудия Гунар. Като се замисля, тогава го смятахме за същество от друга планета. Той почина само на трийсет и пет години.

Качиха се в колата и потеглиха. Сейер подготви наум кратък и ясен доклад, който да поднесе на началника на отдела, като се върнат в Камарата. Неочаквано изпита силна потребност да замине за вилата си за няколко дни. Моментът беше удобен, дългосрочната прогноза — обещаваща, а щастливата развръзка с прибралото се момиченце повиши настроението му. Плъзгайки поглед по поля и ниви, усети колко бавно се движат и забеляза трактора на пътя пред тях. Зеленият „Джон Диър“ с масленожълти джанти едва-едва пълзеше пред тях. Нямаше как да го изпреварят. Излезеха ли на права отсечка, тя се оказваше твърде къса. Фермерът, нахлупил градинарска шапка с наушници, седеше като истукан, сякаш фигурата му израстваше от седалката на трактора. Карлсен премина на по-ниска скорост и въздъхна.

— Вози брюкселско зеле. Протегни си ръката и забърши една касетка. Ще си я сготвим в столовата!

— Сега се движим със скоростта на Раймон — промърмори Сейер. — Да пориш живота на втора скорост. Само си представи.

Той отпусна побелялата си глава върху облегалката и затвори очи.

След тишината в селото градът им се видя като мръсен кипящ котел. Главната пътна артерия минаваше през центъра. Градската управа водеше ожесточена битка за построяването на тунел, чийто проект лежеше на бюрото им, но срещаше протеста на доста обществени групи, които излагаха своите повече или по-малко убедителни аргументи: грозната гледка на въздухопроводите до реката, шумът и замърсяването по време на строителните работи и, не на последно място, разходите по осъществяването на проекта.

Сейер се загледа към улицата от кабинета на началника си. Току-що бе изложил молбата си. Сега чакаше отговор. Знаеше, че ще удовлетвори искането му. На Холтеман не би му хрумнало да отхвърли молбата на Сейер. Но той си имаше принципи.

— Провери ли списъците с дежурствата? Каза ли на останалите колеги?

— Да — кимна Сейер. — Сут ще поеме две дежурства със Сивен. Надявам се да го държи изкъсо.

— Тогава не виждам причина да…

Телефонът иззвъня. Като че ли изписука гладна птичка. Сейер не беше религиозен, но въпреки това се помоли, вероятно на Провидението, да не му отмъкнат почивката под носа.

— Дали Конрад е при мен? — Холтеман кимна. — Да, тук е. Свържи я.

Издърпа кабела и подаде слушалката на Сейер. Полицаят предположи, че Ингри има някаква молба. Излишно е да се тревожи предварително. Всъщност обаждаше се госпожа Албюм.

— Рагнхил добре ли е? — побърза да се осведоми той.

— Да, всичко е наред. Чувства се чудесно, но ми разказа нещо странно, когато най-после останахме насаме. Нямаше как да не ви се обадя, думите й ми се сториха подозрителни, а тя няма навика да си съчинява подобни истории. Затова за всеки случай се свързах с вас. Така поне ще ми олекне, че съм споделила с някого.

— За какво става въпрос?

— Този мъж, с когото била Рагнхил, я изпратил до вкъщи. Името му впрочем било Раймон, тя се сети по-късно. Качили се от задната страна на Възвишението и минали покрай Змеевото езеро. Там спрели за малко.

— Да?

— Според Рагнхил там има жена.

Той примига изненадано.

— Какво?

— До Змеевото езеро лежала жена, неподвижно и без дрехи.

Гласът й звучеше едновременно изплашено и смутено.

— Вие вярвате ли й?

— Да, разбира се. Едно дете не би измислило подобно нещо. Аз обаче не смея да се кача дотам сама, а не искам да вземам Рагнхил с мен.

— Ще се погрижа да проверят. Не казвайте на никого. Ще се свържем с вас.

Остави слушалката и заключи вратата на вилата, засега отворена само в плановете му. Мирисът на солени пръски вода и прясна треска изчезна яко дим. Усмихна се, полуобърнат към Холтеман.

— Първо се налага да свърша една работа.

Карлсен обикаляше с патрулката, единствената останала служебна кола за деня, и имаше за задача да обслужва централната част на града. Затова Сейер взе със себе си Скаре — къдрокос полицай, два пъти по-млад от него. Скаре, весел дребен мъж, благ и оптимистично настроен, говореше на силно изразен южен диалект. Паркираха до пощенската кутия на улица „Гранит“ и поговориха с Ирене Албюм. Рагнхил не се отлепи от полата на майка си. Явно предупрежденията бяха дали резултат. Госпожа Албюм сочеше с ръка и обясняваше. Посъветва ги да следват маркировката на пътеката от гората срещу къщата и да се изкачат от лявата страна на Възвишението. Според нея нямаше да им отнеме повече от двайсет минути.

По стъблата на елите бяха начертани сини стрелки. Двамата полицаи се взираха скептично в изпражненията на овцете, стъпваха встрани в пирена и упорито продължаваха да се катерят. Наклонът ставаше все по-стръмен. Скаре се задъха, но Сейер крачеше без усилие. Веднъж спря, обърна се и се загледа надолу към застроената площ. От тази височина се виждаха само покриви в розово, кафяво и черно. Продължиха, без да разговарят, отчасти защото дишането им се ускоряваше от усилието да вървят, отчасти защото се бояха какво ще заварят. Гората ставаше все по-гъста. В един момент ги обгърна полумрак. Сейер зорко следваше пътеката с очи, не за да не се препъне, а за да огледа внимателно терена. Ако нещо действително се е случило горе, не бива да изпуснат евентуални следи. Вървяха точно седемнайсет минути, когато гората се разреди и през дърветата проникна слънчева светлина. Вече виждаха езерото с огледална повърхност, не по-голямо от язовир, сгушено сред елите, подобно на тайна стая. Мигом обходиха мястото с очи. Проследиха с поглед жълтата линия на тръстиката и малко по-нататък забелязаха нещо като плаж. По-скоро изглеждаше тинесто място с четири-пет големи камъка — достатъчна преграда за тръстиката. Наглед само там човек можеше да стигне до водата. В тинята и калта видяха жена, легнала с гръб към тях. Горната част от тялото й бе покрита със зимно яке, иначе бе гола. До нея на купчина стояха дрехи в синьо и бяло. Сейер спря рязко и инстинктивно посегна към телефона на колана си. После промени решението си. Пристъпи встрани от пътеката и предпазливо се приближи към тялото. Обувките му жвакаха.

— Остани на място — подвикна той тихо към Скаре.

Партньорът му се подчини. Сейер отиде съвсем близо до водата и стъпи върху камък, за да погледне жената отпред. Не искаше да докосва нищо. Очите й бяха леко хлътнали, полуотворени и вторачени някъде в езерото. Очната ципа, изгубила вече блясъка си, се бе набръчкала. Зениците изглеждаха големи, но не съвсем кръгли. Устата зееше, покрита с жълтеникава пяна, достигаща и до носа. Сякаш беше повърнала. Лицето й се намираше на сантиметри от водата. Сейер долепи два пръста до сънната й артерия. Кожата, макар и изгубила еластичността си, на допир не се оказа толкова студена, колкото очакваше той.

— Мъртва е — установи той.

Забеляза червеникавовиолетови петна по ушите и шията й. Кожата на краката й беше настръхнала, но непокътната. Върна се по същия път. Скаре чакаше леко отпуснат, с ръце в джобовете. Страхуваше се да не сбърка.

— Под якето е чисто гола. Няма видими наранявания. Към осемнайсет-двайсетгодишна.

Сейер повика линейка, съдебни патолози, фотограф и криминалисти. Обясни им как да стигнат дотам: по пътя от задната страна на Възвишението, защото оттам имаше начин да се мине с кола. Предупреди ги да спрат на известно разстояние от местопроизшествието, за да не унищожат евентуални следи от автомобил. Огледа се къде да седне и си избра най-плоския камък. Скаре се отпусна до него. Втренчиха се безмълвно в белите й крака и в русата й коса — гладка, средно дълга. Тя лежеше настрани, почти в ембрионална поза. Ръцете й — прибрани към гърдите, а краката — свити в коленете. Якето, метнато небрежно върху горната половина на тялото й, стигаше до бедрата. Само якето беше чисто и сухо. Останалата част от дрехите й, събрани на купчина зад гърба й, бяха мокри и мръсни: дънки с колан, риза на сини и бели карета, сутиен, тъмносин колежански пуловер; маратонки „Рийбок“.

— Какво е това над устата й? — промърмори Скаре.

— Пяна.

— Ясно, но откъде се е взела?

— Надявам се да разберем по-късно. Като че ли си е легнала да спи и е обърнала гръб на целия свят.

— Никой не се съблича гол, преди да се самоубие.

Сейер замълча. Отново погледна трупа, бялото тяло до черното езеро, обградено от тъмни ели. Нищо от тази сцена не напомняше за насилствена смърт, по-скоро внушаваше спокойствие. Зачакаха.

От гората се появиха шестима души. Глъчката утихна с няколко тихи покашляния, когато зърнаха двамата мъже до водата. След секунда забелязаха и мъртвата жена. Сейер се изправи и им махна с ръка.

— Вървете настрани! — извика той.

Съобразиха се със съвета му. Всички познаваха мъжа с побелялата коса. Един от дошлите измери терена с опитно око, пристъпи от крак на крак върху твърдата почва и промърмори нещо за недостатъчното количество валежи. Фотографът тръгна пръв. Не се суети много-много около мъртвата, а погледна към небето, за да провери под какъв ъгъл пада светлината.

— Направи снимки от двете страни — подсети го Сейер. — Хвани и растенията. Боя се, че по някое време ще се наложи да нагазиш във водата. Искам снимки отпред, без да я местите. Като свършиш половината лента, ще махнем якето.

— Езера от този род по принцип нямат дъно — сдържано възрази фотографът.

— Нали можеш да плуваш?

Настана мълчание.

— Там има лодка. Ще я използваме.

— Онази там ли? Вижда ми се изгнила.

— Ще стане ясно — сухо рече Сейер.

Докато траеше фотографската сесия, останалите чакаха неподвижно, но един от криминалистите вече се катереше и претърсваше терена. Не откри никакви отпадъци. Намираха се на идилично местенце, където очакваха да видят капачки от бирени бутилки, използвани презервативи, фасове и парчета станиол от шоколад. Нищо подобно.

— Невероятно — отбеляза експертът. — Няма дори кибритена клечка.

— Сигурно е почистил след себе си — предположи Сейер.

— Не ти ли прилича на самоубийство?

— Чисто гола е — възрази той.

— Да, но го е направила сама. Дрехите не са свалени насилствено, в това поне съм сигурен.

— Мръсни са.

— Може би затова ги е съблякла — усмихна се криминалистът. — А и е повърнала. Явно е взела нещо, което не й понася.

Сейер се отказа да коментира. Погледна тялото. Въпреки всичко схващаше какво има предвид експертът. Действително изглеждаше, сякаш сама си е легнала, а дрехите наистина стояха наредени до нея, а не пръснати наоколо — мръсни наистина, но не и разкъсани. Само зимното яке върху горната част от тялото й беше сухо и чисто. Той се вторачи в тинята и калта и забеляза нещо, прилично на отпечатък от обувка.

— Я погледни това — обърна се той към криминалиста.

Мъжът в работен гащеризон клекна и измери многократно всички отпечатъци.

— Няма да открием нищо. Пълни са с вода.

— Не можеш ли да използваш някой от тях?

— Най-вероятно не.

Заразглеждаха пълните с вода елипси.

— Направи все пак снимки. Струват ми се малки. Сигурно са на човек с малки стъпала.

— Около двайсет и седем сантиметра са. Определено не са големи. Отпечатъците може да се окажат нейни.

Фотографът щракна няколко снимки на следите. После се качи на старата лодка и я потопи във водата. Не намериха гребла, затова се наложи да шляпа с ръце. При всяко негово движение лодката се разклащаше заплашително.

— Пропуска вода! — извика разтревожено фотографът.

— Кротко, тук има цял спасителен отряд! — успокои го Сейер.

Най-сетне фотографът привърши. Бе направил повече от петдесет снимки. Сейер слезе до водата, събу си обувките и чорапите, остави ги на един камък, запретна крачоли и нагази. Намираше се на метър от главата й. На шията й видя огърлица. Извади химикалка от вътрешния си джоб и предпазливо повдигна украшението.

— Медальон — тихо установи той. — Вероятно от сребро. Има надпис. Х и М. Пригответе пликче.

Наведе се напред, разкопча медальона, после отметна якето.

— Тилът й е червен. Кожата й навсякъде е невероятно бяла, а на тила е много червена. Грозно петно с големината на ръка.

Съдебният патолог Снурасон, обут в гумени ботуши, нагази във водата и последователно огледа очните й ябълки, зъбите и ноктите. Обърна внимание на безупречната кожа, на леките червени петна. Всъщност бяха няколко, пръснати по врата и по гърдите. Забеляза всяка малка подробност: дългите крака, рядко срещаната липса на родилни белези. Единствено на дясното й рамо имаше малко петънце от подкожен кръвоизлив. Той предпазливо докосна пяната на устата й с дървена шпатула. Оказа се твърда и гъста като десертен крем.

— Какво е това? — кимна към устата й Сейер.

— Съвсем спонтанно бих го взел за течност от дробовете, съдържаща протеин.

— А това е знак за…?

— Удавяне, но би могло да е и друго.

Отчекна малко от пяната. След малко от устата й започна да извира още.

— Дробовете се свиват — обясни той.

Сейер стисна устни, докато наблюдаваше феномена.

Фотографът направи още снимки на трупа, вече без яке.

— Време е да разчупим печата, така да се каже — Снурасон внимателно я обърна по корем. — Леки наченки на вдървяване, особено по тила. Едра, добре сложена, здрава жена. С широки рамене. Добра мускулатура на предмишниците, бедрата и прасците. Вероятно е спортистка.

— Забелязваш ли изобщо следи от насилие?

Огледа гърба и задната страна на краката.

— Ако изключим червените петна на тила, не. Възможно е някой да я е сграбчил за врата и да я е потопил. Явно докато е била облечена. После я е извадил, съблякъл я е грижливо и я е покрил с якето.

— Някакви следи от сексуално посегателство?

— Все още не мога да кажа.

Снурасон се зае невъзмутимо да й мери температурата под погледите на всички. Видя резултата и присви очи.

— Трийсет градуса. Като взема предвид оскъдните трупни петна и леко вдървения врат, предполагам, че смъртта е настъпила преди десет-дванайсет часа.

— Не си прав — възрази Сейер. — Не и ако е починала тук.

— Искаш ли да поемеш работата ми?

— Преди обяд група мъже с куче проведоха акция по издирването на изчезнало момиченце. Били са тук между десет и дванайсет на обяд. Тогава трупът не е бил тук. Иначе щяха да го забележат. Впрочем детето се прибра живо и здраво — поясни Сейер.

Огледа се и се втренчи в тинята. Вниманието му прикова миниатюрна светеща точка. Вдигна я внимателно с два пръста.

— Какво е това?

Снурасон погледна в ръката му.

— Хапче или някаква таблетка.

— Може би ще намериш остатъци от него в стомаха й?

— Напълно възможно е, но тук не виждам блистер.

— Защо да не го е пуснала в джоба си без опаковка.

— Тогава би трябвало да намерим прах по дънките й. Сложй хапчето в пликче.

— На какво ти прилича на пръв поглед?

— Може да е всичко. Но по принцип малките таблетки са най-силни. В лабораторията ще установят с точност.

Сейер кимна на мъжете с носилката и застана със скръстени ръце. Най-сетне отлепи очи от земята и погледна нагоре към бледото небе. Острите ели обграждаха езерото като вдигнати копия. Непременно ще установим какво е хапчето, обеща си той. Ще разберем какво точно се е случило.

Якоб Скаре, роден и израснал в община Сьогне в Южна Норвегия, навърши двайсет и пет години преди няколко дни. Неведнъж бе виждал голи жени, но не и толкова разголени като тази до езерото. Докато пътуваха със Сейер, го осени мисълта, че тази жена се вряза в паметта му по-ярко от всички мъртъвци, които бе виждал през живота си. Вероятно защото позата й — обърната гърбом към пътеката, с наведена глава и сгънати в коленете крака — издаваше желание да прикрие голотата си. Но въпреки това полицаите я намериха и я видяха гола. Обръщаха я накъде ли не, вдигаха краката й и проверяваха зъбите й, повдигаха клепачите й. Измериха й температурата, докато тя лежеше по корем с разтворени крака, сякаш беше кобила на търг.

— Всъщност беше много хубава, нали? — потресен попита Скаре.

Сейер не отговори, но се зарадва на коментара. В практиката си бе намирал какви ли не мъртви момичета и бе ставал свидетел на най-различни коментари. Известно време пътуваха мълчаливо, загледани в шосето, а пред очите си все още виждаха голото тяло: изпъкналите прешлени на гръбначния стълб; розовите пети; прасците със светли косъмчета, носещи се над асфалта като мираж. Сейер изпита странно усещане. Досега не беше се сблъсквал с подобен случай в практиката си.

— Дежурен ли си през нощта?

Скаре си прочисти гласа.

— Само до полунощ. За няколко часа замествам Рингста. Твоят отпуск на кино ли отиде?

— Май да.

В действителност Сейер съвсем бе забравил за вилата.

Списъкът с обявени за издирване лица върху бюрото пред Сейер съдържаше само четири имена, две от които — на мъже. А описанието на двете жени, родени преди 1960-а, не отговаряше на намерената до Змеевото езеро. Едната от издирваните изчезнала от психиатричното отделение на Централната болница, а другата — от старчески дом в съседната община. „Висока 155 см, тежи 45 кг, със снежнобяла коса.“

Наближаваше шест следобед. Кога ли щеше да се обади изплашен близък и да съобщи за изчезнала жена? Налагаше се да изчакат, докато получат снимките и доклада от аутопсията. Засега Сейер се чувстваше с вързани ръце. Нужно беше да установят поне самоличността на мъртвата. Взе коженото си яке от облегалката на стола и слезе на първия етаж с асансьора. Поклони се учтиво на госпожа Бренинген на рецепцията и в същия миг съобрази, че тя е вдовица и едва ли живее по-различно от него. А и беше хубавица, руса като Елисе, но по-закръглена. Отиде до колата си, старо металиковосиньо „Пежо 604“. Пред очите си виждаше лицето на мъртвата — здраво и кръгло, без грим. Дрехите й бяха хубави, качествени; русата й гладка коса — добре поддържана, маратонките — скъпи. На китката й имаше спортен часовник от модерната марка „Сейко“. Тази жена е живяла в изискан дом, където цари ред и разбирателство. Сейер се бе сблъсквал с какви ли не жени, чийто бит бе белязал лицата им завинаги. И въпреки изградения усет се случваше да се заблуди. Все пак още не знаеха дали в кръвта й няма следи от алкохол, наркотици или друга гадост. Потегли бавно през града, мина покрай пазара и пожарната. Скаре му обеща да му се обади, щом някой подаде сигнал за изчезналата жена. На медальона й бяха гравирани буквите Х.М. Хелене, предположи той, или Хилде. Сейер очакваше близките й да се обадят съвсем скоро. Това момиче имаше вид на човек с подреден живот и сигурно спазваше стриктно уговорките си.

Докато се мъчеше да отключи, чу глухо тупване на пода: кучето явно слезе от креслото, където не му позволяваше да лежи. Сейер живееше в единствения тринайсететажен блок в града. Сградата изглеждаше нелепо на фона на архитектурата. Приличаше на обрасъл надгробен паметник, забит в небето сред къщите. Двамата със съпругата му Елисе се бяха нанесли тук, защото ги изкуши великолепният строеж на блока и главозамайващата гледка. Оттук се виждаше целият град. На Сейер всяко друго жилище му се струваше затворено. Бързо забрави как е построен блокът отвътре. Стаите бяха уютни и закътани, стените — облепени с плоскости. Мебелите наследи от родителите си — стари, солидни, изработени от дъб, почистени с пясъкоструйка. Край стените наредиха етажерки с книги. На малкото свободно място по рафтовете Сейер постави няколко подбрани снимки: една на Елисе, две-три на внучето и на дъщеря си Ингри. Там имаше и рисунка с въглен на Кете Колвиц, изрязана от каталог за картини и поставена в черна лакирана рамка. „Смъртта с момичето в скута.“ На една от снимките беше самият Сейер с парашут над летището. На друга — родителите му, позиращи тържествено в официално облекло. Всеки път, когато видеше баща си на снимка, го връхлиташе мисълта за наближаващата старост. Ето така ще хлътнат и неговите бузи, а ушите и веждите му ще продължат да растат, докато му придадат същия маймунски вид като на снимката.

Правилата за живущите в блока, наредени един върху друг като в монолита на Вигелан[1], бяха много строги. Забраняваше се да се изтупват килими от балкона, затова всяка пролет Сейер ги даваше на химическо. Всъщност дойде време да го направи и тази година. Кучето, Колберг, оставяше след себе си купища косми. За него свикаха отделно събрание в блока, но не го изгониха, най-вероятно защото Сейер беше старши инспектор и съседите приветстваха неговото присъствие. Той не се чувстваше като в килия, макар и да живееше на последния етаж. Апартаментът — чист и подреден — отразяваше вътрешното му състояние: безупречен ред. Единственото му слабо място беше ъгълче в кухнята, където се търкаляше кучешка храна и кучето пръскаше вода с муцуната. Отнасяше се към домашния си любимец по-скоро емоционално и не изискваше безпрекословно подчинение. От всички помещения в жилището възражения имаше само към банята, но тя можеше да почака. Сега му предстоеше да разреши случая с мъртвата жена. По улиците на селото вероятно дебнеше опасен човек и това никак не му се нравеше. Все едно да стоиш пред тъмен завой и да не знаеш какво те чака зад него.

Разкрачи се и пое кучето в обятията си. Гледката беше умилителна. Изведе го на кратка разходка зад блока, наля му чиста вода и прочете половината вестник. Тогава телефонът звънна. Намали стереоуредбата и вдигна слушалката с леко напрежение. Сигурно вече някой се е обадил и дори са разбрали името й.

— Здрасти, дядо! — извика внукът му.

— Матеус?

— След малко ще си лягам. Вече се стъмни.

— Изми ли си хубаво зъбите? — попита той и седна на масичката с телефона.

Пред очите му изникна лицето с цвят на мока и белите като бисери зъби.

— Мама ги изми.

— Изпи ли таблетката флуор?

— Мм.

— А каза ли си вечерната молитва? — пошегува се той.

— Според мама не е нужно.

Бъбри доста време с внучето си, долепил слушалката до ухото си, за да не пропусне и най-слабата въздишка или звук в тънкото гласче, звънливо и нежно като пастирска свирка през пролетта. Накрая размени две-три думи и с дъщеря си. Долови леката й въздишка, когато й каза за намерения труп. Така тя даваше израз на неприязънта си към професията му. По същия начин въздишаше и Елисе. Той не напомни на дъщеря си за ангажимента й в опустошената от войните Сомалия. Погледна си часовника и неволно съобрази, че някъде някой прави същото. Някъде някой чака, наднича през прозореца, ослушва се дали телефонът няма да звънне и чака ли, чака.

* * *

Камарата представляваше институция, денонощно отворена за гражданите, и обслужваше пет общини с население от сто и петнадесет хиляди души — някои добри, други лоши. В областния съд работеха повече от двеста души — сто и петдесет се намираха в Камарата. От тях трийсет и двама бяха разследващи полицаи, но понеже постоянно се изчистваха отпуски или Министерството на правосъдието ангажираше част от служителите за семинари и курсове, на практика през деня в Камарата работеха не повече от двайсетина души — твърде недостатъчен брой. Според Холтеман обществеността отдавна не беше в центъра на събитията, почти бе излязла от полезрението им.

По-дребните случаи се разрешаваха от самостоятелно работещи следователи, а по-сложните изискваха сътрудничеството на цял екип. В годината постъпваха общо между четиринайсет и петнайсет хиляди случая. През деня работата се състоеше в обработването на молби от граждани с желание да отворят щанд, вероятно за да продават копринени цветя и тестени фигурки на пазара; или от организатори на демонстрации против новия тунел, да речем. Контролираха и автоматичното регулиране на пътното движение. Хората пристигаха, кипящи от възмущение, за да разгледат разобличаващи снимки на собствената си особа, докато изпреварват по непрекъсната линия или пресичат на червено. По трийсет-четирийсет човека на ден се тюхкаха в чакалнята и трепереха колко ли надълбоко ще трябва да се бръкнат. Полицията имаше нужда от добри шофьори за патрулите, но, за всеобщ срам, полицаите не се надпреварваха кой да поеме тази задача. Те водеха арестантите в съда за разпит, служителите на Камарата непрекъснато подаваха молби за свободни дни и отпуски, а те трябваше да се обработват; всеки ден насрочваха множество срещи. На четвъртия етаж се помещаваше Съдебната прокуратура. Петима юристи, работещи там, се спогаждаха отлично с полицаите. На петия и шестия етаж се намираше Кръглия затвор. Арестантите можеха да зърнат късче небе от оградената на покрива тераса.

Дежурната оперативна част представляваше фасадата на Камарата и изискваше голяма гъвкавост и търпение от дежурните полицаи. Гражданите не знаеха почивка. Всеки ден подаваха безброй жалби за откраднати велосипеди, изгубени кучета, разбити домове и тормоз. Постъпваха оплаквания от побеснели бащи, че в квартала им шофират с несъобразена скорост. Случваше се, макар и рядко, в слушалката да се чуе само хлипащ глас, който правеше жалки опити да съобщи за побой или изнасилване, а накрая се задавяше в отчаянието си и затваряше, оставяйки мъртво бръмчене в слушалката. Повикванията много рядко се отнасяха до убити или безследно изчезнали хора. Докато приемаше потока от информация, Скаре очакваше сигнал от близките на намерената до езерото жена. Знаеше, че ще се обадят съвсем скоро, и усещаше как напрежението му нараства с всяка изминала минута.

Някъде към полунощ телефонът в дома на Сейер звънна за втори път. Той дремеше в креслото с вестник в скута, а кръвта циркулираше леко по вените му, разредена с няколко глътки уиски. Повика кола и след двайсет минути се озова в кабинета си.

— Пристигнаха със стара тойота — трескаво го осведоми Скаре. — Изчаках ги навън. Родителите й, де.

— Какво им каза?

— Вероятно не каквото е редно. Малко се шашнах. Обадиха се и се появиха след трийсет минути. Вече тръгнаха.

— Към Института по съдебна медицина ли?

— Да.

— Напълно сигурни ли сте, че са те?

— Носеха снимка. Майката обясни точно с какво е била облечена. Всичко съвпадаше, от катарамата на колана до бельото. Носела специален сутиен за спорт. Тренирала усилено. Но якето не е нейно.

— Ама че работа!

— Много странно, нали?

Скаре беше потресен от случая, но въпреки това очите му блеснаха.

— Оставил ни е следа, напълно безплатно. В джоба има плик от бонбони и рефлектор с формата на кукумявка. Нищо друго.

— Да остави собственото си яке върху трупа… Не ми се връзва. Как се казва тя впрочем?

— Ани Софие Холан — прочете в записките си Скаре.

— Ани Холан? А медальона?

— Там са инициалите на приятеля й — Халвур.

— Откъде е тя?

— От Люнебю. Живеят на улица „Кристал“ номер двайсет. Всъщност това е същата улица, където Рагнхил е прекарала нощта, само че малко по-нататък. Съвпадение.

— А родителите й как ти се сториха?

— Изплашени до смърт — тихо обясни Скаре. — Порядъчни хора. Майката не млъкна, а бащата не обели дума. Тръгнаха заедно със Сивен. Седни, моля те — прибави той. — Малко съм нервен.

Сейер мушна ментов бонбон в устата си.

— Тя е само на петнайсет — продължи Скаре. — Гимназистка.

— Какво говориш! На петнайсет? — поклати глава Сейер. — Стори ми се по-голяма. Снимките готови ли са?

Той прокара пръсти по късия си перчем и седна.

Скаре му подаде папка от чекмеджето с документацията. Снимките бяха с размери двайсет на двайсет и пет с изключение на две, които бяха още по-големи.

— Преди разследвал ли си убийство от сексуален характер?

Скаре поклати глава.

— Това не прилича на такова. По-различно е.

Прелисти книжата.

— Лежи в красива поза, изглежда твърде хубава. Сякаш някой се е погрижил за нея и я е завил. Не се забелязват драскотини или рани, няма следи от оказана съпротива. Дори косата й като че ли е подредена. Сексуалните престъпници не действат така, те искат да демонстрират надмощие над жертвата и разпиляват вещите наоколо.

— Но тя е гола…

— Да, и това го има.

— Какво ти подсказват снимките на пръв поглед?

— Не знам. Завита е толкова грижливо с якето.

— Сякаш някой я закриля?

— Погледни ги. Не си ли съгласен?

— Напротив, прав си. Но какво е тогава това престъпление? Щадящо убийство?

— При всички случаи са намесени чувства. Тоест, освен неприязън, явно е изпитвал нещо към нея. Нещо положително. Сигурно са се познавали. Така е в повечето случаи.

— Колко според теб ще отнеме подготовката на доклада?

— Ще дишам постоянно във врата на Снурасон. Проклятие, та там беше напълно разчистено. Само неизползваеми отпечатъци от стъпала и хапче. Иначе нищичко, нито дори клечка от сладолед.

Той схруска бонбона, отиде до мивката и си наля вода в пластмасова чашка.

— Утре тръгваме за улица „Гранит“. Трябва да говорим с хората, които търсиха Рагнхил. Например с Турбьорн. Важно е да разберем кога са минали край Змеевото езеро.

— А Раймон Локе?

— Ще посетим и него, и Рагнхил. Децата забелязват необичайните неща, вярвай ми. Знам го от опит — добави той. — Семейство Холан имат ли други деца?

— Да, още една дъщеря. По-голяма.

— Слава богу.

— Това утеха ли е? — поколеба се Скаре.

— Само за нас — мрачно отвърна Сейер.

Младият полицай се потупа по джоба.

— Проблем ли е да запаля една?

— Не, разбира се.

— Замислих се — продължи Скаре и издуха дима, — има два начина да се стигне до Змеевото езеро: като следваш маркировката по пътеката, откъдето минахме двамата с теб, и по шосето от задната страна, откъдето са се качили Рагнхил и Раймон. Ако покрай пътя има къщи, мисля утре да поразпитаме живущите там.

— Там май почти няма къщи. Проверих на картата. Два-три селски двора. Но ако са я закарали до езерото с кола, сигурно са минали оттам.

— Жал ми е за приятеля й, като го доведеш за разпит.

— Ще видим що за птица е.

— Ако някой отнеме живота на момиче, като натиска главата й под водата, докато умре, а после решава да я нагласи в красива поза, на мен ми мирише на следното: „Всъщност не възнамерявах да те убивам, но просто нямах друг избор.“ Напомня на начин да измоли извинение, нали?

Сейер изля водата от пластмасовата чашка и я смачка.

— Утре ще поговоря с Холтеман. Искам да работя с теб.

Скаре примига изненадано.

— Но той ме ангажира за кражбата в Спестовната каса — заекна Якоб. — Заедно с Йоран.

— Ти искаш ли да се включиш в този случай?

— Дали ми се разследва убийство? Та това си е коледен подарък. Тоест, за мен е голямо предизвикателство. Искам, разбира се.

Поруменя и побърза да вдигне телефона. Само кимна няколко пъти и затвори.

— Сивен се обади. Идентифицирали са я. Ани Софие Холан, родена на трети март осемдесета година. Ще ги разпитат чак утре.

— Рингста дойде ли?

— Току-що.

— Тогава се погрижи да се прибереш. Утре ни чака тежък ден. Ще взема снимките.

— Вкъщи ли ще ги разглеждаш?

— Така съм намислил — усмихна се меланхолично той. — Предпочитам снимки на хартия. После мога да ги мушна в чекмеджето.

* * *

Улица „Кристал“, както и „Гранит“, беше задънена. Завършваше с неукротим гъсталак, където недобросъвестни хора хвърляха отпадъци под прикритието на мрака. Къщите, общо двайсет и една, скупчени една до друга, отдалеч изглеждаха стъпаловидно разположени, но след като повървяха нататък, установиха, че между тях има тесен проход, достатъчно широк да мине човек. Бяха високи и тесни, построени на три нива, еднотипни. „Напомнят на пристанището в Берген“, помисли си Сейер. Цветовете варираха между наситеночервено, тъмнозелено, кафяво и сиво, но си подхождаха. Една от къщите се отличаваше, защото бе боядисана в портокаловожълто.

Вероятно повечето обитатели забелязаха полицейската кола, паркирана до гаражите, и униформата на Скаре. Не след дълго бомбата щеше да избухне. Цареше затишие пред буря.

Ада и Еди Холан живееха на номер двайсет. Сейер спря пред вратата и усети в гърба си погледите на съседите. „Нещо се е случило на номер двайсет — мислеха си те, — в дома на Холан, онези с двете дъщери.“ Сейер се помъчи да успокои дишането си, преди да прекрачи прага. Тази част му беше най-трудна. Преди няколко години дори скалъпи няколко реплики, научи ги и свикна да ги казва твърдо.

Родителите на Ани явно не бяха правили нищо след прибирането си през нощта. Не бяха мигнали. Шокът, изживян в Института по съдебна медицина, бе сравним с пронизителен чинел, който продължаваше да вибрира в главите им. Майката седеше в ъгъла на дивана, а бащата — върху ръкохватката. Видът му издаваше апатия. Жената още не бе осъзнала сполетялото я нещастие. Погледна Сейер почти с недоумение, сякаш не разбираше какво правят двамата полицаи в гостната й. Сигурно мислеше, че сънува кошмар, и скоро ще се събуди. Сейер взе ръката от скута й.

— Не мога да ви върна Ани — тихо призна той. — Но се надявам да открия защо е починала.

— Изобщо не ни интересува каква е причината! — сопна се майката. — Искаме да знаем кой го е направил! Разберете кой е и го тикнете зад решетките! Този човек е болен.

Мъжът й непохватно я потупа по ръката.

— Все още не знаем дали въпросният човек наистина е болен, или не — предпазливо възрази Сейер. — Не всички убийци са болни.

— Само не ми казвайте, че и нормални хора убиват млади момичета!

Тя задиша тежко, на пресекулки. Бащата се сви в черупката си.

— И все пак — продължи Сейер, — за всяко нещо си има причина. Невинаги е разбираема за нас, но винаги има такава. Първо обаче трябва да съберем доказателства за насилствена смърт.

— Да не си въобразявате, че се е самоубила! Съветвам ви да се откажете от такава хипотеза — горчиво рече майката. — И дума не може да става за такова нещо. Не и Ани.

Така казват всички, помисли си Сейер.

— Налага се да ви задам доста въпроси. Ще ви моля да отговаряте искрено. Ако впоследствие решите, че сте сбъркали или сте забравили нещо, обадете ми се. Може да се сетите за нещо ново, за нещо пропуснато. Звънете ми по всяко време на денонощието.

Ада Холан местеше неспокойно поглед от Скаре към Сейер, като че ли чуваше трептящия чинел и се опитваше да разбере откъде идва звукът.

— Каква беше Ани по характер? Опишете ми я възможно най-точно.

„Що за въпрос — мина му през ума, — какво очаквам да ми отговорят? Най-добрата, разбира се, най-сладката и най-старателната. Много специално момиче. Най-скъпото, най-свидното нещо на света. Няма друга като Ани.“

Родителите се разплакаха. От гърлото на майката се изтръгнаха дълбоки, болезнени ридания. Бащата се разрида безмълвно, без сълзи. В чертите му Сейер видя Ани: широко лице с високо чело. Той не беше много висок, но имаше силно и стегнато тяло. Скаре скри химикалката в шепата си, забил очи в бележника.

— Да започнем отначало — предложи Сейер. — Неприятно ми е да ви мъча, но времето е ценно за нас. Кога излезе тя от къщи?

— По обяд, в дванайсет и половина — глухо отговори майката, навела глава в скута си.

— Къде отиде?

— При Анете, нейна съученичка. Заедно с още едно момиче щяха да пишат домашно. Освободиха ги от училище, за да работят заедно.

— И не е стигнала до дома на Анете?

— Обадихме се снощи в единайсет, защото ни се видя много късно. Анете си беше легнала. Дошло само другото момиче. Направо не повярвах… — тя зарови лице в ръцете си.

Цял ден родителите бяха прекарали в неведение къде е дъщеря им.

— Защо момичетата не са се обадили у вас да потърсят Ани?

— Помислили, че не й се ходи — задавено промълви тя. — Че се е отказала. Но не познават Ани, щом разсъждават така. Тя никога не претупва домашните си. Винаги върши всички най-съвестно.

— Пеш ли тръгна?

— Да. Дотам са четири километра, но велосипедът й беше развален, иначе щеше да тръгне с него. В селото няма автобуси.

— Къде живее Анете?

— До Хорген. Имат къща и бакалия.

Сейер кимна. Чу как химикалката в ръката на Скаре драска по хартията.

— Имаше ли приятел?

— Халвур Мунц.

— Отдавна ли са заедно?

— Горе-долу две години. Той е по-голям от нея. Няколко пъти се разделяха, но в последно време, доколкото знам, всичко беше наред.

Ада Холан не знаеше какво да прави с ръцете си. Те се търсеха, отваряха се с дланите нагоре, после се свиваха в юмруци. На ръст беше колкото мъжа си, малко тромава и непохватна; червендалеста.

— Знаете ли дали връзката им е била сексуална — непринудено попита той.

Майката го стрелна възмутено с поглед.

— Та тя е само на петнайсет!

— Не забравяйте, че аз не я познавам — оправда се Сейер.

— Не, не беше — категорично отсече тя.

— Не можем да сме сигурни — най-сетне се обади бащата. — Халвур е на осемнайсет. Вече не е дете.

— Това ми е пределно ясно — скастри го тя.

— А и тя не ти споделя всичко.

— Ако беше така, щях да знам!

— Теб не те бива в такива разговори!

Атмосферата се нажежи. Сейер си направи изводите, а доколкото видя от бележника на Скаре, и той не остана по-назад.

— Ако е отивала да пише домашно, сигурно е носела чанта?

— Кафява кожена раница. Къде е?

— Не сме намирали раница.

„Ще трябва да пратим водолази“, помисли си той.

— Вземаше ли някакви лекарства?

— Никакви. Беше в цветущо здраве.

— А каква беше по характер? Открита? Приказлива?

— Преди — да — мрачно отвърна бащата.

— Какво имате предвид? — погледна го Сейер.

— Заради възрастта — вметна майката. — Намираше се в трудна възраст.

— Казвате, че се е променила, така ли? — обърна се към бащата Сейер, за да изолира майката от разговора. Оказа се невъзможно.

— Всички момичета се променят в тази възраст. Свързано е с настъпването на зрелостта. И Сьолви беше такава. Сьолви е сестрата на Ани — поясни тя.

Бащата не отговори, все още изглеждаше апатичен.

— Значи не е била открито и приказливо момиче?

— Беше тиха и скромна — гордо отвърна майката. — Стриктна и справедлива. Справяше се с живота си.

— Но преди е била по-жизнена, така ли?

— Децата по принцип са по-енергични.

— Кога забелязахте промяната?

— Като при повечето девойки. Когато стана на четиринайсет. Заради пубертета.

Сейер кимна и пак се вторачи в бащата.

— Имаше ли друга причина за промяната?

— Какви например? — побърза да попита майката.

— Не знам.

Той въздъхна леко и се облегна назад.

— Просто се опитвам да разбера защо е била убита.

Майката започна да трепери толкова силно, че почти не разбираха какво казва:

— Защо са я убили? Това е дело на някакъв… — Не намери сили да произнесе думата.

— Не сме сигурни в това.

— Била ли е… — тя не се доизказа.

— Още не знаем, госпожо Холан. Експертизите отнемат време. Съдебните патолози ще се погрижат да разберем, те си разбират от работата.

Огледа се. Стаята беше чиста и разтребена, в синьо и бяло като дрехите на Ани: венци от изсушени цветя над вратите; дантелени завеси на прозорците; гевречета от солено тесто по стените; снимки; ковьорчета, плетени на една кука. Всичко беше подбрано с вкус, подредено. Отвсякъде лъхаше благоприличие. Изправи се и се приближи до голяма снимка на стената.

— От зимата е.

Майката стана и отиде до него. Той внимателно откачи снимката и започна да я разглежда. Винаги се удивляваше, когато разбереше как е изглеждало приживе лице, което е виждал само безжизнено, лишено от блясък. Ани имаше широко лице с голяма уста и сиви очи; гъсти, тъмни вежди. Усмихваше се сдържано. В долната половина на снимката се виждаше яка на риза и част от медальона от приятеля й. Хубавица, помисли си той.

— Ани занимаваше ли се със спорт?

— Преди — тихо отвърна бащата.

— Играеше хандбал — тъжно сподели майката, — но се отказа. Сега тича, изминава няколко мили седмично.

— Няколко мили? Защо се отказа от хандбала?

— Не смогваше с домашните. Децата са такива, захващат се с нещо, а после им омръзва. По едно време Ани се беше записала и на уроци по корнет, но после се отказа.

— Добра ли беше по хандбал?

Той върна снимката на мястото й.

— Много добра — кимна бащата. — Играеше като вратарка. Не биваше да се отказва.

— Май й се струваше скучно да стои на вратата — пак се намеси майката. — Сигурно затова спря да тренира.

— Откъде си сигурна? — възрази мъжът. — Тя не ни обясни причините.

Сейер седна.

— Значи не сте разбрали защо се е отказала?

— Не.

— Как се справяше в училище?

— По-добре от повечето ученици. Не се хвалим, това е самата истина — прибави бащата.

— Каква беше домашната работа, за която споменахте?

— Съчинение за Сигрид Унсет. Имаха срок до Еньовден.

— Ще ми покажете ли стаята й?

Майката стана и тръгна със ситни, неуверени крачки. Бащата остана неподвижно върху ръкохватката.

Стаята на Ани, макар и съвсем малка, явно е била нейното убежище. Имаше място само за легло, бюро и стол. Сейер погледна през прозореца право към верандата на съседите от другата страна на улицата, в портокаловожълтата къща. Под прозореца се подаваха стръкчета слама от старо птиче гнездо. Очакваше да види плакати на нейни идоли по стените, но не откри такива. Затова пък стаята беше пълна с купи, дипломи и медали, както и с няколко снимки на самата Ани: на една — в екипа на вратарка, заедно с отбора, на друга — пори вълните върху сърф. На стената над леглото й имаше снимки на малки деца. На една от тях буташе детска количка, на друга се виждаше младо момче.

— Това приятелят й ли е? — посочи Сейер.

Майката кимна.

— Ани занимаваше ли се с малки деца?

Той посочи към снимка на Ани с русо мъниче в скута. Там тя изглеждаше горда и весела. Беше обърнала детето към фотоапарата, сякаш ликуваше с трофей.

— Гледаше децата на нашата улица.

— Значи обичаше малчуганите?

Тя кимна повторно.

— Водеше ли си дневник, госпожо Холан?

— Не мисля. Търсих в стаята й — призна тя. — Цяла нощ.

— Намерихте ли нещо?

Тя поклати глава. От гостната се разнесе лек шепот.

— Трябват ни няколко имена на хора, с които ще разговаряме — обясни Сейер.

Той погледна отново снимките по стените. Очите му се спряха върху екипа на Ани: черен, със зелена емблема на гърдите.

— Това дракон ли е?

— Морски змей — поправи го тя.

— Защо морски змей?

— Според легендите във фиорда има морски змей. Това са само поверия, от памтивека. Ако плавате с лодка и чуете шум зад себе си, значи змеят излиза от дълбините. Не бива да поглеждате назад, а да продължите да гребете напред. Ако се престорите, че нищо не се е случило, и го оставите на мира, няма да пострадате, но ако се обърнете и го погледнете в очите, той ще ви завлече на дъното. Според легендата змеят има червени очи.

— Да се върнем при другите.

Скаре продължаваше да пише. Мъжът все още седеше върху ръкохватката. Сякаш всеки момент щеше да изтече от ръба.

— А сестра й?

— Ще се прибере със самолет. Беше на гости на сестра ми в Тронхайм.

Госпожа Холан се отпусна върху дивана и се подпря на съпруга си. Сейер погледна през прозореца право срещу лицето на съседа им.

— Много нагъсто живеете тук — установи той. — Добре ли се познавате със съседите?

— Да, разговаряме с всички.

— Всички ли познаваха Ани?

Тя кимна мълчаливо.

— Ще обикаляме от врата на врата. Не се смущавайте от този факт.

— Няма от какво да се срамуваме.

— Ще ни дадете ли няколко снимки?

Бащата се изправи и отиде до етажерката под телевизора.

— Имаме видеозапис от миналото лято. Ходихме на вилата по южното крайбрежие.

— Не им трябва видеозапис — кротко възрази майката. — Дай им снимка.

— Предпочитам записа, ако нямате нищо против — обади се Сейер и го взе. — Благодаря.

— Споменахте, че Ани е изминавала по няколко мили седмично. Сама ли тичаше?

— Никой не можеше да издържи на темпото й — простичко обясни бащата.

— Значи е отделяла време за тичането въпреки училищните задачи. И то за няколко мили седмично. Вероятно все пак е имало друга причина да зареже хандбала?

— Бягаше, когато си поиска. Понякога преди закуска. А за мачовете се налагаше да се съобразява с точен график. Според мен тази зависимост не й се нравеше. Ани беше много самостоятелна.

— Къде тичаше?

— Навсякъде, независимо какво е времето. По главния път, в гората.

— До Змеевото езеро?

— И там.

— Чувстваше ли се неспокойна?

— Ани беше тихо и спокойно момиче — тихо повтори майката.

Сейер отново се приближи до прозореца и забеляза жена, която бързо пресича пътя. В ръцете й мерна бебе с биберон.

— Какви други интереси имаше Ани освен тичането?

— Филми, музика, книги, такива неща. Обичаше малки деца — отвърна бащата. — Особено в по-ранна възраст.

Сейер ги помоли да съставят списък на всички хора, близки на Ани. Приятели, съседи, учители, роднини, гаджета, ако е имала и други освен Халвур. Накрая списъкът съдържаше четиридесет и две имена с точен или приблизително точен адрес.

— С всички от списъка ли ще разговаряте? — поинтересува се майката.

— Да. Това е само началото. Мислим за вас — увери ги той.

— Трябва да посетим Турбьорн Хауген, дето търсеше Рагнхил вчера. Той ще знае колко е бил часът.

Автомобилът се плъзна край гаражите. Скаре преглеждаше записките си.

— Разпитах бащата за хандбала — сподели той. — Докато вие с майката бяхте в стаята на Ани.

— И?

— Според него Ани била много обещаващ талант. Отборът направил невероятно успешен сезон, ходили във Финландия на турнири. Нямал представа защо се е отказала. Усъмнил се, че нещо не е наред.

— Тогава ще намерим треньора или треньорката на отбора. Дали ще излезе нещо?

— Треньорът — отвърна Скаре. — Седмици наред й звънял, за да я убеди да поднови заниманията си с отбора. След нейното напускане били затруднени, не можели да й намерят заместник.

— Ще позвъним от Камарата, за да ни съобщят името му.

— Кнют Йенсвол, живее на „Гнайс“ осем. Надолу по баира.

— Чудесно — похвали го Сейер с вдигнати вежди. — Знаеш ли какво ми хрумна — продължи той. — Ани вероятно е била похитена, докато сме били на улица „Гранит“ на няколко минути път от нея и сме се тревожили за Рагнхил. Обади се на съдебния патолог Снурасон. Помоли го да побърза, та да получим доклада възможно най-бързо.

Скаре веднага взе мобилния телефон.

— Номерът е на четворката.

Той натисна клавиша, изчака, поиска да го свържат със Снурасон и зашепна.

— Какво каза?

— Хладилните камери били пълни. Всеки смъртен случай бил трагедия без оглед на причините и много хора чакали, за да погребат близките си, но донякъде разбирал колко сериозен е нашият случай и след три дена щял да ти изложи устния си доклад. За писмения се налагало да почакаш.

— Е — вдигна рамене Сейер, — отговорът не е толкова груб като за Снурасон.

* * *

Раймон мажеше филия с масло, изплезил големия си език. Съсредоточи се максимално, за да не развали постигнатото. Вече нареди един върху друг четири сухара, намазани с масло и поръсени със захар. Досегашният му рекорд бяха шест сухара.

В кухнята, малка и много уютна, цареше пълна бъркотия. След цялата хамалогия с храната Раймон приготви филия и за баща си — хляб без кора, покрит с препечена сланина. След като се нахранят, Раймон ще измие съдовете, а после, както обикновено, ще измете пода. Вече изпразни стъкленицата с урината на баща си и му доля вода в чашата. Днес не се виждаше слънце, денят беше сив, скучен и безинтересен. Кафето завря три пъти, значи е готово. Раймон постави петия сухар най-отгоре с доволна физиономия. Тъкмо се канеше да налее кафе на баща си и чу шум на автомобил пред вратата. За негов ужас се оказа полицейска кола. Вцепени се, но след миг се отдръпна от прозореца и застана в ъгъла. Сигурно идват, за да го тикнат в затвора. Кой ще се грижи за баща му тогава?

От двора долетя шум от затръшнати врати. Дочуха се гласове, сериозен шепот. Раймон се питаше дали не е сторил нещо нередно. Трудно му беше да прецени. За всеки случай не помръдна от мястото си, когато почукаха. Явно нямаха намерение да се предават — продължаваха да чукат и да го викат по име и баща му навярно ги чу. Раймон започна да кашля с всичка сила, за да заглуши виковете им. След малко всичко утихна. Той все още стоеше свит в ъгъла до камината. Видя долепено до прозореца на всекидневната лице: висок мъж с прошарена коса вдигна ръка и му махна. „Прави го само за да ме подмами да изляза“, помисли си Раймон и поклати глава. Държеше се за камината и се сви още по-навътре в ъгъла. Мъжът навън имаше приятен външен вид, но това изобщо не означаваше, че е добър човек. Раймон отдавна бе проумял тези неща — да не беше вчерашен. Вече не издържаше. Изтича в кухнята, но там имаше още едно лице с къдрави коси и тъмна униформа. Раймон се почувства като коте в чувал. Обля го студена пот. Днес не бе излизал с микробуса, все още не можеше да запали. Значи не е това. „Сигурно ще ме питат за онези работи на езерото“, отчаяно си помисли той. Клатеше се напред-назад. След малко излезе в коридора и се зае да оглежда боязливо ключа, стърчащ от ключалката.

— Раймон! — извика единият мъж. — Искам само да си поговорим. Няма нищо страшно.

— Не съм сторил нищо на Рагнхил!

— Знаем. Дошли сме за друго. Имаме нужда от помощта ти.

Той се поколеба още малко и най-сетне отключи.

— Може ли да влезем? — попита по-високият. — Само ще те питаме нещо.

— Да, влезте. Не знаех какво искате, а не отварям на всекиго.

— Прав си — окуражи го Сейер и го изгледа с любопитство. — Но полицията не е страшна.

— Да отидем във всекидневната.

Той ги поведе из жилището и посочи покрития със старо одеяло диван — странна мебел, явно направена с подръчни средства. Полицаите седнаха и огледаха малката квадратна стая с диван, маса и два стола. По стените бяха окачени снимки на животни и на възрастна жена с дете на ръце, вероятно майка му. Момченцето имаше силно изразени монголоидни черти. Явно възрастта на жената бе предопределила съдбата на Раймон. Не се виждаше нито телевизор, нито телефон. Сейер не помнеше кога за последно бе видял къща без телефон.

— Баща ти вкъщи ли е? — попита той и огледа тениската на Раймон: бяла, с надпис АЗ РЕШАВАМ.

— Лежи. Не може да става.

— Ти ли се грижиш за него?

— Готвя и чистя.

— Значи баща ти е голям късметлия със син като теб.

Раймон се ухили по особено чаровния начин, характерен за хората със синдрома на Даун. Непорочно дете в огромно тяло. Имаше силни, грамадни ръце с необичайно къси пръсти и широки рамене.

— Вчера си постъпил много мило с Рагнхил. Придружил си я до дома й — предпазливо подзе Сейер. — Не си я оставил да се прибира сама. Похвална постъпка.

— Тя не е достатъчно голяма! — обясни Раймон с тон на възрастен.

— Така е. Добре си направил, дето си я изпратил и си й помогнал да бута количката. Но когато се прибра, тя ни разказа нещо и мислехме да те попитаме ти какво забеляза на брега на Змеевото езеро.

Раймон се вторачи тревожно в него и издаде напред долната си устна.

— Видели сте момиче, нали, Раймон?

— Не съм го направил аз! — рязко извика той.

— Изобщо не сме си го помисляли. Не сме дошли за това. Нека те питам друго. Виждам, че носиш часовник.

— Да, имам часовник — показа им той. — На татко е.

— Често ли поглеждаш към него?

— О, не, почти никога.

— Защо?

— На работата шефът следи колко е часът, а вкъщи — татко.

— Защо не си на работа днес?

— Една седмица почивам, една седмица работя.

— Аха. Ще ми кажеш ли колко е часът в момента?

Раймон си погледна часовника.

— Единайсет и малко повече от десет.

— Точно така. Но не го поглеждаш често?

— Само когато се налага.

Сейер кимна и хвърли бърз поглед към усърдно записващия Скаре.

— Видя ли колко беше часът, когато изпращаше Рагнхил до дома й? Или като стояхте до брега на Змеевото езеро?

— Не.

— А можеш ли да предположиш?

— Не разбирам въпроса ти — призна Раймон, изтощен от ужасяващото го мислене.

— Не е лесно човек да запомни всичко, имаш право. Съвсем скоро приключваме. Забеляза ли нещо друго до езерото? Някакви хора освен момичето?

— Не. Тя да не е болна? — подозрително попита той.

— Мъртва е, Раймон.

— Рано й е да умира!

— Съгласен съм. Случайно да си забелязал през деня покрай къщата да минава автомобил или нещо подобно, докато Рагнхил е била при теб? Или някакви хора?

— Оттук минават много туристи. Но вчера нямаше. Само тукашни. Пътят свършва до Възвишението.

— Значи не си видял никого?

— А, видях един човек — най-сетне си спомни Раймон. — Точно когато тръгвахме към дома й. Профуча покрай нас като на рали.

— Качваше ли се или слизаше?

— Слизаше.

„Профуча покрай нас — повтори си наум Сейер. — Какво ли значение влага в тези думи човек, шофиращ само на втора скорост?“

— Позна ли колата? Да не е била на някой тукашен?

— Хората в селото не карат толкова бясно.

Сейер пресметна наум.

— Рагнхил се прибра малко преди два часа̀, значи сте видели колата около един и половина? До езерото се стига бързо, нали?

— Да.

— Шофьорът караше бързо, а?

— Чак се вдигна прахоляк. Ама сега е много сухо.

— Каква беше колата?

Сейер притаи дъх. Описание на кола, забелязана близо до местопрестъплението в часовете около убийството, би дало силен тласък на разследването.

— Съвсем обикновена — доволно се усмихна Раймон.

— Обикновена? — търпеливо повтори Сейер. — Какво искаш да кажеш?

— Не беше камион, нито микробус. Беше обикновена кола.

— Аха. Обикновен личен автомобил. Бива ли те с марките?

— Не особено.

— Каква кола има баща ти?

— Тойота „Хиас“ — изпъчи се той.

— Виждаш ли полицейската кола навън? Каква марка е?

— Онази ли? Нали ти го каза. Полицейска.

Той се местеше неспокойно на стола и изведнъж се натъжи.

— А цвета, Раймон? Забеляза ли какъв цвят беше колата?

Той се напрегна отново, но поклати обезсърчено глава.

— Много прах се вдигна. Не можеше да се види какъв цвят е — промърмори той.

— А сещаш ли се дали беше тъмна, или светла?

Сейер не се отказваше. Скаре продължаваше да пише, удивен от добродушния тон на шефа си. По принцип Сейер говореше по-малко.

— Нещо средно. Кафява, сива или зелена. Мръсен цвят. Вдигна се много прах. Питайте Рагнхил, и тя я видя.

— Вече го направихме. И според нея колата е сива или зелена. Но тя не успя да ни каже дали е нова и хубава, или стара и грозна.

— Не беше стара и грозна — категорично отсече Рай-мон. — Нещо средно.

— Аха, ясно.

— На покрива имаше нещо — неочаквано изтърси той.

— Така ли? Какво?

— Продълговата кутия. Плоска, черна.

— За ски ли? — предположи Скаре.

— Да, сигурно — поколеба се Раймон.

Скаре се усмихна и отбеляза казаното, очарован от старателния Раймон.

— Браво на теб, Раймон. Записа ли последното, Скаре? Значи баща ти е на легло?

— Сега май чака да му занеса храна.

— Няма да те бавим повече. Може ли да го поздравим, преди да тръгнем?

— Да, ще ви заведа.

Излезе от всекидневната, последван от двамата мъже. Спря в дъното на коридора и отвори вратата много внимателно, почти с благоговение. На леглото хъркаше старец. Зъбната му протеза беше потопена в чаша на нощното шкафче.

— Няма да го будим — прошепна Сейер и се измъкна на пръсти.

Благодариха на Раймон и излязоха на двора. Той се затътри по петите им.

— Може би пак ще дойдем. Имаш много хубави зайци — усмихна се Скаре.

— И Рагнхил ги хареса. Искаш ли да ти дам да подържиш някое зайче?

— Друг път.

Те му помахаха за сбогом и потеглиха по неравния път. Сейер барабанеше раздразнено по волана.

— Важно е да разберем каква е тази кола. Какво значи „нещо средно“? Имала и кутия за ски на покрива! Рагнхил не спомена нищо такова.

— Много хора си носят ските на покрива на колата.

— Не и аз. Спри ей там.

Паркираха пред къщата до червена мазда. От плевнята ги забеляза жена с шапка с козирка, обута в спортен панталон и гумени ботуши. Излезе на двора.

Сейер посочи червената кола.

— От полицията сме — учтиво се представи той. — Имате ли други коли освен тази?

— Още две — учудено отвърна тя. — Мъжът ми има мерцедес комби, а синът ни — фолксваген „Голф“. Защо се интересувате?

— Какъв цвят са? — в отговор попита той.

Тя го изгледа още по-озадачено.

— Мерцедесът е бял, а голфът — червен.

— А в съседната къща какви коли имат?

— Шевролет „Блейзър“. Тъмносин „Блейзър“. Случило ли се е нещо?

— Да. Ще ви обясним по-късно. Бяхте ли си вкъщи вчера по обяд? Между един и два?

— Бях на нивата.

— Да сте забелязали отгоре да слиза автомобил с бясна скорост? Сив или зелен с кутия за ски на покрива?

— Не си спомням да съм видяла нещо подобно — вдигна рамене тя. — Но аз не чувам почти нищо, докато съм в трактора.

— А да видяхте някакви хора в района по това време?

— Да, туристи и група младежи с куче. Иначе никого.

„Турбьорн с приятелите му“, досети се Сейер.

— Благодаря ви за помощта. Съседите ви вкъщи ли са?

Той кимна към долния двор и погледна лицето й. Носеше отпечатъка от работа сред природата; изглеждаше здраво и хубаво.

— Собственикът не е тук. Има друг човек, но той излезе сутринта. Не знам дали се е прибрал.

Тя заслони очи с ръка и се вторачи към къщата.

— Колата я няма, доколкото виждам.

— Познавате ли го?

— Не. Не е особено приказлив.

Той й благодари за отделеното време и се качи в колата.

— Първо трябва да се е качил — отбеляза Скаре.

— Да, но тогава още не е бил убиец. Сигурно е минал бавно и затова никой не го е забелязал.

Заслизаха към главния път на втора скорост. След малко забелязаха малка бакалничка отляво. Паркираха и влязоха в магазина. Над главите им издрънча звънче. От задната стая се появи мъж в синьозелен шлифер. В продължение на няколко секунди се взираше в полицаите с ужасено изражение.

— Заради Ани ли идвате?

Сейер кимна.

— Анете е направо съкрушена — потресено призна той. — Днес се обади на Ани и чу само вик в слушалката.

На вратата се появи и момиче в тийнейджърска възраст. Бащата обгърна раменете й с ръка.

— Днес й позволиха да си остане вкъщи.

— Къде живеете? До бакалията ли?

Сейер се приближи и му подаде ръка.

— Намерили сте я на петстотин метра оттук, до брега. Направо не ни го побира главата.

— Да сте забелязали нещо необичайно наоколо?

Бащата се замисли.

— Вчера в магазина дойдоха група момчета и си купиха кола-кола. Освен тях дойде само Раймон. Пристигна по обяд, за да купи мляко и сухари. Раймон Локе. Живее с баща си на Възвишението. Търговията ни не върви и скоро ще затворим бакалията.

Докато говореше, мъжът непрекъснато тупаше дъщеря си по гърба.

— За колко време напазарува Локе?

— Знам ли… За десет минути? А, спря и някакъв мотоциклет между дванайсет и половина и един. Постоя и тръгна. Голям мотоциклет с тежък кош. Турист, предполагам. Не съм забелязал други хора.

— Мотоциклет, казвате? Можете ли да го опишете?

— Ами, де да знам… Май беше тъмен. Лъскав, хубав. Човекът стоеше гърбом с каска. Четеше нещо, оставено в предната част на возилото.

— Видяхте ли регистрационната табела?

— За жалост не.

— А случайно да сте видели сива или зелена кола с кутия за ски на покрива?

— Не.

— А ти, Анете? — обърна се към дъщерята Сейер. — Да се сещаш за нещо важно?

— Не, иначе щях да се обадя — промърмори тя.

— Не бива да се обвиняваш за случилото се. Нямало е как да го предотвратиш. Сигурно някой я е качил по пътя.

— Ани не обичаше хората да се тревожат за нея. Опасявах се да не се ядоса, ако проверим дали си е вкъщи.

— Познаваше ли добре Ани?

— Може да се каже.

— Сещаш ли се кой би могъл да я срещне по пътя? Да е споменавала нови запознанства?

— Не, не. Нали си има приятел, Халвур.

— Аха. Моля ви да се свържете с нас, ако ви хрумне нещо. Бихме искали да поговорим пак.

Благодариха за съдействието и излязоха, а бакалинът Хорген влезе в задната стая. Сейер зърна приведената фигура през прозореца до входната врата.

— От кабинета си той вижда какво става на улицата.

Мотоциклет, който спира пред бакалията, и след малко потегля. Между дванайсет и половина и един. Трябва непременно да го намерим.

Той затръшна вратата.

— По думите на Турбьорн минал с тайфата си край Змеевото езеро към един без петнайсет, когато търсили Рагнхил. Тогава тялото на Ани не било там. Рагнхил и Раймон минали оттам вероятно около един и половина и видели трупа. Имаме период от четирийсет и пет минути. Направо не е за вярване. Точно преди да тръгнат към езерото, се разминали с кола, която карала с бясна скорост. Обикновена кола, нещо средно. Мръсен цвят, нито светъл, нито тъмен, нито стара, нито нова.

Удари с ръка по арматурното табло.

— Не всички са експерти на тема коли — усмихна се Скаре.

— Ще отправим молба към мистериозния водач, минал вчера покрай къщата на Раймон между един и един и половина, вероятно с кутия за ски на покрива на колата, да се свърже с нас. Същевременно ще обявим за издирване и мотоциклетиста. Ако никой не се обади, ще накарам децата да ми опишат колата.

— Как точно?

— Още не съм решил. Да я нарисуват. Нали децата постоянно рисуват.

Раймон занесе храната на баща си. Промъкна се на пръсти, но дъските на пода изскърцаха, а подносът издрънча при лекия удар с мраморната плоча на нощното шкафче. Бащата отвори едното си око.

— Какво искаха? — попита той.

* * *

Сейер и Скаре отидоха да хапнат в столовата на областния съд.

— Омлетът е сух — оплака се Скаре. — Оставили са го да престои в тигана.

— Така ли?

— Яйцето продължава да се втвърдява дълго след като го дръпнеш от котлона. Трябва да го сипеш в чинията, докато е още рохко.

Сейер нямаше възражения. Готвенето не му беше силна страна.

— А и са сипали мляко. Така развалят цвета.

— Да не си ходил в училище за готвачи?

— Само на курс.

— Виж ти, да не ти се надява човек.

Той обра остатъците в чинията със залък хляб и се избърса грижливо със салфетката.

— Ще започнем от „Кристал“. Ти тръгваш от едната страна, аз — от другата. На всеки се падат по десет къщи. Ще изчакаме до пет, когато хората се приберат от работа.

— На какво да обърна внимание? — попита Скаре и си погледна часовника. След два пушенето беше разрешено.

— На необичайни неща. Каквото и да е. Разпитай ги каква е била Ани преди и дали се е променила в последно време. Вложи целия си чар, за да ги предразположиш. Накратко: накарай ги да ти се разкрият.

— Добре е да поговорим насаме с Еди Холан.

— И аз си го помислих. След няколко дни ще го помоля да дойде. Не забравяй, че майката беше в шок. Полека-лека ще се успокои.

— Впечатленията им от поведението на Ани доста се разминават…

— Така става понякога. Имаш ли деца, Скаре?

— Не.

Запали си цигара и издуха дима надясно от шефа си.

— Сестра й сигурно се е прибрала от Тронхайм. Трябва да поговорим и с нея.

След като се нахраниха, се отбиха в отдела по експертно-криминална дейност, но не се сдобиха с никакви разобличаващи факти за зимното яке, с което бе покрит трупът.

— Внос от Китай. Такива якета се продават във всички евтини търговски вериги. Според вносителя пуснали на пазара две хиляди такива якета. В джоба има плик с дражета, рефлектор и няколко светли косъма, вероятно от куче. Не ме питай каква порода. Иначе нищо друго.

— Какъв размер е якето?

— Най-големият, но ръкавите бяха запретнати.

— Някога хората носели във връхните си дрехи бележка с името си — носталгично отбеляза Сейер.

— През Средновековието — да.

— А хапчето?

— Опасявам се, че ще те разочаровам. Най-обикновен ментов бонбон от онези, дето сега са на мода. Мъничък и страшно лют.

Сейер очакваше да получи повече информация. Ментовият бонбон не представляваше ценна находка. Че кой не носи такива дражета в джобовете си. Самият Сейер винаги имаше бонбони под ръка.

Върнаха се на улица „Кристал“. Там бе настъпило оживление. Гъмжеше от хлапета с различни превозни средства: велосипеди на три колела, трактори, колички с кукли. Забелязваше се и самоделно направена детска кола с развяваща се във въздуха грапава опашка. Когато полицейският автомобил спря до пощенските кутии, колоритната изложба на колела застина. Скаре не се стърпя и провери спирачките на няколко превозни средства. Собственикът на трактор „Маси Фъргюсън“ сигурно напълни гащите от страх, когато му обърна внимание за счупения заден стоп.

Повечето обитатели на улицата се бяха досетили, че се е случило нещо, но не знаеха какво. Никой не смееше да позвъни на семейство Холан и да ги попита.

Двамата полицаи се отбиваха от къща в къща, всеки от своята страна на улицата, и ставаха свидетели как хората отказват да повярват, а по лицата им се изписваше шок. Няколко жени се разплакаха, а мъжете пребледняваха и ставаха мълчаливи. Полицаите ги изчакваха известно време да дойдат на себе си и задаваха въпросите си. Всички познаваха Ани добре. Някои жени я забелязали да отива нанякъде. Семейство Холан живееха по-далеч и Ани минала покрай всички къщи. Гледала децата им години наред, но миналата година се отказала. Кажи-речи всички споменаха за заниманията й с хандбал и се учудили, когато решила да ги прекрати, защото Ани се справяла отлично като вратарка и постоянно пишели за нея в местния вестник. Възрастна двойка отбеляза, че момичето преди кипяло от енергия и било много по-общително, но отдавали промяната на възрастта. За кратко време пораснала много. Преди била дребна и слабичка, а после изведнъж се източила.

Скаре не влизаше в къщите по хронологичен ред. Намираше се в портокаловожълтата къща. Там живееше около петдесетгодишен ерген. Насред всекидневната му стоеше хубава малка лодка с опънати платна, а дъното й бе покрито с дюшек и купчина възглавници. На планшира човекът бе монтирал поставка за бутилка. Скаре зяпна от удивление. Лодката искреше в яркочервено, а платната бяха бели. Някъде в съзнанието на Скаре се мерна собственият му апартамент, обзаведен скромно, но изцяло със стандартни мебели.

Фрицнер не познавал Ани добре, защото нямал деца. Понякога обаче я возел до центъра. Съгласявала се само при лошо време, иначе му давала знак да продължи без нея. Фрицнер й симпатизирал, била прекрасна вратарка.

По същото време Сейер навести турско семейство, живеещо на номер шест. Когато позвъни, семейство Ирмак тъкмо се канеха да вечерят. Бяха се настанили около масата, където димеше голяма тенджера. Мъжът, висок, облечен в бродирана риза, му подаде кафявата си ръка. Сейер ги осведоми за смъртта на Ани Холан и за подозренията, че е убита.

— Не! — възкликнаха ужасени те. — Не може да бъде! Хубавицата на номер двайсет, дъщерята на Еди! Единствено те ни приеха радушно, като се пренесохме тук. Живели сме и на други места, не навсякъде са ни посрещали добронамерено. Не може да е истина!

Мъжът го хвана за ръката и го заведе до дивана.

Сейер седна. Господин Ирмак не притежаваше онова типично за емигрантите раболепие. Напротив, от него струеше самоуважение и увереност. Сейер изпита облекчение.

Някъде около дванайсет и половина жената видяла Ани да минава край къщата им в деня на смъртта си. Носела на гръб раница и изглеждала спокойна. Семейство Ирмак не познавали Ани като по-малка, защото били в селото само от четири месеца.

— Мъжко момиче — обобщи жената и оправи забрадката си. — Едра! Мускулеста — сведе очи тя.

— Гледала ли е вашето дете?

Сейер кимна към масата, където момиченцето на Ирмак търпеливо чакаше да приключат разговора. Детето — кротко, изключително красиво, с гъсти мигли — имаше дълбок, черен като шахта поглед.

— Мислехме да попитаме дали може — бързо отвърна мъжът, — но според съседите вече била твърде голяма. Не искахме да настояваме излишно. А и жена ми си е вкъщи по цял ден, справяме се. Само аз излизам рано сутрин. Имаме лада. Според съседа ладите не били хубави коли, но за нас е достатъчно добра. Всеки ден ходя с нея на улица „Попел“. Там имам магазин за подправки. Обривът на челото ви ще изчезне с подходящите подправки. Не от какъв да е магазин, а от моя, на Ирмак.

— Така ли? Сигурно ли е?

— Прочиства организма. Активира потенето.

Сейер кимна замислено.

— Значи не сте имали вземане-даване с Ани?

— Почти не. Понякога, когато тичаше покрай къщата, я спирах и размахвах заканително пръст. Казвах й: бягаш от душата си, момиче. Тя се засмиваше. По-добре да те науча да медитираш. Не можеш да намериш покой, като тичаш по улиците, обяснявах й аз. Тя се разсмиваше още по-силно и изчезваше зад ъгъла.

— Идвала ли ви е на гости?

— Да. Когато се пренесохме, тя дойде още първия ден с цвете в саксия, за да ни приветства с добре дошли. Нихмет се разплака — спомни си той и погледна към жена си. Сълзите и сега се стичаха от очите й. Придърпа забрадката си към челото и им обърна гръб.

На сбогуване благодариха на Сейер за гостуването и го поканиха да ги навести отново. Изпратиха го до малкия коридор. Момиченцето се държеше за полата на майка си. Тъмните й очи и къдрици му напомняха за Матеус. Сейер спря на пътя и се втренчи в излезлия от номер девет Скаре. Кимнаха си мълчаливо и продължиха обиколките.

— Много заключени врати, а? — попита Скаре.

— Само две: Юнас на номер четири и Рюд на номер осем.

— Аз разпитах всички от моята страна.

— Някакви впечатления на първо време?

— Познавала е всички, години наред е гледала децата им. Очевидно се е ползвала с доверието им.

Позвъниха на вратата на Холан. Отвори им момиче — явно сестрата на Ани, защото си приличаха, но същевременно бяха и много различни. Косата й, светла като на Ани, потъмняваше в корените. Миглите й бяха удължени със спирала. Очите й, много светли и неуверени, сякаш бяха хванати натясно в черния туш. За разлика от стройната фигура на Ани, беше по-ниска, облечена в панталон с ластик на крачолите и дълбоко разкопчана бяла блуза.

— Сьолви? — попита той.

Тя кимна и му подаде влажната си ръка. Въведе ги в къщата и веднага потърси убежище при майка си. Госпожа Холан седеше в същия ъгъл на дивана както при първото им посещение. За няколкото изминали часа лицето й се бе попроменило; вече не изразяваше толкова силно отчаяние, но изглеждаше потиснато, напрегнато и състарено. Бащата не се виждаше. Сейер се помъчи да разгледа Сьолви, без да я зяпа. Сьолви нямаше широките скули и решителната брадичка на Ани, нито големите й очи. Стори му се по-отпусната, някак безформена. След половинчасов разговор стана ясно, че двете сестри никога не са били особено привързани една към друга. Всяка си живееше свой живот. Сьолви работеше като чистачка във фризьорския салон и не проявяваше интерес към чуждите деца. Никога не се бе занимавала със спорт. Сейер си извади заключение, че е обсебена единствено от себе си; от мисълта какво впечатление създава у хората. Дори сега, седнала до майка си часове след кончината на сестра си, тя кършеше снага, явно по навик. Седеше, кръстосала крака, с леко наведена на една страна глава, и ръцете — сплетени около прасеца. По ръцете й блестяха крещящи пръстени. Имаше дълги нокти, лакирани в червено. Тялото й беше закръглено, лишено от характер, все едно нямаше скелет и мускули, а представляваше просто кожа, опъната върху буца розов пластилин. Макар и по-голяма от Ани, Сьолви имаше наивно изражение. Майката се държеше като закрилница спрямо нея и я потупваше по ръката, сякаш бе нужно да я успокоява през цялото време, или да я приканва към нещо — Сейер се колебаеше как да тълкува жеста. Сестрите действително се различаваха много една от друга. На снимката лицето на Ани изглеждаше по-зряло. Гледаше към фотоапарата внимателно, като че ли не обича да я снимат, но все пак е склонила заради доброто си възпитание. Сьолви позираше през цялото време. Външно приличаше на майка си, докато Ани се бе метнала на бащата.

— Да сте забелязали непознати за вас хора в компанията на Ани в последно време? Да ви е споделила за нови приятели?

— Тя не обичаше да се среща с нови хора.

Сьолви приглади блузата си.

— Знаете ли дали си е водила дневник?

— О, не, Ани не беше такава. По-различна беше от другите момичета, почти като момче. Дори не си слагаше грим. Не понасяше накити. Носеше медальона на Халвур, но само защото той я врънкаше. Всъщност дори й пречеше, докато тича.

Гласът й звучеше високо и сладникаво като на малко момиче. Не личеше, че е шест години по-голяма от Ани. Бъдете мили с мен, молеше сякаш тя, нали виждате колко съм крехка и мъничка.

— Познавате ли приятелите й?

— Те са по-малки от мен, но знам кои са.

Въртеше пръстените си и отговаряше колебливо, сякаш се опитваше да намери изход от създалата се ситуация.

— Кой според вас я познаваше най-добре?

— Събираше се с Анете, но само ако правеха нещо заедно. Не за да си говорят.

— Къщата ви е малко отдалечена — предпазливо отбеляза той. — Възможно ли е да е решила да се качи на автостоп?

— Изключено. Аз също не го правя — побърза да добави тя. — Но често се случва някой от селото да спре и да ни вземе с колата си. Познаваме почти всички.

„Почти“, отбеляза си той наум.

— Да ви се е струвала нещастна в последно време?

— Не чак нещастна. Е, не преливаше от щастие. Тя не проявяваше интерес към нещата, от които се вълнуват повечето момичета. Занимаваше се само с училището и тичането.

— А Халвур?

— Не съм съвсем наясно, но ми се струваше апатична и към него. Сякаш така и не можеше да реши дали да бъде с него, или не.

Пред очите на Сейер се появи образът на момиче със скептичен поглед, обърнало гръб на света; прави каквото си иска, проявява независимост и държи всички на разстояние. Защо?

— Според майка ви Ани преди е била по-жизнена. Вие как мислите? — попита той.

— Ами да, преди беше по-приказлива.

Скаре неочаквано си прочисти гърлото.

— А внезапна ли ви се стори промяната? — намеси се той. — Или настъпи постепенно, за дълъг период от време?

— Не — двете жени се спогледаха. — Не съм сигурна. Тя просто стана друга.

— Кога се случи това, Сьолви?

— Миналата година — вдигна рамене тя. — Скъса с Халвур, веднага след това заряза и хандбала. Израсна изведнъж. Всичките й дрехи й умаляха, а тя стана някак мълчалива.

— Сърдита, намусена?

— Не, мълчалива. Сякаш разочарована.

Разочарована.

Сейер кимна разбиращо. Погледна Сьолви. Панталонът й беше потресаващ — с цвета на люляците от детството му.

— Знаете ли дали Ани и Халвур са имали сексуална връзка?

— Не съм сигурна — отвърна тя и се изчерви до корените на косите си. — Попитайте Халвур.

— Така и смятам да направя.

— Сестрата е от момичетата, които често се оказват жертви — разсъждаваше на глас Сейер, докато се возеха в колата. — Жертва на мъже с лоши намерения, имам предвид. Изцяло е обсебена от собствената си личност и от идеята да я харесат, затова не долавя сигналите за опасност. Типичната жертва е Сьолви, не Ани. Ани е била резервирана и е спортувала; не се е стараела да направи добро впечатление. Не се е возила на автостоп, не е искала да се запознава с нови хора. Ако се е качвала в нечия кола, то със сигурност е познавала човека.

— Да, май стигнахме и по-рано до този извод — погледна го Скаре.

— Знам.

— Ти имаш дъщеря — подхвърли Скаре с любопитство. — И тя е била в пубертета. Как мина при нея?

— А — махна Сейер и погледна през прозореца. — Елисе се грижеше за тези неща. Но помня периода много ясно. Пубертетът е много трудно проходим терен. Докато навърши тринайсет, Ингри беше слънчев лъч, после започна да ръмжи. Ръмжа така една година, а на четиринайсет започна да лае. После нещата се уталожиха.

Да, после тя се поуспокои. Сейер помнеше, че на петнайсет дъщеря му вече напомняше на малка жена и той не знаеше как да общува с нея. Сигурно така се е чувствал и Холан. Когато детето ти вече не е дете, трябва да намериш нов подход към него. Никак не е лесно.

— Значи мъчното продължи една-две години, а после свърши?

— Да — кимна замислено той. — Май така беше.

— Питаш се кое е предизвикало промяната у Ани, нали?

— Случило се е нещо. Трябва да разбера какво. Какво момиче е била, кой я е убил и защо. Време е да навестим Халвур Мунц. Сигурно вече ни очаква. Според теб как се чувства?

— Нямам представа. Може ли да запаля цигара в колата?

— Не. Впрочем косата ти е станала доста дълга, а?

— Е, щом казваш. Вземи си бонбон за гърло.

Всеки от тях погледна през своя прозорец. Скаре отдели кичур коса от тила си и го опъна. Когато го пусна, той бързо се нави като червей върху горещ котлон.

* * *

Струваше й се някак познат. Затова премести стола по-близо и тикна набръчканото си лице досами екрана. Светлината я обля и той видя космите по брадата й, които ставаха все по-дълги. „Трябва да ги обръсне“, помисли си той, но нямаше представа как да й намекне.

— Това е Юхан Улав[2]! — извика тя. — Пие мляко.

— Мм.

— Боже мили, какъв е красавец. Питам се дали го осъзнава, та той е като скулптура. Наистина! Жива скулптура!

Кос избърса мустака си от млякото и се усмихна с белите си зъби.

— Ама какви ослепителни зъби има това момче! Бели като сняг! Така е, защото пие мляко. А си има и училищен зъболекар. Ние едно време нямахме.

Тя събра одеялото в скута си.

— Нямахме пари да се грижим за зъбите си. Налагаше се да ни ги вадят един след друг, когато изгният, а вие имате зъболекар в училище, пиете мляко и витамини, ядете здравословна храна и си миете зъбите с паста с флуор и какво ли още не. — Тя въздъхна прочувствено. — Само ако знаеш, плачех, докато си седях на чина, но не защото не разбирах уроците, а понеже умирах от глад. Как няма да сте хубави, днешните млади. Завиждам ви! Чуваш ли, Халвур? Завиждам ви!

— Добре, бабо.

Той вадеше с треперещи пръсти снимки от пожълтял плик. На външен вид представляваше слабичък младеж с тесни рамене. Никак не приличаше на кънкьора от телевизионната реклама. Устата му беше по момичешки малка. Едното ъгълче изглеждаше стегнато и когато по изключение се случеше да се усмихне, то не се подчиняваше на движението на устните. Отблизо се забелязваше белегът от шев — започваше от дясното ъгълче на устата и завършваше до корените на косата му на слепоочието. Младежът имаше мека кестенява коса, подстригана късо. Почти не му растеше брада. От разстояние можеше да мине за петнайсетгодишен и често на входа в кинозалата му искаха лична карта. Той не се дразнеше — по природа не си падаше хулиган.

Бавно прехвърли снимките, които бе гледал хиляди пъти. Сега обаче те придобиха нови измерения. Сега търсеше в тях предвестници за случилото се. Когато бе правил снимките, изобщо не бе подозирал какво го очаква. На тях Ани забиваше с огромна сила колче на палатката с дървено чукче; стоеше на ръба на трамплина, стройна като топола в черния си бански; другаде спеше в зеления си спален чувал; ето я, върти педалите на велосипеда, а русите й коси са паднали върху лицето. На една от снимките самият Халвур се мъчи да нагласи примуса. Едва я придума да се снимат заедно до палатката. Колко време само я убеждава, защото тя не понасяше фотоапарати, насочени към нея.

— Халвур! — изкрещя баба му от прозореца. — Идва полицейска кола!

— Знам — тихо отвърна той.

— Защо идва при нас? — внезапно обезпокоена го попита тя. — Какво искат?

— Заради Ани.

— Какво е станало с Ани?

— Мъртва е.

— Какви ги говориш?

Ужасена, тя се олюля и се подпря на ръкохватката на стола.

— Мъртва е. Идват да ме разпитват. Очаквах ги, съвсем логично е.

— Защо казваш, че Ани е мъртва?

— Защото такава е истината! — изкрещя той. — Починала е вчера! Баща й ми се обади.

— Да, но защо!

— Откъде да знам! Нямам представа защо, знам само, че е мъртва!

Той зарови лице в ръцете си. Баба му се отпусна като чувал върху стола и пребледня още повече. Напоследък се разбираха толкова добре. Не можеше да продължи дълго, не, хубавите неща са нетрайни.

Някой почука на вратата. Халвур се сепна, мушна снимките под покривката и отиде да отвори. Влязоха двама полицаи. В преддверието се заеха да го оглеждат. Не му беше никак трудно да се досети какво си мислят.

— Вие ли сте Халвур Мунц?

— Да.

— Дойдохме да ви зададем няколко въпроса. Досещате ли се защо?

— Баща й ми се обади тази нощ.

Халвур кимаше непрекъснато. Сейер забеляза старицата на стола и я поздрави.

— Ваша роднина ли е?

— Да.

— Къде можем да поговорим насаме?

— Само в стаята ми.

— Тогава, ако не възразявате…

Халвур ги поведе през тясна кухничка към малката си стая: старомодна, с боядисана в зелено ламперия и широки греди на прозорците. „Къщата сигурно е стара — помисли си Сейер, — вече не разполагат стаите по този начин.“ Полицаите се настаниха на един разклатен диван, а Мунц седна на леглото.

— Това във всекидневната баба ви ли е?

— Майката на баща ми.

— А родителите ви?

— Разведени са.

— Затова ли живеете тук?

— Можех да избирам къде ми се живее.

Думите му се посипаха като сухи камъчета.

Сейер се огледа, търсейки снимки на Ани, и върху нощното шкафче видя малка нейна фотография в златна рамка. До нея стоеше будилник и фигура на Мадоната с Младенеца, вероятно сувенир от някоя южна страна. В стаята беше закачен един-единствен плакат на рок групата „Meat Loaf“. Халвур имаше стереоуредба, дискове, гардероб и чифт маратонки, но не толкова хубави като на Ани. На облата дръжка на гардероба висеше каска. Не си беше оправил леглото. Върху тясното бюро срещу прозореца стоеше симпатичен компютър с малък екран. До него бе поставена кутия с дискети. Сейер прочете надписа на най-горната: „Шах за начинаещи“. През прозореца се виждаше паркирано пред навеса волво, пуста кучешка колиба и мотоциклет, покрит с найлон.

— Карате мотоциклет ли? — попита Сейер, колкото да започне разговора.

— Когато запали. Невинаги пали лесно. Ще го поправя, но точно сега нямам пари.

Той опипваше нервно яката на ризата си.

— Работите ли?

— В сладоледената фабрика. От две години съм там.

„Сладоледената фабрика — помисли си Сейер. — Две години. Значи е завършил гимназия и веднага е започнал работа. Сигурно не е постъпил толкова глупаво, нали трупа опит.“ Халвур очевидно не спортуваше — изглеждаше слабичък, блед. В сравнение с него Ани беше почти атлетична, тренираше усилено и учеше съвестно, а този младеж пакетираше сладолед и живееше при баба си. Нещо не се връзваше. Все пак мисълта му се стори доста крайна и той я отхвърли.

— Налага се да ви поразпитам за някои неща. Моля за вашето разбиране.

— Имате го.

— Кога за последно видяхте Ани?

— В петък. Ходихме на кино в седем.

— Какво гледахте?

— „Филаделфия“. Ани плака — замислено сподели той.

— Защо?

— Филмът е тъжен.

— Аха. А после?

— Хапнахме в заведението до киното и се прибрахме с автобуса. Отидохме у тях и слушахме плочи в стаята й. Аз се прибрах с автобуса в единайсет. Тя ме изпрати до спирката при млекарната.

— И оттогава не сте я виждали?

Той поклати отрицателно глава. Стегнатите устни му придаваха нацупено изражение. „Колко несправедливо — помисли си Сейер, — момчето иначе има много хубаво лице — със зелени очи и правилни черти. Заради малката му уста човек оставаше с впечатлението, че Халвур крие грозни зъби или нещо друго.“ По-късно Сейер установи, че зъбите на младежа са повече от идеални. Четири от горните и два от долните бяха порцеланови.

— Не сте ли говорили поне по телефона?

— А, говорихме — припряно отвърна Халвур. — Тя ми се обади на следващата вечер.

— Какво искаше?

— Нищо.

— Но по принцип си беше доста мълчалива, нали?

— Да, обаче обичаше да говори по телефона.

— Значи не е искала нищо, просто ви е звъннала. За какво си говорихте?

— Ако непременно трябва да узнаете — за какво ли не.

Сейер се усмихна. Халвур се вторачи през прозореца, като че ли искаше да избегне зрителния контакт с полицаите. Вероятно чувстваше вина или просто се смущаваше. Двамата мъже изпитваха тъжно съчувствие към него. Приятелката му беше мъртва, той нямаше на кого да си излее душата, освен на баба си, която чакаше във всекидневната. „А може би дори е убиец“, помисли си Сейер.

— Вчера ходихте ли на работа в сладоледената фабрика?

— Не, бях си у дома — отвърна младежът след кратко колебание.

— Значи сте си останали вкъщи? Защо?

— Не се чувствах добре.

— Често ли отсъствате от работа?

— Не, не отсъствам често от работа! — повиши глас той. За пръв път от началото на разговора си с него полицаите доловиха отсянка на гняв.

— Баба ви сигурно ще потвърди?

— Да.

— Излизахте ли през деня?

— Само за малко.

— Въпреки че бяхте болен?

— Нали трябва да ям! Баба ходи до магазина само когато времето е хубаво, а това не се случва често. Страда от ставен ревматизъм — поясни той.

— Ясно. Бихте ли споделили в какво се изразяваше неразположението ви?

— Само ако се налага.

— Точно сега — не, но скоро ще се наложи.

— Добре тогава. Страдам от безсъние.

— И на следващия ден не ходите на работа?

— Не мога да следя производството, ако ми се спи.

— Разбираемо е. Защо не можете да спите?

— Болестта ми е от дете. Нали така се казва?

Внезапно устните му се разтеглиха в огорчена усмивка и му придадоха неочаквано зрял вид.

— По кое време излязохте?

— Към единайсет.

— Пеш ли?

— С мотоциклета.

— До кой магазин?

— „Киви“ в центъра.

— Значи вчера сте успели да запалите мотоциклета?

— Винаги успявам, ако съм достатъчно упорит.

— Колко време ви нямаше у дома?

— Не знам. Не предполагах, че ще ми искате обяснение.

Сейер кимна. Скаре пишеше като обезумял, за да успее да отрази всичко.

— Горе-долу?

— Около час.

— Баба ви може ли да го потвърди?

— Едва ли. Тя невинаги разбира къде съм.

— Имате ли шофьорска книжка за лек автомобил?

— Не.

— Откога сте заедно с Ани?

— От доста време, няколко години.

Той избърса носа си, като продължаваше да се взира навън.

— Определяте ли връзката ви като успешна?

— Скъсвахме на няколко пъти.

— Тя ли пожела да се разделите?

— Да.

— Каза ли ви защо?

— Всъщност не. Но тя не беше особено отдадена на връзката ни. Искаше по-скоро да сме приятели.

Той се изчерви и заби поглед в ръцете си.

— Връзката ви сексуална ли беше?

Червенината по лицето му се сгъсти и той отново погледна навън.

— Не.

— Така ли?

— Ами нали ви казах, не беше отдадена на връзката ни.

— Но сте опитвали?

— Да, няколко пъти.

— Сигурно не се е получило? — попита Сейер дружелюбно.

— Не знам кое се смята за сполучливо.

Сега лицето му толкова се изопна, че не се забелязваше никаква мимика.

— Знаете ли дали е имала други сексуални партньори освен вас?

— Не, но не ми се вярва.

— Значи сте били заедно с Ани в продължение на повече от две години, тоест откакто тя е била на тринайсет. Тя ви е зарязвала няколко пъти, не е искала да правите секс, но въпреки това вие сте искали да бъдете с нея? Та вие не сте дете, Халвур. Толкова ли сте търпелив?

— Явно да.

Гласът му прозвуча тихо и неутрално, сякаш той през цялото време внимаваше да не покаже какво чувства.

— Добре ли познавахте Ани?

— По-добре от останалите.

— Да ви се е струвала нещастна?

— Не точно нещастна, по-скоро… знам ли… потисната.

— Това по-различно ли е от нещастна?

— Да — вдигна очи той. — Когато си нещастен, се надяваш нещо да се промени. Когато си се отчаял от живота, ставаш потиснат.

Сейер изслуша обяснението с леко учудване.

— Ани беше различна, когато я срещнах преди две години — неочаквано призна той. — Шегуваше се с всички и се смееше непрекъснато. Представляваше пълната ми противоположност.

— А после се е променила?

— Израсна изведнъж и се затвори в себе си. Вече не се закачаше с никого. Чаках, надявах се този период да отмине и всичко да тръгне постарому. Сега вече няма на какво да се надявам.

Кършеше ръце, забил нос в пода. Насили се да погледне Сейер. Очите на Халвур бяха лъскави като мокри камъни.

— Не знам какво си мислите, но не съм сторил на Ани нищо лошо.

— Нищо не си мислим, просто разговаряме с всички. Разбирате ли?

— Да.

— Ани използваше ли наркотици и алкохол?

Скаре тръсна химикалката, за да започне да пише пак.

— Що за въпрос! Съвсем се отплеснахте.

— Е, аз не я познавам — простичко обясни Сейер.

— Извинете, но звучи нелепо.

— А вие?

— Не би ми хрумнало.

„Гледай ти — помисли си Сейер. — Млад мъж на постоянна работа, въздържател, работлив. Звучи обещаващо.“

— Познавате ли приятелите на Ани? Например Анете Хорген?

— Бегло. По принцип бяхме само двамата. Ани не искаше да ни събира.

— Защо?

— Не знам, такова беше нейното желание.

— И вие се съобразявахте с него?

— За мен не беше проблем. Не обичам големите компании.

Сейер кимна с разбиране. Може би действително двамата млади са били подходящи един за друг.

— Знаете ли дали Ани си е водила дневник?

Халвур се поколеба, но устоя на импулса и поклати отрицателно глава.

— От онези розови книжки във формата на сърце с катинар ли?

— Не непременно такъв. Може да е изглеждал и другояче.

— Не, мисля, че не — промърмори той.

— Но не сте сигурен?

— Напротив, сигурен съм. Не ми е споменавала за дневник.

Гласът му се чуваше едва-едва.

— Имате ли с кого да споделяте?

— Баба ми.

— Привързан ли сте към нея?

— Тя е супер. Тук е тихо и спокойно.

— Имате ли синьо зимно яке, Халвур?

— Не.

— А каква връхна дреха обличате?

— Дънково яке или грейка, когато е студено.

— Ще ми се обадите ли, ако нещо ви тежи?

— И защо? — удивено погледна Халвур.

— Нека се изразя по друг начин: ще се свържете ли с участъка, ако се сетите за нещо, каквото и да е, което според вас би хвърлило светлина върху убийството на Ани?

— Да.

Сейер се огледа, за да запомни обстановката в стаята. Очите му се спряха на Мадоната. „Ако човек посвети малко повече време да я разгледа, ще преосмисли първоначалното си равнодушие“, помисли си той.

— Много красива скулптура. Къде сте я купили, някъде на юг ли?

— Подарък ми е от отец Мартин. Католик съм — додаде той.

Това признание накара Сейер да го огледа внимателно. От цялото му същество лъхаше нещо стегнато и резервирано, сякаш той ревностно бранеше своята територия. „Вероятно трябва да го принудят да се отвори като мида в кипяща вода.“ Сейер се въодушеви от хрумналото му сравнение.

— Значи сте католик?

— Да?

— Простете любопитството ми, но кое в тази религия ви впечатлява?

— Ами много е понятна. Опрощението. Прошката.

Сейер кимна.

— Но вие сте толкова млад — усмихна се той и се изправи. — Едва ли сте съгрешили кой знае колко?

Въпросът му увисна във въздуха.

— Имал съм порочни помисли.

Сейер светкавично се върна към собствените си тревоги:

— Казаното от вас ще бъде проверено, разбира се. Такава е процедурата. Ще се свържем с вас.

Стисна силно ръката му — опита се да го обнадежди. Отново минаха през кухнята, където се носеше лека миризма на сготвени зеленчуци. Във всекидневната старицата седеше на люлеещ се стол, грижливо завита в одеяло. Тя изпрати полицаите с изплашен поглед. Навън Сейер отново видя мотоциклета, покрит с найлон. Черно сузуки.

— И ти ли си мислиш за това, за което и аз? — попита Скаре, когато се спуснаха надолу.

— Вероятно да. Той не ни зададе никакви въпроси. Нито един. Приятелката му е убита, а той не иска да знае подробности. И все пак не е задължително да означава нещо.

— Да, но е странно.

— Навярно ще му хрумне да пита, след като вече сме си тръгнали.

— Или пък знае какво й се е случило и затова не прояви любопитство.

— Зимното яке от местопрестъплението би било доста голямо за Халвур, нали?

— Да, но ръкавите бяха загънати.

Беше късен следобед и те се нуждаеха от почивка. Върнаха се в града и оставиха селцето зад гърба си, а жителите му — шокирани, потънали в тежки размисли. На улица „Кристал“ хората се суетяха напред-назад, отваряха и затваряха врати, звъняха телефони; ровеха из чекмеджетата и вадеха стари снимки. Ани беше в устата на всички. Първите слухове се зародиха под блещукащи свещи и избуяха във всички домове като устойчив плевел. Повечето от тях си сръбнаха по малко алкохол. Обстоятелствата бяха извънредни и правилата се нарушаваха едно след друго.

А Раймон се занимаваше с друго. Седнал на кухненската маса, лепеше в една тетрадка картинки на Калвин и Хобс, Туити и Силвестър. Лампата на тавана светеше, баща му спеше, а по радиото изпълняваха музика по желание на слушателите. Поздрав за Глен Коре от неговата баба. Раймон слушаше музиката и душеше лепилото с лек аромат на бадемова есенция. Изобщо не забеляза втренчения в него мъж, застанал пред прозореца.

* * *

Халвур затвори вратата на кухнята и включи компютъра. Отвори харддиска и замислено се загледа в документите. Съдържаха игри, данъчни декларации, разчет за месеца, списъци с адреси, обзор на колекцията му от дискове и разни други битовизми. Но имаше и папка, чието съдържание му бе непознато. Отгоре пишеше „Ани“. Остана загледан в нея, докато разсъждаваше. При двойно кликване с мишката папките ще започнат да се отварят една по една и след секунди на екрана ще се появи съдържанието им. С едно изключение. Самият той имаше папка със заглавие „Лично“. За да я отвори, трябваше да въведе парола, която знае само той. Същото важеше и за папката на Ани. Той й показа как да ограничи достъпа до нея чрез съвсем проста процедура. Халвур нямаше представа каква парола е избрала Ани, а още по-малко какво има вътре. Ани настоя да запази съдържанието в тайна. Дори се засмя, като видя изписаното по лицето му разочарование. Той й показа как да го направи, а после излезе от стаята и изчака във всекидневната Ани да въведе паролата си. Кликна два пъти на късмет. На екрана мигом се изписа съобщение:

Access denied. Password required.[3]

Халвур искаше да отвори папката. Единствено тя му остана от Ани. Ами ако съдържа изобличаващи го факти? Може би е нещо като дневник. „Задачата е непосилна“ — помисли си той и погледна стъписано клавиатурата, където десет цифри, двадесет и девет букви и редица различни знаци образуваха невъобразимо голям брой комбинации. Помъчи се да се успокои. Самият той избра за парола името на известна жена, изгорена на клада, а после обявена за светица. Хрумването му беше идеално за целта и дори Ани никога не би се досетила. Но може пък тя да се е спряла на дата. Изборът на рождена дата на близък е доста обичайна практика. Постоя, загледан в папката — сив, скромен квадрат с името й. Идеята не беше той да отваря папката — нали Ани пожела да я запази в тайна. Но сега нея я няма и правилата не важат. Вероятно вътре има нещо, което би обяснило защо Ани бе толкова недостъпна.

Скрупулите му станаха на пух и прах и се изпариха. Халвур беше сам и разполагаше с неограничено време, а и нямаше никакви ангажименти. Вперил поглед в светещия екран в полутъмната стая, той се чувстваше близо до Ани. Реши да започне с числа, например рождени дати и ЕГН-та. Някои от тях му бяха известни — неговите, на Ани, на баба му, — а другите ще ги разбере впоследствие. Все пак постави някакво начало. Тя, разбира се, може и да е избрала няколко думи, пословица, известен цитат или име. Чакаше го усилена работа. Халвур не знаеше дали ще успее да разбие паролата, но разполагаше с време и огромно търпение. А и имаше други начини.

Въведе рождената й дата, макар и да се съмняваше да е избрала нея. 03.03.1980. После същите цифри в обратен ред.

„Access denied“, светна надпис на екрана. Неочаквано на вратата се появи баба му.

— Какво казаха? — попита тя и се подпря на рамката.

Той се сепна и се поизправи.

— Нищо особено. Само ми зададоха няколко въпроса.

— Да, но това е ужасно, Халвур! Защо е мъртва?

Той се втренчи безмълвно в нея.

— Еди каза, че я намерили в гората до Змеевото езеро.

— Да, но от какво е починала?

— Не ми казаха — прошепна той. — Забравих да ги попитам.

Сейер и Скаре влязоха в залата за обучение в бараката зад Областния съд. Дръпнаха завесите и изгасиха повечето лампи. Върнаха лентата назад, а Скаре взе дистанционното, за да спира записа при необходимост.

В тази нескопосана, пригодена набързо пристройка просто липсваше звукоизолация. Чуваха звънене на телефони, блъскане на врати, гласове, смях, бръмчене на автомобили. От задния двор долетя вик на пияница. Въпреки това звуците долитаха приглушени, защото денят клонеше към своя край.

— Какво, по дяволите, е това?

Скаре се наведе напред.

— Някой бяга. Прилича на Грете Вайц[4]. Май на маратона в Ню Йорк.

— Да не би да е сбъркал касетата?

— Едва ли. Чакай, виждам островчета и скали.

Известно време картината подскачаше, но най-накрая се успокои и се фокусира върху две жени по бански, легнали на гола скала.

— Майката и Сьолви — отбеляза Сейер.

Сьолви се припичаше по гръб, едното й коляно бе сгънато. Вдигнала бе очилата на главата си, сигурно за да не й останат бели петна около очите. Майката бе покрита отчасти с вестник, най-вероятно „Афтенпостен“, ако се съдеше по формата му. До двете жени имаше списания, плажно масло, термоси, няколко кърпи и портативно радио.

Камерата се застоя достатъчно върху почитателките на слънцето. Обективът се насочи към плажа, където отдясно се появи високо русо момиче. Носеше сърф над главата си и вървеше полуобърната към камерата. Походката й не беше никак предизвикателна, тя просто отиваше към водата и не забави крачка дори когато нагази до колене. Чуваше се бученето на силните вълни. Внезапно гласът на баща й надвика прибоя:

— Усмихни се, Ани!

Тя продължи да навлиза във водата, все по-навътре и по-навътре, пренебрегвайки молбата му. Накрая все пак се обърна, явно й беше трудно заради тежкия сърф. За няколко секунди тя се втренчи право в Сейер и Скаре. Вятърът пое русите й коси и ги развя, а по лицето й пробяга усмивка. Скаре се вгледа в сивите й очи и усети как при вида на газещото сред вълните дългокрако момиче кожата на ръцете му настръхна. Ани носеше черен бански с кръстосани на гърба презрамки и синя плувна жилетка.

— Този сърф не е за начинаещи — обади се Скаре.

Сейер не отговори. Ани газеше все по-надълбоко във водата. Спря, качи се на сърфа, хвана платното със силните си ръце и запази равновесие. После сърфът направи завой от сто и деветдесет градуса и набра скорост. Двамата мъже наблюдаваха мълчаливо как Ани навлиза все по-навътре. Пореше вълните като светкавично понесла се по тях яхта. Баща й я следеше с камерата. Записът показваше неговата гледна точка към дъщеря му иззад обектива. Той явно се стараеше да държи камерата неподвижно, да не трепери, а да покаже сърфистката в най-добрата й светлина. В кадрите долавяха колко горд се е чувствал с дъщеря си. Тя беше в стихията си. Изобщо не се боеше да не падне или да не потъне във водата.

Внезапно тя се изгуби. Вече гледаха подредена маса с покривка на цветя, чинии и чаши, лъснати до блясък прибори, ваза с полски цветя. Наредени върху дъска котлети, наденички, бекон. Отстрани грееше грил. Слънцето се отразяваше в бутилки с кока-кола и минерална вода. Отново Сьолви в минипола и горнище от бански, току-що гримирана. Госпожа Холан в сносна лятна рокля. Най-сетне и Ани, но в гръб, обута в тъмносини бермуди. Неочаквано тя се обърна към камерата, отново след подканване от баща й. Същата усмивка, сега малко по-широка. Този път видяха трапчинките й и леко издути тънки сини вени на шията й. На заден план се чуваше как майката и Сьолви бъбрят. Издрънчаха бучки лед, изсипани в чаша. Ани наливаше кока-кола. Тя се обърна бавно за втори път и попита към камерата:

— Кока-кола, тате?

Гласът й звучеше изненадващо дълбок. На следващия кадър бяха във вилата. Госпожа Холан разрязваше торта на кухненския плот.

Кока-кола, тате. Гласът беше едва доловим, но мек. Ани е обичала баща си. От трите кратки думи струеше нежност и уважение. Забелязваха се, както човек вижда тънката граница между сока и червеното вино, налети в една чаша. Гласът й беше дълбок, пълен с жар. Ани беше момичето на татко.

Останалата част от филма се изниза, без да събуди интереса на двамата полицаи. Ани и майка й играят бадминтон, задъхани заради силния вятър, превъзходен за сърф, но безпощаден към перцето. Семейството, събрано около трапезата, играе Trivial Pursuit[5]; дъската за игра в близък план показва ясно кой води в момента, но Ани не изглежда доволна от предстоящата победа. Тя почти не разговаря, за разлика от майка си и Сьолви, които не спират да бъбрят: Сьолви със сладникав, тънък глас, а майката с по-дълбок и дрезгав. Скаре издуха дима между коленете си. Отдавна не се беше чувствал толкова стар. На екрана се появиха звездички, а после — червендалесто лице със зейнала уста. Впечатляващ тенор изпълни стаята.

— „No man shall sleep“[6] — обясни Конрад Сейер и тежко се изправи.

— Какво?

— Лучано Павароти. Пее Пучини. Остави касетата в шкафа с документация — додаде той.

— Била е добра сърфистка — отбеляза с благоговение Скаре.

Сейер не успя да му отговори. Телефонът звънна и ги прекъсна. Скаре вдигна слушалката и веднага придърпа бележник и молив. Направи го по навик. Той вярваше в три неща: сериозно отношение към задълженията, старателност и добро настроение. Сейер прочете написаното от него: Хенинг Юнас, „Кристал“, номер четири. 12:45. Магазинът на Хорген. Мотоциклет.

— Можете ли да дойдете до участъка? — припряно попита Скаре. — Не? Тогава ние ще дойдем у вас. Дадохте ни много важни сведения. Благодаря ви, ще се видим.

Затвори.

— Един от съседите. Хенинг Юнас, живее на номер четири. Тъкмо се прибрал и разбрал за Ани. Вчера я качил в колата си на колелото и я оставил до магазина на Хорген. Там имало мотоциклет и я чакал.

Сейер седна на масата.

— Пак този мотоциклет, за който спомена и Хорген. Халвур има мотоциклет — замислено рече той. — Защо не може да дойде?

— Кучето му ражда.

Скаре мушна бележката в джоба си.

— На Халвур ще му е трудно да докаже колко време е бил навън с мотоциклета си. Дано убиецът да не е той. Стана ми симпатичен.

— Убиецът си е убиец — лаконично отбеляза Сейер. — Понякога изглеждат приятни хора.

— Да — кимна Скаре. — Но е по-лесно да закопчаеш някой антипатичен човек.

Юнас опипа внимателно корема на кучката. Тя дишаше учестено, с изплезен розов, влажен език. Лежеше неподвижно и му позволи да я докосне. Той погледна през прозорците, надявайки се всичко да приключи съвсем скоро.

— Браво, Хера! — погали я той.

Кучката погледна през него, равнодушна към похвалата. Той седна на пода малко по-далеч от нея. Мълчаливото, търпеливо животно го изпълваше с възхищение. Хера никога не създаваше проблеми, винаги беше послушна и нежна като ангел. Никога не се отделяше от него, докато се разхождаха, ядеше каквото й сложи, а вечер тихичко се настаняваше в ъгъла, когато той се качваше горе да спи. Всъщност му се искаше да стои така, докато всичко приключи, да бъде близо до нея и само да слуша дишането й. А може би до сутринта няма да се случи нищо. Той не се чувстваше изморен. От вратата се раздаде кратък, отчетлив звън. Стана и отвори.

Ръкостискането на Сейер беше сухо и силно. От него лъхаше представителност. Младият полицай му се стори по-различен, с малка момчешка ръка и тънки пръсти. Лицето му беше открито, гледаше дружелюбно за разлика от по-възрастния си колега. Покани ги да влязат.

— Как е кучето? — поинтересува се Сейер.

Върху персийки килим в черно и розово лежеше красив доберман. Сигурно килимът беше имитация, никой не позволява на кучето си да ражда върху истински персийки килим. Доберманът дишаше учестено, но не помръдваше и дори не забеляза влезлите двама непознати.

— За пръв път й е. Май ще са три, опитах се да ги преброя. Всичко ще бъде наред. Хера никога не създава проблеми — погледна ги домакинът и поклати глава. — Толкова съм разстроен от случилото се, че не мога да се съсредоточа върху каквото и да е.

Юнас хвърляше по едно око към кучето, докато говореше с полицаите, и гладеше голото си теме със силната си ръка. Не беше съвсем плешив — къдрава кестенява коса обточваше черепа му, а очите му бяха необикновено тъмни. Мъж, среден на ръст, но с мускулесто тяло и наченки на паласки, видимо към трийсет и девет-четирийсетгодишен. Като млад вероятно е бил по-тъмно копие на Скаре. Имаше хубави черти на лицето и добър загар, като че ли от южен плаж.

— Не искате ли да си купите кученце? — умолително ги погледна той.

— Аз имам леонбергер — осведоми го Сейер — и се съмнявам да ми прости, ако домъкна у дома ново кутре. Много е разглезен.

Юнас кимна към дивана. Издърпа напред ниската масичка, та двамата мъже да се промъкнат.

— Снощи срещнах Фрицнер до гаража, върнах се от панаир в Осло. Той ми каза. Още не съм в състояние да го асимилирам. Не биваше да я пускам от колата, можеше да я задържа. — Той разтърка очи и пак хвърли поглед към кучето. — Ани идваше често у дома. Гледаше децата. Познавам и Сьолви. Ако се беше случило на нея — тихо рече той, — нямаше да се изненадам. Сьолви е от онези жени, които лесно биха се съгласили да се качат в колата на непознат. В ума й са само момчета. Но Ани… — Той ги погледна. — Ани беше по-равнодушна към такива неща и внимаваше много. А май си имаше и приятел.

— Да, така е. Познавате ли го?

— Не, не, никак. Виждал съм го само от разстояние по улицата. Двамата бяха доста срамежливи, дори не се държаха за ръце. — Мисълта го накара да се усмихне тъжно.

— Накъде отивахте, когато качихте Ани?

— На работа. Помислих, че Хера ще ражда, но мина много време, без да се появят никакви признаци.

— Кога отваряте магазина?

— В единайсет.

— Доста късно.

— Да, но сутрин хората си купуват мляко и хляб. Сещат се за персийски килими чак след като задоволят по-първичните си нужди.

Той се усмихна иронично на собствения си коментар.

— Имам галерия за килими — обясни той. — Намира се в центъра, на улица „Капелен“.

Сейер кимна.

— Ани е отивала при Анете Хорген да си пишат заедно домашното. Спомена ли ви нещо по въпроса?

— Домашно ли? — удиви се Юнас. — Не, не ми каза нищо.

— Но е носила раница на гърба си?

— Да. Сигурно й е служила за прикритие, знам ли. Разбрах само, че отивала до магазина на Хорген.

— Разкажете ни какво видяхте.

Юнас кимна.

— Ани тичаше по стръмния наклон до колелото, аз я подминах и спрях на спирката. Попитах я иска ли да се качи. Беше тръгнала към Хорген, а дотам е доста път. Не че Ани беше мързелива, напротив, беше доста жизнена. Постоянно тичаше. Сигурно е била в превъзходна форма, но все пак се качи при мен и ме помоли да я оставя до магазина. Помислих си, че сигурно ще пазарува или има среща. Оставих я там и продължих. Забелязах обаче мотоциклета, паркиран до магазина. Последно видях как тя се насочи натам. Тоест, не знам дали мотоциклетистът е чакал точно нея, не го познах. Само видях как тя тръгна натам с решителни стъпки и не се обърна назад.

— Опишете мотоциклета.

Юнас разпери безпомощно ръце:

— Очаквах да ми зададете този въпрос, но не разбирам от мотоциклети. Браншът, в който работя, е, меко казано, различен. Видях само хром и стомана.

— А на цвят?

— Мотоциклетите не са ли черни?

— Не е задължително.

— Със сигурност не беше яркочервен, иначе щях да го запомня.

— Голям и мощен ли беше, или малък? — поинтересува се Скаре.

— Стори ми се голям.

— А водачът?

— Не се виждаше как изглежда. Носеше каска, а на нея имаше нещо червено. Не ми приличаше на зрял мъж, а по-скоро на младеж.

Сейер кимна и се наведе напред.

— Възможно ли е да сте видели приятеля на Ани? Той има мотоциклет.

Юнас се намръщи и зае отбранителна поза.

— Виждал съм го само от разстояние. Мотоциклетистът до магазина се намираше далеч от мен и носеше каска. Не мога да кажа дали е бил той. Дори не желая да го намекна.

— Не ви карам да кажете, че е бил той — присви очи Сейер. — Питам ви само дали според вас е възможно да е бил той. По думите ви мотоциклетистът е бил млад. А беше ли слаб?

— Не е лесно да се определи, когато човекът е облечен в кожен екип — отвърна безпомощно Юнас.

— Но защо решихте, че е млад?

— Ами не знам — объркано отвърна той. — Какво да ви кажа? Нали Ани е млада, логично е и той да е млад. Сигурно и позата на тялото му ме е навела на тази мисъл. — Изглеждаше несигурен. — Откъде да знам, че това ще се окаже важно.

Отново се изправи и коленичи до кучето.

— Опитайте се да ми влезете в положението — смутено помоли той. — В такова малко село слуховете се разпространяват главоломно. А и не ми се вярва приятелят на Ани да стори нещо подобно. Та той е само момче, а и нали дружаха отдавна.

— Оставете на нас да преценим кой е виновникът — отсече Сейер. — Този мотоциклет е важен, забелязал го е и друг очевидец. Ако приятелят на Ани е невинен, няма да получи присъда.

— Дали? — колебливо попита Юнас. — И все пак е достатъчно неприятно да бъдеш заподозрян. Ако ви кажа, че мотоциклетистът ми е заприличал на приятеля й, ще превърнете живота му в ад. А истината е тази: нямам представа кой е бил — поклати отривисто глава той. — Видях само човек с каска, в екип. Може да е бил всеки, например седемнайсетгодишният ми син. Нямаше да го позная в тази екипировка. Разбирате ли ме?

— Ясно — лаконично отвърна Сейер. — Най-сетне отговорихте на въпроса ми. Би могло да е и той. А що се отнася до превръщането на живота му в ад, той вече се е озовал там.

Юнас преглътна шумно.

— За какво разговаряхте с Ани в колата?

— Тя почти не обели дума. Запълних времето с приказки за Хера и кученцата й.

— Да ви се стори изплашена или нервна?

— Ни най-малко. Беше в обичайното си настроение.

Сейер се огледа и забеляза колко оскъдна е мебелировката в стаята. Сякаш Юнас не беше приключил с обзавеждането. Вътре обаче имаше изобилие от големи, скъпи ориенталски килими. На едната стена висяха две снимки на русо момче на около две години и на тийнейджър.

— Това синовете ви ли са? — полюбопитства Сейер.

— Да, но снимките са правени отдавна.

Той отново погали кучето по черните, меки като коприна уши и по влажната муцуна.

— В момента живея сам — продължи той. — Най-после се сдобих с апартамента в града, на улица „Оскар“. Този ми е твърде голям. Напоследък не съм засичал Ани. Тя се смущава от мен, когато жена ми не е вкъщи, а и синовете ми вече нямат нужда от бавачка.

— Занимавате се с ориенталски килими?

— Търгувам предимно с Турция и Пакистан. Понякога и с Иран, но те имат навика да надуват цените. Няколко пъти в годината ходя там за по няколко седмици. Не бързам да си тръгна. Започвам да ги опознавам — доволно отбеляза той. — Завързвам ценни контакти. Това всъщност е най-важното — да спечелиш доверието им. Отзивите им за Запада са противоречиви.

Скаре се провря край масата и се приближи до външната стена на къщата, почти изцяло покрита с голям килим от тавана до пода.

— Този е от турския град Измир — поясни Юнас. — Един от най-хубавите в колекцията ми. Всъщност не мога да си позволя да го задържа. При изработката му са направени цели два милиона и петстотин хиляди възела. Направо невероятно, нали?

Скаре огледа килима.

— Вярно ли е, че ги изработват деца? — попита той.

— Да, но не и моите. Това би развалило имиджа на фирмата ми. Сигурно ще ви прозвучи грозно, но в действителност децата правят най-хубавите килими. Пръстите на възрастните са твърде дебели.

Загледаха се в килима: геометричните фигури съдържаха в себе си други, по-малки, обагрени в безброй различни нюанси.

— Вярно ли е, че завързват децата за тъкачните станове? — мнително попита Сейер.

Юнас поклати обезсърчено глава.

— От вашите уста звучи много жестоко. Който успее да усвои професията на тъкач, е сред малцината щастливци. Сръчният тъкач има храна, дрехи и спи на топло. Има живот. Ако ги завързват за стана, то това става само по настояване на родителите. Често невръстните тъкачи издържат цяло пет-шестчленно семейство. В противен случай майките и дъщерите са принудени да проституират, а бащите и синовете — да крадат или да просят.

— Така само се отлага неизбежното — намеси се Сейер. — Когато пораснат и пръстите им се удебелят, тъкачите често са ослепели или с нарушено зрение заради взирането пред стана. Вече са негодни да работят друго и така или иначе пак стигат до просешка тояга.

— Гледате прекалено много телевизия — усмихна се Юнас. — По-добре отидете в тези страни и вижте на място. Тъкачите са доволни и се радват на всеобщо уважение. Така стоят нещата. Но не бива да осъждаме богаташите за морала им, защото са изключително чувствителни на тази тема. Затова се въздържам да търгувам с детски труд. Ако ви се прииска да си купите килим, заповядайте на улица „Капелен“ — ентусиазирано го покани той. — Ще се погрижа да получите най-доброто.

— Едва ли са ми по джоба.

— Защо е толкова пъстър? — поинтересува се Скаре.

Юнас се усмихна леко пренебрежително на пълното невежество на полицая, но същевременно се въодушеви, разгорещи се, сякаш възможността да говори за голямата си страст му подейства като прилив на въздух за изгасваща жар.

— Това е номадски килим.

За Скаре това не означаваше нищо.

— Номадите се местят непрекъснато, нали? Отнема им някъде към година да изработят толкова голям килим. Оцветяват вълната с растения, които събират през различни сезони, на различни места, при менящи се условия за всяко едно растение. Синият цвят тук — той посочи към килима — е от индиго, а червеният — от брош. Във вътрешността на шестоъгълника обаче има друг нюанс на червеното, той е от стрити кошенили. Оранжевото е от къна, а жълтото — от шафранов минзухар.

Поглади килима с ръка.

— Този килим е турски, с измирски възли. На всеки квадратен сантиметър има около сто възела.

— А шарките? Кой ги прави?

— Гледат от шарки, правени преди стотици години, а много от тях дори не са скицирани. Старите тъкачи обикалят из работилницата и им казват как да тъкат.

„Старите ослепели тъкачи“, помисли си Сейер.

— На нас, западняците, ни е било нужно много време да открием този занаят — продължи Юнас. — По принцип предпочитаме фигурални шарки, които ни разказват някаква история. Затова по нашите географски ширини впечатление са направили първо килимите с изображения на лов или градини. Там има цветя и животни. Лично аз ги предпочитам. Първо най-външният бордюр обгражда всичко, после погледът се насочва все по-навътре и по-навътре, докато накрая стига до съкровището. Както тук, да речем — посочи той. — В центъра има медальон. Прощавайте — сепна се той. — Аз дрънкам за мои си работи.

Вече изглеждаше вял.

— Този — подзе Скаре — имаше ли подбрадник?

— И такива ли има? — учуди се Юнас.

— Да. Обикновените каски само покриват черепа.

— Не забелязах.

— А екипът му? Черен ли беше на цвят?

— Тъмен. Не съм го оглеждал. Най-нормалното нещо е хубаво момиче да пресече улицата и да се насочи към младеж с мотоциклет, нали?

Благодариха му за съдействието и спряха за миг на вратата.

— Ще се наложи да се върнем при вас, дано проявите разбиране.

— Няма проблем. Ако кученцата се родят тази нощ, ще поостана вкъщи няколко дни.

— Няма ли да пострада бизнесът?

— Клиентите ми се обаждат, когато искат да купят нещо.

Внезапно Хера въздъхна и изскимтя от болка върху оригиналния ориенталски килим. Скаре дълго се обръща към нея и последва неохотно шефа си.

— Може би ще ги видим, ако дойдем пак — изрази надежда той. — Кученцата, де.

— Сигурно — отвърна Юнас.

— Само това не — усмихна се Сейер, докато в мислите му изплува Колберг.

— Сещаш ли се за каската на Халвур? Беше закачена в стаята му — попита Сейер в колата. — Черна каска с ремък за брадичката. Май е време да се прибираме. Трябва да изведа кучето.

— Защо, Конрад? Не си ли толкова вманиачен в работата си като Юнас?

— Разбира се, че съм — погледна го Сейер. — Не си ли личи? — Закопча си колана и запали колата. — Дразня се, когато хората си затварят умишлено устата заради криворазбрана солидарност с човек, когото дори не познават, само защото са дълбоко убедени, че той е почтен.

Сети се за Халвур и почувства лека печал.

— Убиецът става такъв едва в деня на първото си престъпление. Преди това е като всички останали. А след като хората научат, че той наистина е убил живо същество, човекът изведнъж става убиец до края на живота си и вече очакват от него да изтребва всичко живо наоколо като своеобразна машина за убийства. Не пускат децата си да излизат и ги гложди постоянна тревога.

Скаре го погледна изпитателно.

— Значи Халвур е на мушката?

— Разбира се. Та той е приятелят й. Но се питам защо Юнас толкова ревностно защитава момче, което е виждал само от разстояние.

* * *

Рагнхил Албюм се наведе над листа и започна да рисува. Скицникът беше нов и тя отгърна първия му лист почти с благоговение. Някак си не си струваше да отнеме цялата тебеширенобяла девственост на скицника заради задачата да нарисува кола в облак прах. Кутията с моливи съдържаше шест цвята. Сейер купи един комплект за Рагнхил и един за Раймон. Днес Рагнхил имаше две опашки, стърчащи право нагоре като антени.

— Много хубава прическа имаш — похвали я Сейер.

— С таз — майка й хвана едната опашка — лови телевизионни сигнали от Нарвик в Северна Норвегия, а с другата чува баба си от Шпицберген.

Сейер се засмя в шепата си.

— Според нея се видял само облак прах — угрижено сподели госпожа Албюм.

— Все пак спомена кола — напомни й Сейер. — Струва си да опитаме.

Той сложи ръка върху рамото на детето.

— Затвори очи — посъветва я той — и се помъчи да си я представиш. После я нарисувай, както си я видяла. Недей да рисуваш някаква кола, а точно онази, която си видяла с Раймон.

— Добре, де — нетърпеливо отвърна малката.

Сейер деликатно избута госпожа Албюм във всекидневната и й направи знак да оставят Рагнхил сама в кухнята. Госпожа Албюм застана до прозореца и се загледа в далечната синева. Денят беше мъглив, а пейзажът напомняше картина от епохата на норвежкия национален романтизъм.

— Няколко пъти съм оставяла Рагнхил на Ани — тихо сподели тя. — Ани гледаше децата безупречно. Беше преди няколко години. Взе Рагнхил и заедно слязоха до града. Останаха там цял ден, карали влакче на площада, качвали се по ескалаторите и с асансьора в Търговския център, изобщо любимите занимания на Рагнхил. Ани имаше природна дарба да общува с малчугани. Беше различна, грижовна.

Сейер чу как детето в съседната стая рови из кутията с цветни моливи.

— Познавате ли сестрата на Ани, Сьолви?

— Да, по физиономия. Но тя е само полусестра на Ани.

— Така ли?

— Не знаехте ли?

— Не — призна той.

— Това не е тайна за никого в селото — простичко обясни тя. — Двете са доста различни. По едно време имаха доста неприятности с бащата на Сьолви. Отнеха му правото да вижда детето си, едва ли някога ще го преживее.

— Защо?

— Обичайните провинения: злоупотреба с алкохол и упражняване на насилие. Това обаче е версията на майката, а Ада Холан е много серт жена и не знам дали да й вярвам.

— Мм — кимна Сейер. — Сьолви обаче вече е пълнолетна, нали? И може сама да взема решения?

— Май е твърде късно. Вече не поддържат никаква връзка. Не спирам да мисля за Ада — додаде тя. — Моята дъщеря се върна, но не и нейната.

— Готово! — извика Рагнхил от кухнята.

Отидоха да видят рисунката й. Рагнхил седеше с наклонена на една страна глава и не изглеждаше особено доволна. По-голямата част от листа беше запълнена със сив облак прах. От него се подаваше муцуната на кола. Виждаха се фаровете и предната броня. Капакът на мотора беше дълъг като на голяма американска кола, а бронята — оцветена в черно. Колата сякаш се усмихваше широко, без да й се виждат зъбите, фаровете бяха поставени под наклон и приличаха на очи на китаец.

— Много шум ли вдигаше колата, когато мина покрай вас? — попита Сейер.

Той се наведе над масата и усети сладкия аромат на дъвката в устата на Рагнхил.

— Много.

Загледа се в рисунката й.

— Ще направиш ли още една рисунка заради мен? Можеш ли да нарисуваш само фаровете на колата?

— Нали ги виждаш на тази! — посочи рисунката си тя. — Стояха накриво.

Той кимна, сякаш на себе си.

— А какъв цвят беше колата, Рагнхил?

— Ами, май не беше сива, но нямам голям избор с моливите — важно разклати кутията тя. — Тук няма такъв цвят, какъвто ми трябва.

— Какъв?

— Не му знам името.

В главата на Сейер изплуваха имена на какви ли не цветове: сиена, петрол, сепия, антрацит.

— Рагнхил — подзе той, — помниш ли дали на покрива на колата имаше нещо?

— Антени ли?

— Не, нещо по-голямо. Според Раймон на покрива имало нещо голямо.

Тя се втренчи в Сейер и поразмисли.

— Да! — неочаквано възкликна тя. — Малка лодка.

— Лодка ли?

— Черна и малка.

— Не знам какво щях да правя без теб — усмихна се Сейер и щракна с пръсти покрай антените на главата й. — Елисе, какво хубаво име имаш.

— Никой не ме нарича така. Всички ми казват Рагнхил.

— Аз ще те наричам така.

Тя се изчерви от смущение, затвори кутията с моливи, сгъна скицника и ги бутна към него.

— Не, те са за теб.

Тя мигом отвори кутията и продължи да рисува.

* * *

— Едно от зайчетата е легнало настрани!

Раймон стоеше до вратата в спалнята на баща си и неспокойно се люлееше насам-натам.

— Кое?

— Цезар, Белгийския боец.

— Ами убий го тогава.

От ужас Раймон пръдна. Това с нищо не промени застоялия въздух в стаята.

— Но то още диша!

— Няма да храним умиращи животни, Раймон. Слагай го на дръвника. Брадвата е в гаража зад вратата. Пази си ръцете! — добави той накрая.

Раймон се оттегли и се заклатушка мрачно към клетките на зайците в двора. За миг се втренчи в Цезар през бодливата тел. „Заекът прилича досущ на бебе — помисли си той. — Свил се е като мека топка.“ Очите на животното бяха затворени. Не помръдна, когато Раймон отвори клетката и предпазливо провря ръка вътре. Той лекичко погали заека по гърба. Тялото му беше топло, както винаги. Раймон го хвана здраво за кожата на тила и го повдигна. Заекът слабо ритна с крачета. Явно нямаше сили.

После Раймон се надвеси над масата в кухнята, и се взря в албум със снимки на националния отбор, птици и животни. Изглеждаше много обезсърчен, когато Сейер се появи в дома му. Раймон беше само по анцуг и домашни пантофи. Косата му стърчеше във всички посоки, а коремът му изглеждаше бял и мокър. Кръглите му очи гледаха сърдито, а устните стискаше нацупено, сякаш упорито смучеше бонбон.

— Добър ден, Раймон.

Сейер се поклони дълбоко, за да го умилостиви.

— Досаждам ли ти?

— Да, защото сега се занимавам с колекцията си и ти ми пречиш.

— Това е много дразнещо. Едва ли има по-неприятно нещо. Нямаше да дойда, ако не бях принуден. Надявам се да ме разбереш.

— Да, да, знам.

Раймон омекна и влезе в стаята. Сейер го последва и остави пособията за рисуване върху масата.

— Ще те помоля да ми нарисуваш нещо — предпазливо рече той.

— О, не! За нищо на света!

Раймон имаше толкова разтревожен вид, че Сейер го хвана за рамото да го успокои.

— Не мога да рисувам — изписка той.

— Всички могат да рисуват — възрази спокойно Сейер.

— Не мога да рисувам хора.

— Няма нужда да го правиш. Става въпрос за една кола.

— Кола ли? — погледна недоверчиво той. Очите му се стесниха и заприличаха на нормални.

— Колата, която сте видели заедно с Рагнхил. Онази, бързата.

— Ама че ми досаждате с тази кола.

— Важно е. Пуснахме съобщение, но никой не се обажда. Шофьорът вероятно е подлец и трябва да го заловим, Раймон.

— Нали ви казах, мина твърде бързо покрай нас.

— Все нещо си видял от нея — настоя Сейер с плътен глас. — Нали каза, че си видял кола, а не лодка, велосипед или пък керван с камили?

— Камили ли?

Раймон се разсмя от все сърце и белият му корем се разтресе.

— Ама че странно щеше да бъде, ако по пътя слизаше керван с камили! Не бяха камили, а кола с кутия за ски на покрива.

— Нарисувай я — подкани го Сейер.

Раймон отстъпи. Седна на масата и изплези дългия си като гребло език. След няколко минути Сейер установи, че Раймон се е придържал максимално към истината в изказванията си. Резултатът върху скицника наподобяваше пълнозърнест хляб на колела.

— Ще го оцветиш ли?

Раймон отвори кутията, прегледа обстойно всички моливи и накрая се спря на червения. После се съсредоточи, за да не излезе извън очертанията на колата.

— Червена ли беше, Раймон?

— Да — лаконично отвърна той и продължи да оцветява.

— Значи колата беше червена? Сигурен ли си? Нали каза, че била сива?

— Червена беше.

Сейер внимателно претегли думите и измъкна табуретка изпод масата.

— Миналия път не помнеше цветя, но предположи, че колата е била сива, както твърдеше и Рагнхил.

Раймон се почеса обидено по корема.

— Сега се сетих. Вчера казах на онзи, дето дойде тук, че колата е червена.

— На кого?

— Един мъж ходеше из двора. Искаше да разгледа зайците. Поговорих си с него.

Сейер усети леко боцкане по тила.

— Познаваш ли го?

— Не.

— Можеш ли да ми опишеш как изглеждаше?

Раймон остави червения молив и издаде напред долната си устна.

— Не.

— Не искаш ли?

— Мъжът не беше нищо особено. И да ти го опиша, няма да останеш доволен.

— И все пак опитай, моля те. Ще ти помогна. Дебел ли беше, или слаб?

— Средна работа.

— Тъмен, рус?

— Не знам. Носеше шапка с козирка.

— Виж ти! Млад ли беше?

— Не знам.

— По-възрастен ли беше от мен?

Раймон го зяпна.

— Е, не беше толкова стар като теб. Ти си побелял.

„Много ти благодаря“, помисли си Сейер.

— Не искам да го нарисувам.

— Няма да се наложи. С кола ли дойде?

— Не, пеш.

— Като си тръгна, надолу ли пое, или се качи към Възвишението?

— Не знам. Влезе при татко. Беше много приятен — изведнъж изтърси той.

— Сигурен съм. Какво ти каза този човек, Раймон?

— Че зайците били хубави. Попита ме дали ще му продам едно зайче, като им се роди поколение.

— Слушам те, продължавай.

— После поговорихме за времето, каква суша е напоследък. Той ме попита дали съм чул за момичето до езерото и дали я познавам.

— Какво му отговори?

— Че аз я намерих. Според него било тъжно, дето момичето умряло. А аз му разказах, че вие дойдохте да ме питате за колата. Колата ли, рече той, онази таратайка, която винаги кара страшно бързо, нали? Да, отвърнах аз. Точно нея видях. Той знаеше каква е колата: червен мерцедес. Сигурно съм се объркал, когато ме питахте, защото сега вече си спомням. Колата беше червена.

— Този мъж заплаши ли те?

— Не, не, аз няма да се оставя да ме заплашват. Големите хора не се плашат така лесно. Точно това му казах.

— А как беше облечен този мъж, Раймон?

— Съвсем обикновено.

— В кафяво? Или в синьо? Сещаш ли се?

Раймон го погледна объркано и скри глава в ръцете.

— Стига си мърморил!

Сейер направи пауза. Реши да даде на Раймон кратка почивка, за да се успокои. После подзе съвсем тихо:

— Но колата беше сива или зелена, нали?

— Не, червена беше. Казах му да не ме заплашва, защото няма смисъл. Колата си беше червена и той остана доволен.

Раймон се наведе над листа и започна да драска по рисунката си, стиснал упорито устни.

— Не я разваляй, искам да ми я дадеш — помоли Сейер и взе рисунката. — Как е баща ти? — замислено попита той.

— Не може да ходи.

— Знам. Ще се отбия да го поздравя.

Сейер се изправи и тръгна по коридора след Раймон. Отвориха вратата, без да почукат. В стаята цареше полумрак, но въпреки оскъдната светлина Сейер веднага забеляза застаналия до нощното шкафче старец, облечен в стар потник и твърде широки долни гащи. Коленете му трепереха заплашително. За разлика от пълничкия си син, старецът беше само кожа и кости.

— Татко! — изкрещя Раймон. — Какви ги вършиш!

— Няма нищо, няма нищо.

Баща му посегна към зъбната си протеза.

— Седни, ще си счупиш краката.

Прасците на стареца бяха обути в еластични чорапи, а на ръба им коленете му приличаха на два бледи хлебни пудинга с жълтеникави петна като стафиди.

Раймон му помогна да си легне и му подаде изкуствените зъби. Старецът избягваше погледна на Сейер. Вторачи се в тавана. Очите му, с малки зеници, бяха бледи и се изгубваха под дълги, рошави вежди. Той нагласи протезата си. Сейер се приближи до него. Вдигна очи към прозореца, обърнат към двора и пътя. Завесите бяха спуснати и в стаята влизаше съвсем оскъдна светлина.

— Наблюдавате ли пътя навън? — поинтересува се Сейер.

— От полицията ли сте?

— Да. Открива се хубав изглед, ако разтворите завесите.

— Правя го само когато навън е мрачно.

— Да сте забелязали непознати за вас автомобили или мотоциклети?

— Случва се, видях например полицейски коли, както и шейната на дядо Коледа, с която обикаляте из селото.

— А пешеходци?

— Туристи. Искат на всяка цена да се качат на Възвишението, за да събират дребни камъчета или да зяпат блатистата вода на езерото. Впрочем то е пълно с мърша от овцете. Разни хора, разни идеали.

— Познавахте ли Ани Холан?

— С баща й се знаем, когато работех в сервиза. Докарваше колата, като имаше проблеми.

— Вие ли бяхте началник на сервиза?

Старецът кимна, докато придърпваше одеялото по-нагоре.

— Той имаше две момичета. Руси, хубави.

— Ани Холан е мъртва.

— Знам, нали чета вестници като другите хора.

Кимна към пода. Под нощното шкафче имаше купчина вестници, както и нещо лъскаво, обвито в гланцирана хартия.

— Снощи в двора ви е идвал някакъв мъж и е разговарял с Раймон. Видяхте ли го?

— Само ги чух да шепнат отвън. Раймон може и да не е особено схватлив — остро отбеляза той, — но той не познава злото. Разбирате ли? Толкова е добър, че е готов да играе по свирката на всекиго, и върши всичко, каквото му поръчат.

Раймон кимаше енергично, докато се почесваше по корема.

Сейер улови погледа на светлите очи.

— Знам — тихо промълви той. — Значи сте ги чули да шепнат? Не се ли изкушихте да надникнете през прозореца?

— Не.

— Не сте особено любопитен, нали, Локе?

— Така е. Всеки трябва да гледа себе си.

— А ако ви кажа, че има някаква, макар и минимална вероятност този мъж в двора ви да е замесен в убийството на дъщерята на Холан?

— Разбирам, но не съм поглеждал навън. Бях зает с вестника.

Сейер се огледа в стаята и потръпна. Вътре миришеше неприятно, старецът вероятно страдаше от бъбречна недостатъчност. Стаята се нуждаеше от почистване и проветряване, а старецът — от топла вана. Сейер кимна и побърза да излезе навън. Жадно вдиша чистия въздух. Раймон се заклатурка след него и зачака със скръстени ръце, докато Сейер се настаняваше зад волана.

— Поправи ли колата, Раймон?

— Според татко ми е нужен нов акумулатор, но сега нямам пари. Струва над четиристотин крони. Не карам по пътищата — побърза да добави той. — Само по изключение.

— Добре. Влизай вътре, че ще измръзнеш.

— Да — зъзнеше той. — Пък си дадох и якето.

— Май не си постъпил много умно?

— Нямах избор — тъжно обясни Раймон. — Тя лежеше гола-голеничка.

— Какво?

Сейер го погледна слисан. Якето, с която беше покрит трупът, се оказа на Раймон!

— Ти ли я зави? — попита той.

— Тя нямаше никакви дрехи — отвърна Раймон и ритна буца пръст с пантофа си.

Явно спонтанно си е помислил, че тя замръзва, и е решил да я завие. Светлите косми сигурно са от заек, а и Раймон обича бонбони. Сейер се взря в очите му — очи на дете, чисти като изворна вода. Но Раймон имаше мускули, големи като свински бут. Сейер неволно поклати глава.

— Много мила постъпка — окуражи го той и го изгледа изпитателно. — Поговорихте ли си с нея?

Въпросът учуди Раймон и ангелският израз в очите му се изгуби, като че ли той долови очертанията на капан.

— Нали ми каза, че е мъртва!

След като Сейер си тръгна, Раймон се промъкна тайно и надникна в гаража. Цезар лежеше в ъгъла, завит със стар пуловер, и все още дишаше.

Скаре отхвърляше рутинни задължения и с химикалка „Майкробол“ номер 5 в ръка четеше доклади, като от време на време я затъкваше под пагона на ризата си. По лицето му бе изписана доволна усмивка, докато си тананикаше „Jesus on the line“[7]. Животът му се струваше чудесен, а разследването на убийство — много по-вълнуващо от въоръжен грабеж. Идеше лято. А ето го и шефа, размахващ сладолед в ръка. Скаре побърза да избута книжата настрани и да вземе лакомството.

— Зимното яке, с което бе покрит трупът, се оказа на Раймон — осведоми го Сейер.

Скаре така се изненада, че едва не изпусна сладоледа.

— Оставил го там, след като изпратил Рагнхил до дома й. Вярвам му. Завил мъртвото момиче хубаво, защото била гола. Обадих се на госпожа Албюм. Рагнхил е сигурна, че якето не е било там, когато са отишли до езерото. Така или иначе, якето е негово. Ще се наложи да го държим под око. Обясних му, че за съжаление няма да си го получи обратно много бързо. Той направо се стъписа. Обещах да му дам едно от моите якета. Старо е и само виси на закачалката, изобщо не го обличам. Ти намери ли нещо интересно? — приключи с въпрос разказа си Сейер.

— Проверих всички съседи на Ани — докладва Скаре и разкъса опаковката на сладоледа. — Повечето са почтени хора, но се натъкнах на много глоби за превишена скорост в района.

Сейер облиза парченце ягода от горната си устна.

— От двайсет и едно домакинства осем имат една или повече глоби за превишена скорост. Това надминава всички статистики.

— Пътуват много до работните си места в града или близките райони — обясни Сейер. — В Люнебю няма работа.

— Да, де, но въпреки това те представляват банда вандали по улиците. Намерих обаче и друго. Погледни това — Скаре разлисти разпечатките и посочи.

— Кнют Йенсвол, улица „Гнайс“ 8, треньорът по хандбал на Ани. Лежал е за изнасилване осем месеца в затвора „Юлершму“.

Сейер се наведе да разгледа книжата.

— Сигурно е успял да го скрие. Внимавай какво говориш пред познатите му.

Скаре кимна и облиза сладоледа си.

— Дали да не извикаме целия отбор по хандбал? Може да се е пробвал при някое момиче. Как мина при теб? Успя ли да уточниш подробностите около подозрителната кола?

Сейер изстена и извади рисунките от вътрешния си джоб.

— Според Рагнхил кутията със ските била лодка. А рисунката на Раймон е много забавна — тихо сподели той. — Но по-интересно е друго. Снощи в двора му го е посетил мистериозен турист и очевидно е успял да убеди Раймон, че колата е била червена.

Сейер сложи рисунката върху масата.

Скаре се ококори.

— Какво? А той каза ли…

— Нещо средно — лаконично отвърна Сейер. — Носел шапка с козирка. Не посмях да притисна Раймон за по-подробни описания, защото започва да се побърква.

— На това му казвам хитрост.

— А аз — дързост, защото не забравяй, говорим за човек, който познава Раймон, знае, че двамата с Рагнхил са го видели, и иска да се увери какво точно са забелязали. Следователно е нужно да се съсредоточим върху колата. Мътните го взели, сигурно живее съвсем наблизо.

— Но да се появи в двора на Раймон — това е безразсъдно смела постъпка. Дали някой друг го е видял?

— Разпитах съседите. Няма очевидци. Ако е дошъл по пътя над Възвишението, къщата на Локе е първата, а от съседния двор няма добър изглед към нея.

— А старецът?

— Дочул само шепот и нито за миг не се изкушил да повдигне завесата.

Мълчаливо продължиха да си ядат сладоледа.

— Дали да не отпишем Халвур и мотоциклета му?

— В никакъв случай.

— Кога ще го доведем?

— Довечера.

— Защо искаш да изчакаш дотогава?

— Вечер тук е по-тихо. А, разговарях с майката на Рагнхил, докато момиченцето драскаше кристалночисти доказателства върху скицника. Сьолви не е биологична дъщеря на Холан. Истинският й баща няма право да я вижда, вероятно заради злоупотреба с алкохол и упражняване на домашно насилие.

— Сьолви нали е на двайсет и една?

— Сега — да, но определено са преживели няколко години на болезнени конфликти.

— Накъде биеш?

— Бащата на Сьолви е преживял своеобразна загуба на детето си. Нека сега бившата му съпруга, с която са в обтегнати отношения, да разбере какво значи това. Може би иска да й отмъсти. Просто ми хрумна.

Скаре подсвирна.

— Знаем ли името му?

— Това е твоя задача, след като си изядеш сладоледа. Ела в кабинета ми. Тръгваме веднага щом го намериш.

Сейер излезе от стаята. Скаре набра номера на Холан и докато чакаше със слушалка в ръка, си ближеше сладоледа.

— Не ми се говори за Аксел — дърпаше се госпожа Холан. — Той ни съсипваше. След толкова много години успяхме да се отървем от него. Ако не бях се оплакала в съда, щеше да провали живота на Сьолви.

— Моля ви само за името и адреса му. Това е рутинна процедура, госпожо Холан, проверяваме хиляди подобни неща.

— Той не е имал вземане-даване с Ани. И слава богу!

— Името, госпожо Холан.

— Аксел Бьорк — най-сетне се предаде тя.

— Разполагате ли с друга информация за него?

— Да, знам ЕГН-то и адреса му. Освен ако не се е преместил. От моите уста в божиите уши! Живее твърде близо, само на час път с кола.

Тя говореше много разгорещено.

Скаре записа сведенията, кимна и благодари. Включи компютъра и потърси мъж на име Бьорк, Аксел, докато разсъждаваше колко слаба вече е защитата на личните данни. Превърна се в прозрачна покривка, под която не можеш да се скриеш. Откри мъжа безпроблемно и зачете информацията.

— Хиляди дяволи! — възкликна той, поглеждайки гузно към тавана.

После кликна върху иконата за принтиране и се облегна назад. Вдигна листа, прочете го още веднъж и тръгна по коридора към кабинета на Сейер. Старши инспекторът стоеше пред огледалото със запретнат ръкав. Чешеше си лакътя с недоволна физиономия.

— Изгубих си мехлема — оплака се той.

— Намерих го. Има досие, разбира се.

Скаре седна и остави листа върху бюрото на Сейер.

— Аха, да видим. Бьорк, Аксел, роден четирийсет и осма…

— Полицай е — промълви Скаре.

Сейер не реагира на забележката. Изчете сведенията и бавно кимна.

— Бивш. Да не би да искаш да си останеш вкъщи?

— Не, разбира се, но случаят е особен.

— Не сме по-добри от останалите, нали, Скаре? Ще изслушаме неговата версия. Бъди сигурен, че ще се различава от тази на госпожа Холан. Ще се наложи да се поразходим до Осло. Явно работи на смени и има шанс да го заварим вкъщи.

— Улица „Согн“ 4, квартал Адамстюен, големия червен блок до спирката на трамвая.

— Ориентираш ли се? — удиви се Сейер.

— Две години карах такси в този район.

— Има ли нещо, което да не си правил?

— Не съм скачал с парашут — потръпна Скаре.

Скаре демонстрира шофьорските си умения, придобити от кариерата на таксиджия, като закара Сейер по най-краткия маршрут. Спря колата на забранено за паркиране място пред един фризьорски салон и намериха името Бьорк на третия етаж. Позвъниха и зачакаха. Никой не отговори. От вратата в дъното излезе жена с кофа и дълга метла.

— В магазина е — осведоми ги тя. — Или поне излезе с пазарска чанта. По принцип ходи в бакалията на ъгъла.

Благодариха й и излязоха от сградата. Качиха се в колата и зачакаха. Заради жълтите и розовите плакати по прозорците на бакалията не се виждаше кой е вътре. Влизаха и излизаха предимно жени. Чак след като Скаре изпуши цигара на отворен прозореца с висяща навън ръка, пред магазина се появи мъж в дебела карирана риза и маратонки. Двамата полицаи чуха как бутилките дрънчаха в чантата му. Мъжът, фактически висок и едър, изглеждаше по-дребен, защото ходеше с наведена глава и поглед, забит в тротоара. Не забеляза колата.

— Прилича досущ на бивш наш колега. Изчакай го да завие зад ъгъла и отиди да видиш дали ще влезе в блока.

Скаре изчака, отвори вратата и се шмугна зад ъгъла. След две-три минути двамата отново влязоха в сградата.

Лицето на Бьорк зад полуотворената врата представляваше кълбо от мускули, нерви и импулси, от които тъмното му лице сменяше изражението си за секунди. Посрещна ги с открито, неутрално изражение, лишено от очаквания. После по лицето му се изписа любопитство. Забеляза униформата на Скаре, разрови паметта си, за да намери обяснение за появата на полицаи пред вратата му. Досети се за статията във вестника за трупа до езерото, отгатна връзката му със своята съдба и съобрази каква мисъл е минала през ума на полицаите. Последното изражение, което се задържа за по-дълго, представляваше горчива усмивка.

— Е — рече той и отвори широко вратата, — ако не се бяхте появили, модерните методи за разследване щяха да ми паднат в очите. Заповядайте, влезте. Да не би да сте майсторът и неговият чирак?

Пренебрегнаха забележката и го последваха в малкия коридор. Лъхна ги несъмненият мирис на алкохол.

Апартаментът на Бьорк представляваше китно кътче с просторна всекидневна, ниша за спане и малка кухня с изглед към улицата. Мебелите не си подхождаха. Сякаш бяха събрани от различни стаи. На стената, над старо писалище, висеше снимка на момиченце на около осем години. Косата й беше по-тъмна на снимката, но чертите й не се бяха променили за толкова години. Момиченцето беше Сьолви. В единия ъгъл на рамката бе мушната червена панделка.

Внезапно забелязаха спотаилата се в ъгъла на стаята овчарка, която ги гледаше бдително. Кучето не помръдна и не издаде нито звук при влизането им.

— Какво си направил с това куче, което аз очевидно не съм успял да направя с моето? — попита Сейер. — Моето се нахвърля върху хората още щом прекрачат прага ми и вдига такъв шум, че го чуват чак на първия етаж. За сведение — аз живея на тринайсетия — поясни той.

— Значи си се привързал много силно към животното. Не бива да се държиш с кучето си, все едно то е целият ти живот. А може би е точно така?

По лицето му заигра иронична усмивка. Разучаваше Сейер с присвити очи, без да очаква разговорът им да протече приятелски. Косата му беше късо подстригана, но мръсна и мазна, а брадата — гъста. Тъмна сянка покриваше долната част от лицето му.

— Е — подзе той след кратко мълчание, — искате да знаете дали познавах Ани, нали? — изплю той въпроса си като рибя кост. — Идвала е няколко пъти в апартамента заедно със Сьолви. Нямам причина да го премълчавам. Ада обаче разбра и сложи край на посещенията им. На Сьолви й се идваше при мен. Не знам какво й е втълпила Ада, но според мен й е промила мозъка. Сьолви вече не проявява никакъв интерес към мен. За нея Холан пое ролята на баща — почеса се по бузата и, понеже полицаите мълчаха, реши да продължи: — Сигурно си мислите, че съм отнел живота на Ани, за да си отмъстя? Опазил ме бог, не съм го направил. Нямам нищо против Еди Холан, а не бих пожелал и на най-върлия си враг да изгуби детето си. Защото мен ме сполетя точно това. Днес съм бездетен. Вече нямам сили да се боря. Признавам обаче, че мисълта не ми е съвсем чужда: сега и Ада, тази превзета дъртофелница, знае какво е чувството да изгубиш детето си. Наистина изпитва болката, каквато изпитах и аз. Възможностите ми в бъдеще да се видя със Сьолви клонят към нула. Ада ще трепери над нея като орлица. Никога не бих рискувал да попадна в такава ситуация.

Сейер го слушаше мълчаливо. Гласът на Бьорк беше пропит от горчивина.

— Къде съм бил в посочения час? Намериха я в понеделник, нали? Към обяд, ако съм разбрал правилно от вестниците. Отговорът е: тук, в апартамента. Нямам алиби. Вероятно съм бил пиян. Винаги съм фиркан, когато не съм на работа. Дали съм склонен към насилие? Ни най-малко. Наистина ударих Ада, но тя ме предизвика да й посегна. Това беше целта й. Знаеше, че успее ли да ме накара да изляза от кожата си, ще има доказателства в съда. Ударих я веднъж с юмрук. Поддадох се на импулса. Тогава за пръв и единствен път в живота си посегнах на човек. Имах много лош късмет, защото й счупих челюстта и й избих няколко зъба, докато Сьолви седеше на пода и наблюдаваше случващото се. Ада режисира цялата работа. Разпръсна играчките на Сьолви по пода, за да ни види детето, и напълни хладилника с бира. После започна да ми крещи. Много я бива за такива неща. Не се отказа, преди да ме извади от равновесие. Влязох право в капана.

Под горчивината прозираше и своеобразно облекчение, вероятно защото най-сетне си бе намерил слушатели.

— На колко години беше Сьолви, когато се разведохте?

— На пет. Тогава Ада вече имаше връзка с Холан и искаше да вземе детето със себе си.

— Било е отдавна. Би трябвало вече да сте загърбили миналото…

— Човек не може да загърби децата си.

— Отстраниха ли ви от служба? — прехапа устна Сейер.

— Станах доста зависим от чашката. Изгубих жена си, детето, работата, къщата, уважението на повечето си познати. Така погледнато — усмихна се горчиво той, — едва ли имам какво да губя, ако стана и убиец. Нямам нищо за губене. — Неочаквано той се усмихна с дяволито пламъче в очите. — Но в такъв случай щях да действам веднага, нямаше да чакам години наред. Честно казано, ако исках да убия някого, по-скоро бих светил маслото на Ада.

— За какво се карахте? — полюбопитства Скаре.

— За Сьолви.

Скръсти ръце и се вторачи през прозореца, сякаш спомените се заредиха един след друг по улицата.

— Сьолви открай време си е особена. Сигурно сте се запознали с нея и сте видели в какво се е превърнала. Ада винаги искаше да я покровителства. Сьолви не е никак самостоятелна, дори е малко безхарактерна. Болезнено вманиачена на тема момчета и какво впечатление ще им направи. Това е целта на Ада: Сьолви да си намери мъж възможно най-скоро и той да поеме грижата за нея. Никога през живота си не съм се сблъсквал с майка, която до такава степен да тласка дъщеря си в такава порочна посока. Опитвал съм се да й обясня, че Сьолви има нужда точно от обратното, от самоувереност. Исках да я заведа на риболов, да я науча да цепи дърва, да рита топка, да спи в палатка. Тя трябва да се поизмори от физически занимания и да не се паникьосва само защото прическата й се развалила. Сега се разхожда из фризьорския салон и цял ден се гледа в огледалото. Ада ме нарече комплексар, искал съм да имам син и не съм приел, че ми се е родила дъщеря. Карахме се непрекъснато — въздъхна той. — През целия ни съвместен живот. После продължихме в същия дух.

— От какво се издържате сега?

Бьорк се вторачи мрачно в Сейер.

— Сигурно вече знаете. Работя в частна охранителна фирма. Обикалям нощем с куче и джобен фенер. Работата си я бива. Няма много предизвикателства, но аз вече си взех порцията приключения.

— Кога идваха момичетата последно при вас?

Той си потърка челото, сякаш искаше да измъкне датата на посещението им от водовъртежа на мислите си.

— Миналата есен. С тях дойде и приятелят на Ани.

— И не сте ги виждали след това?

— Не.

— Ходили ли сте до дома им, за да видите Сьолви?

— Няколко пъти. Ада веднага се обаждаше в полицията с оплакването, че се натрапвам и ги заплашвам. Подобни изказвания ми създават проблеми в работата и съм принуден да се предам.

— А господин Холан?

— Той е свестен. Всъщност според мен той се измъчва от нашите влошени отношения, но е мъж под чехъл. Ада му е стъпила на врата и той прави каквото му заповяда, затова не се карат. Нали сте разговаряли с тях, картинката ви е ясна.

Внезапно се надигна и с целия си внушителен ръст застана до прозореца с гръб към полицаите.

— Не знам какво се е случило с Ани — промълви той. — Но щеше да ми се струва по-логично, ако беше сполетяло Сьолви. Тя е невъобразимо наивна.

Сейер го погледна любопитно и се запита защо всички повтарят едно и също: ако беше сполетяло Сьолви. Като че ли ставаше дума за огромно недоразумение, като че ли Ани бе убита по погрешка.

— Притежавате ли мотоциклет, Бьорк?

— Не, защо? — учуди се той. — Карах като по-млад. После го оставих в гаража на мой познат, а накрая го продадох. „Хонда“ 75. Остана ми само каската.

— Може ли да я видим?

— В коридора е.

Скаре надникна през вратата и видя каска със затъмнен визьор, но без подбрадник.

— Какъв е личният ви автомобил?

— Карам само пежото на охранителната фирма — отвърна той и внезапно смени темата: — Натрупах много опит. Разучих отблизо феноменалната връзка майка-дете. Това е своеобразен свещен пакт, който никой не е способен да разруши. По-лесно ще разделя сиамски близнаци с голи ръце, отколкото да откъсна Сьолви от Ада.

Сравнението накара Сейер да примига.

— Ще бъда откровен с вас — продължи Бьорк. — Мразя Ада и нямам желание да го крия. Най-голямото нещастие за нея би било Сьолви да порасне, да осъзнае какво се е случило и все някога да се осмели да се противопостави на майка си, та аз да получа възможността да общувам с дъщеря си, както исках от самото начало, защото двамата с нея имаме право на нормални взаимоотношения. Това би сразило Ада.

Изведнъж той им се видя изтощен. От улицата долетя тракането и звънът на трамвая. Сейер отново се загледа в снимката на Сьолви. Опита се да си представи как ли щеше да протече животът му, ако Елисе го бе намразила, бе взела Ингри със себе си и отгоре на всичко му бе издействала съдебна забрана да я вижда. Зави му се свят, защото притежаваше развито въображение.

— С други думи, Ани Холан е била момичето, което сте искали да бъде Сьолви — заключи Сейер.

— Донякъде да. Тя е самостоятелна и силна. Беше — поправи се той внезапно и се обърна. — Това е ужасно. Надявам се да откриете кой го е извършил, заради Еди. Наистина се надявам.

— Заради Еди? Но не заради Ада?

— Не — искрено призна той. — Не заради нея.

— Доста сладкодумен мъж, а?

Сейер запали колата.

— Вярваш ли му? — попита Скаре и му даде знак да завие след бакалията.

— Не знам, но зад маската на яростта се крие силно отчаяние, което ми се стори неподправено. На този свят сигурно има зли, пресметливи жени. А жените имат един вид изконно право над децата. Ужасно е да те сполети подобно нещо, защото не можеш да пребориш подобни нагласи. Но вероятно така трябва да бъде — замисли се той и се взря в релсите на трамвая. — Възможно е това да представлява биологичен феномен с цел да се осигури безопасността на децата. Ненакърнима връзка с майката.

— Олеле! — поклати глава Скаре. — Ти имаш деца, вярваш ли на думите си?

— Не, само разсъждавам на глас. А ти?

— Аз нямам деца!

— Но имаш родители, нали?

— Да. Боя се, че съм непоправимо мамино синче.

— Аз също — замислено призна Сейер.

* * *

Еди Холан остави кратка бележка на секретарката и си тръгна от счетоводната кантора. Качи се в колата, двайсетина минути шофира зелената тойота, навлезе в голям паркинг, изгаси мотора и се отпусна на седалката. След малко затвори очи и зачака да се случи нещо, което да го накара да се върне, без да изпълни намерението си. Не се случи нищо.

Най-сетне отвори очи и се огледа. Мястото беше красиво, разбира се. Обемистата сграда бе положена върху терена като плосък камък, заобиколен от блестящи зелени поляни. Плъзна поглед по тесните алеи, към наредените в симетрични редици гробове; към плодните дървета с увиснали корони. Утеха. Тишина. Не се виждаше жива душа. Не се чуваше звук. Колебливо се измъкна от колата, блъсна вратата с плахата надежда някой да го чуе и да излезе от крематориума, за да го попита какво желае. Да го улесни. Не се появи никой.

Реши да поскита из алеите. Прочете няколко имена, но преди всичко оглеждаше годините на раждане и смърт, сякаш търсеше невръстни младежи на годините на Ани. Намери доста нейни връстници. Еди Холан осъзна, че мнозина имат неговата съдба. Само дето вече бяха по-напред. Бяха готови с доста решения — например дали да подложат детето си на кремация, какъв надгробен камък да поставят над урната и какви цветя да посадят. Тези родители вече бяха избрали цветя и музика за погребението, бяха осведомили свещеника какво е било детето им, та речта му да бъде по-задушевна. Ръцете му трепереха и той ги мушна в джобовете на старото си палто с разнищена подплата. В десния джоб напипа копче и веднага съобрази, че стои там от години. Гробището беше доста голямо. Нататък, близо до шосето, забеляза мъж в тъмносин шлифер. Той също ходеше между гробовете. „Сигурно е служител в крематориума“, помисли се Еди и несъзнателно пое към мъжа с надеждата непознатият да се окаже приказлив. Самият Еди не беше особено инициативен, но може би мъжът ще спре и ще подхвърли нещо за времето. „Хората разполагат поне с една тема за разговор: времето“, помисли си Еди. Вдигна очи. По небето, се носеха леки облаци, въздухът беше топъл, духаше лек ветрец.

— Добър ден!

Тъмносиният шлифер действително спря.

Холан се изкашля:

— Тук ли работите?

— Да — кимна към крематориума мъжът. — Водят ме управител.

Усмихна се предразполагащо, сякаш не се страхуваше от нищо на света, защото неведнъж се е сблъсквал с човешката недостъпност.

— Работя тук от двайсет години. Мястото е красиво, съгласен ли си с мен?

Говореше му на „ти“. Свойското обръщение допадна на Еди и той кимна.

— Хубаво е. А аз размишлявам над… — заекна той — бъдещето и така нататък. Все някога ще умрем. Не можем да го избегнем.

Засмя се нервно и стисна ръце в джобовете си. Попипа копчето.

— Така е. Твой роднина ли е погребан тук?

— Не, тук не. В гробището в селото ми. В рода ми няма традиция да кремираме мъртъвците. Аз не съм съвсем наясно как протича всичко това. Кремацията, де. В крайна сметка сигурно няма голяма разлика дали ще погребеш някого, или ще го кремираш. Но всеки трябва да си състави мнение. Не че съм толкова стар, но съм си наумил съвсем скоро да взема решение дали искам да ме погребат, или кремират.

Събеседникът му вече не се усмихваше, а внимателно се вглеждаше в закръгления мъж в сиво палто и размишляваше колко ли трудно му е било да преглътне гордостта си и да признае защо е тук. Хората идваха в гробището по множество причини. Управителят на крематориума никога не рискуваше да сгафи.

— Според мен това решение е много важно. Нужно е да му се посвети време. Повечето хора би трябвало да се замислят за собствената си смърт.

— Да, нали?

Холан се разведри. Извади ръце от джобовете си и ги проветри.

— Но хората се страхуват да питат и да се интересуват — отбеляза той и се удиви от собствените си думи. — Боят се да не ги сметнат за странни или за побъркани, ако проявят любопитство към процедурата по кремирането и как протича тя.

— Хората имат право да знаят — откликна управителят и направи няколко крачки, за да разведри атмосферата. — Само дето никой не се осмелява да попита. Или пък не желаят да знаят. Разбирам обаче отлично хората, които се интересуват. Искаш ли да влезем да ти обясня някои неща?

Холан кимна в знак на благодарност. Чувстваше се добре в компанията на любезния мъж, на вид негов връстник, слаб, с прогресивен косопад. Тръгнаха по алеите; чакълът хрущеше тихо под краката им, а ласката на лекия ветрец по темето на Холан му подейства успокоително.

— Процедурата по принцип е много проста — подзе управителят. — Но първо искам да те уверя, за да няма неясноти: в пещта се поставя целият ковчег с мъртвеца. Разполагаме със собствени ковчези за кремация. Изработени са само от дърво — включително дръжките, всичко. Да не си помислиш, че вадим мъртвеца и го пъхаме в пещта без ковчег. Вероятно изобщо не си го допускал, нали гледаме толкова много американски филми — усмихна се той.

Холан кимна и пак стисна ръце в юмруци.

— Пещта е доста голяма. Тук разполагаме с две. Задействат се с електричество, а с помощта на газ се получава силен пламък. Температурата достига няколко хиляди градуса.

Усмихна се на въздуха, сякаш искаше да улови леките слънчеви лъчи.

— Всичките вещи на мъртвеца се озовават в ковчега, включително предмети и бижута, които не изгарят, но тях после ги слагаме в урната. Говоря за пейсмейкъри, изкуствени нокти и кожа. Колкото до благородните метали, сигурно са те застигали слухове, че се озовават на други места. Не мисли за това — категорично го посъветва той. — Недей.

Приближиха се до вратата на крематориума.

— Костите и зъбите се смилат до ситен, подобен на пясък сивобял прах.

Еди веднага се сети за пръстите й, за тънките й фини пръсти с малкия сребърен пръстен. Ужасен, той сви ръце в джобовете си.

— През цялото време следим как протича процесът. Вратите на пещта са от стъкло. След около два часа всичко се измита от пещта и представлява купчинка ситна пепел, по-малка, отколкото си представят повечето хора.

Следим как протича процесът? През стъклената врата? Наистина ли ще гледат как Ани гори?

— Искаш ли да ти покажа пещите?

— Не, не!

Долепи ръце до тялото си, отчаяно опитвайки се да не ги мърда.

— Тази пепел е много чиста, почти най-чистото нещо на света. Напомня на ситен пясък. В стари времена хората са използвали пепелта за медицински цели — например при екземи и са наблюдавали подобрение. Някои дори я ядяли. Тя съдържа соли и минерали. Но ние я изсипваме в урна. Ще ти покажа как изглежда, за да имаш представа. Можеш сам да избереш урната — има най-различни модели. Ние предпочитаме да работим със стандартни урни, а и повечето хора се спират точно на такива. Стандартната урна се затваря, запечатва и после се полага в гроба през тясна шахта. Церемонията се нарича спускане на урната.

Задържа вратата пред Холан, за да го пропусне да влезе пръв в полутъмната сграда.

— Това е чисто и просто ускоряване на процеса. Протича някак си по-чисто. Всички ще се превърнем в прах, но обичайното погребване е много дълготраен процес. Отнема двайсет години. Понякога трийсет или четирийсет, зависи за каква почва говорим. Тук, в района, има много пясъци и глина и става бавно.

— Харесва ми — промълви Холан. — Превръщаме се в прах.

— Да, нали? Някои искат да разпръснат праха им. За жалост в Норвегия това не е позволено. В това отношение законодателството е много строго: всички трябва да се погребват в свещена земя.

— Не е толкова лоша идея — прецени Еди и си прочисти гърлото. — Но в съзнанието се появяват странни картини, когато човек се опита да си го представи. Ако лежиш в земята, ще изгниеш. Не звучи добре. А другата възможност е да изгориш.

„Да изгние или да изгори — помисли си той. — Кое да избера за Ани?“

Спря, усещайки как коленете му се подкосиха, но продължи, окуражен от търпението на събеседника си.

— Идеята за изгарянето ми напомня за… сещаш се. За ада. А като си представя моето момиче…

Сепна се и по лицето му плъзна червенина. Другият мъж помълча известно време, потупа го по рамото и подхвана тихо:

— Решаваш какво да направиш с тленните останки на дъщеря си ли?

Холан наведе глава.

— Редно е да помислиш сериозно. Върху плещите ти тежи двойна отговорност. Никак не ти е лесно — поклати глава той. — Дай си време. Но ако искаш да я кремираш, ще се наложи да подпишеш, че тя никога не е споменавала и дума против кремацията. А ако няма осемнайсет, ти вземаш решението и без нейно разрешение.

— На петнайсет е — полугласно каза Еди.

Управителят затвори очи за няколко секунди. После отново тръгна.

— Ела с мен в параклиса — съчувствено го покани той. — Ще ти покажа как изглежда урната.

Поведе Холан надолу по стълбите. Над тях се бе спуснала невидима ръка, изолираща ги от останалия свят. Вървейки, те се приближиха един до друг. Управителят — за да засвидетелства подкрепата си на Холан, а Еди — за да усети съчувствието му. Долу стените бяха грапави, а варта — бяла. До последното стъпало беше поставена красиво аранжирана саксия с цветя, а от кръст на стената ги гледаше страдащият Христос. Еди се посъвзе, усети как лицето му си възвърна обичайния цвят. Почувства се на сигурно място.

Урните бяха наредени на рафтове край стените. Управителят взе една и я подаде на Еди.

— Ето, подръж я. Хубава е, нали?

Еди пое урната и се опита да си представи, че вътре е Ани; че в момента я държи в ръцете си. Урната приличаше на метална, но той знаеше, че е изработена от разградим материал. Усети топлината й.

— Вече ти казах всичко за процедурата по кремацията. Не премълчах нищо.

Еди Холан погали с пръсти златистата урна. Приятно му беше да я държи, а и не беше тежка.

— Урната е пропусклива; въздухът от почвата влиза в нея и ускорява процеса. И тя ще изчезне. Нищо не е вечно. Има нещо мистично и велико в тази мисъл, нали? — По устните му се изписа благоговейна усмивка. — И ние ще изчезнем, и тази къща, и асфалтираният път. И все пак — стисна той ръката на Еди — на мен ми се иска да вярвам, че след това ни очаква нещо друго, нещо вълнуващо. Защо не?

Холан го погледна почти учудено.

— Отвън ще изпишем името й — добави управителят.

Холан кимна. Все още стоеше прав. Времето ще си тече, минута след минута. Вече усети частица от болката, измина крачка от пътя заедно с Ани. Представи си пламъците и бумтенето на пещта.

— На урната ще пише Ани — развълнувано промълви той. — Ани Софие Холан.

Еди се прибра и завари Ада Холан, наведена над мивката, да чисти апатично червени картофи. Шест на брой, по два за всеки. Не осем, както бе свикнала. Виждаха й се толкова малко. Лицето й все още беше вдървено. Вцепени се от мига, когато се надвеси над носилката в Държавната болница, а лекарят отметна чаршафа. След това изражението й заприлича на неподвижна маска.

— Къде беше? — беззвучно попита тя.

— Знаеш ли, мислех си — подзе предпазливо Холан, — най-добре да кремираме Ани.

Тя изтърва картофа и го погледна.

— Да я кремираме?

— Като се замисля, някой я е докосвал и я е белязал с допира си. Искам да излича белега му!

Той се облегна тежко на кухненския плот и я загледа умолително. Много рядко я молеше за каквото и да било.

— Какъв белег? — равнодушно попита тя и взе картофа. — Не можем да кремираме Ани.

— Нужно ти е време, за да свикнеш с тази мисъл — повиши глас той. — Кремацията е хубав ритуал.

— Не можем да я кремираме — повтори тя и продължи да стърже картофа. — Обадиха се от прокуратурата. Забраниха ни.

— Но защо! — изкрещя той, кършейки ръце.

— За да могат да я ексхумират, ако се наложи, след като открият убиеца.

* * *

Барди Снурасон пъхна ръка под металната дръжка и извади Ани от стената. Чекмеджето се плъзна почти безшумно по добре смазаните релси. Той не свързваше трупа на младото момиче с мисълта за живота, нито със своята тленност или тленността на близките си. Това отдавна не го притесняваше. Снурасон имаше добър апетит и спеше добре. И понеже се отнасяше към чуждата смърт и нещастие с изключително уважение, очакваше някой ден и неговите наследници да постъпят така с тленните му останки. Нищо от трийсетгодишната му практика на съдебен патолог не му даваше повод да се съмнява в убеждението си.

Отне му два часа да прегледа всичко. В хода на работата картината постепенно му се избистряше. Белите дробове бяха пъстри като пъдпъдъчи яйца, а при напречния им разрез успя да изцеди от тях жълточервена пяна. В мозъка й имаше множество хематоми, в мускулите на врата и гърдите — кръвоизливи с формата на ивици, които показваха, че жадно се е мъчила да си поеме въздух. Снурасон записа бележките си по случая на диктофон — кратки, лаконични и неразбираеми изрази, достъпни само за посветени, а понякога дори не и за тях. По-късно в писмения доклад асистентът му им придаваше смислена формулировка. След като прегледа всичко, патологът намести върха на черепа на мястото му, дръпна кожата на главата, изплакна старателно тялото и напълни гръдния кош със смачкана вестникарска хартия. После заши тялото. Огладня зверски. Имаше нужда да хапне, преди да пристъпи към огледа на следващия труп. В стаята за отдих го очакваха четири филии със салам и термос с кафе. Внезапно забеляза човешка фигура зад релефното стъкло. Човекът постоя неспокойно за миг, сякаш му се щеше да се махне оттам. Снурасон си свали ръкавиците и се усмихна. Не бяха много онези, чийто ръст достигаше подобни висоти.

Сейер се приведе, за да влезе през вратата. Погледна незаинтересовано към носилката, където Ани беше увита в чаршаф. Сейер беше обул задължителните калцуни — торбести, в пастелен цвят, доста смешни на вид.

— Тъкмо привърших — обясни Снурасон и кимна. — Ето я.

Този път Сейер погледна към мумията върху носилката с повишен интерес.

— Значи съм извадил късмет.

— Зависи.

Лекарят започна да си мие ръцете от лактите надолу. В продължение на няколко минути търка кожата и ноктите си с твърда четка, а накрая ги изплакна грижливо. Подсуши ги с хартия от поставката на стената, дръпна един стол и го бутна към старши инспектора.

— Не открих почти нищо.

— Недей да ме отчайваш от самото начало. Все нещо си забелязал.

Снурасон пренебрегна глада си и седна.

— Не е моя работа да преценявам колко важни са откритията ми, но по принцип все се появява нещо интересно. А тя изглежда недокосната.

— Убиецът вероятно е бил силен и бърз. Действал е напълно неочаквано. После е свалил дрехите.

— Ясно, но не е изнасилена. Не е девствена, но няма следи от сексуални издевателства, нито от друг вид посегателство. Удавена е. После е съблечена много внимателно. Всички копчета на ризата са си на мястото, няма скъсани шевове. Може да му се е искало, но да се е изплашил. Сигурно не му е достигнал кураж, способност или нещо друго.

— Или пък първоначално е искал да симулира престъпление от сексуален характер.

— С каква цел?

— За да скрие истинския си мотив. Следователно има вероятност да открием някаква следа — например, че действието не е импулсивна постъпка на ненормалник. А и тя е тръгнала с него съвсем доброволно. Значи го е познавала или той я е впечатлил с нещо. А доколкото разбирам, Ани Холан не е била от момичетата, които се впечатляват лесно.

Откопча едно копче на ризата си и се наведе напред.

— Давай, разкажи какво намери.

— Момиче на петнайсет години — заизрежда Снурасон с интонация на проповедник. — Висока метър и седемдесет и четири сантиметра, тежи шейсет и пет килограма, минимално количество мазнини, защото по-голямата част от тях е преобразувана в мускулна маса вследствие от усилени тренировки. Вероятно твърде усилени за момиче на нейната възраст. Подрастващите не бива да се товарят толкова, но сигурно не е лесно да се откажеш, след като си започнал да тренираш здраво. Значи — много мускули, повече отколкото имат момчетата на нейната възраст. Капацитетът на белите й дробове е голям, което предполага, че е изгубила съзнание след доста време.

Сейер заби очи в износения линолеум на пода — шарката беше същата като в банята му вкъщи.

— За колко време се дави човек всъщност? — тихо попита той.

— От две до десет минути в зависимост от физическото състояние на организма. Ако наистина е била в такава форма, в каквато предполагам, значи са изминали близо десет минути.

„Най-много десет минути — помисли си Сейер. — Умножено по шейсет прави шестстотин секунди. Какво може да свърши човек за десет минути? Да си вземе душ, да похапне.“

— Мма уголемени бели дробове. Реагирала е като повечето хора, първо си е поела дълбоко въздух, преди да я потопят във водата. Наричаме го respiration de surprise[8]. После е стиснала устни, докато е изгубила съзнание и в дробовете й постепенно е нахлуло известно количество вода. В мозъка и в костния мозък открих наличие на епифитни кремъчни водорасли. Наистина, малки количества са, но това езеро не е особено замърсено. Причината за смъртта е удавяне. По тялото й няма следи от оперативна намеса, няма аномалии, родилни белези, татуировки, не се забелязват никакви промени по кожата й. Цветът на косата й е естествен, ноктите й са къси и нелакирани, под тях нямаше никакви интересни частици, като изключим калта. Изключително хубави зъби, има само една полимерна пломба на долния кътник. В кръвта й няма следи от алкохол или други химикали. Не е боледувала от инфекции. В деня на смъртта си е яла хляб и мляко. В мозъка й не открих нищо необичайно. Не е била бременна, а и — внезапно той въздъхна и впери поглед в Сейер — никога е нямало да бъде.

— Какво? Защо?

— Има огромен тумор в левия яйчник, метастазирал към черния дроб. Злокачествен е.

Сейер се втренчи в него:

— Да не би да твърдиш, че е била тежко болна?

— Да. Да не би ти да твърдиш, че не си знаел?

— И родителите й не знаят — поклати изумено глава Сейер. — Иначе щяха да ми кажат, нали? Възможно ли е тя също да не е имала представа за състоянието си?

— Поинтересувай се кой е личният й лекар и дали заболяването й е установено. Сигурно е изпитвала болки в долната част на корема, най-малкото по време на менструация. Тренирала е усилено и тялото й е произвеждало голямо количество ендорфини, затова може и да не е усещала нищо. Въпросът е, че дните й са били преброени. Съмнявам се дали биха успели да я спасят. Ракът на черния дроб е много тежка диагноза.

Кимна към носилката, където под чаршафа ясно се очертаваха главата и стъпалата на Ани.

— Така или иначе е щяла да умре след няколко месеца.

Новата информация накара Сейер да забрави за първоначалната цел на посещението си. Помъчи се да подреди мислите си за минута.

— Дали е редно да съобщя на родителите й?

— Решението е твое. При всички случаи ще те питат какво съм открил.

— За тях това ще бъде равносилно на чувството, че губят Ани за втори път.

— Така е.

— Ще започнат да се самообвиняват защо не са се досетили.

— Най-вероятно да.

— А дрехите й?

— Просмукани са с мръсна вода, като се изключи якето, което ви изпратих. Имала е обаче и колан с месингова катарама.

— И?

— Голяма катарама с формата на полумесец с очи и уста. В лабораторията откриха отпечатъци. Два, но различни. Единият е на Ани.

— А другият? — присви очи Сейер.

— За жалост не е пълен, няма с какво да се похвалим.

— Мамка му — промърмори Сейер.

— И в буквален, и в преносен смисъл убиецът има пръст в това. Най-малкото можете да отхвърляте заподозрените по метода на изключването. Все е нещо, нали?

— А червените следи по тила й? Личи ли дали е по-сръчен с дясната ръка?

— Не, не може да се каже. Но тъй като Ани е била в добра физическа форма, едва ли е бил някой слабак. Сигурно е паднало голямо боричкане. Учудващо е, че органите и кожата й са останали непокътнати.

— След намесата ти едва ли са толкова непокътнати — изправи се с въздишка Сейер.

— Грешиш! Ако искаш, провери. Аутопсията е занаят и аз не претупвам нещата.

— Кога ще получа писмения доклад?

— Ще ти съобщя. Прати къдравото момче. А ти? Надуши ли нещо?

— Не — поклати мрачно глава Сейер. — Ншцо. Не откривам нито една причина някой да пожелае смъртта на Ани Холан.

* * *

„Ани може да се е спряла на заглавие на песен. Например изпълнението на флейта със заглавие «Песента на Ани», което толкова много й харесваше.“

Седнал пред компютъра, Халвур мислеше усилено. Вратата към всекидневната стоеше открехната, в случай че баба му го извика за нещо. Тя почти нямаше глас, а пристъпите на ревматизъм превръщаха ставането от фотьойла в непосилна за нея задача. Халвур подпря брадичка на ръцете си и се вторачи в екрана. Access denied. Password required. Всъщност беше гладен, но, както и почти всичко през последните дни, гладът остана на заден план.

В Камарата Сейер четеше дебела купчина гъсто изписани листове, захванати с кламер в единия ъгъл. Постоянно се появяваше абревиатурата ДДБ — Детския дом в Беркели. Детството на Халвур представляваше тъжна история. Майка му, с разнебитени нерви, почти непрекъснато лежала болна, стенела и постепенно й увеличавали дозата успокоителни. Не понасяла силна светлина и шум. Не позволявала на децата да вдигат врява. „Халвур е минал през ада — помисли си Сейер. — Дори в момента работи на постоянен договор и на всичкото отгоре се грижи за баба си.“

Халвур се сети за няколко песни и въведе заглавията им в черното поле. Думите Access denied продължаваха да се появяват подобно на муха, която си мислиш, че си убил, но тя за пореден път избръмчава край ухото ти. Халвур пробва разни цифрови комбинации; рождени дни, дори номера на рамката на велосипеда й. Намери го изписан върху резервния ключ, който пазеше в саксия по молба на Ани. Велосипедът беше марка „DBS Intruder“. Тя настоя да му остави единия ключ. Докато пишеше „Intruder“ на екрана, Халвур се сети, че е редно да го върне на Еди.

Заради алкохолизма на бащата и слабите нерви на майката семейството на Халвур било обречено. Халвур и брат му обикаляли из къщи, за да намерят храна, ако изобщо имало нещо. Обикновено бащата пиянствал по кръчмите; полека-лека обаче започнал да изпива не само заплатата си, но и парите от социални помощи. Състрадателни съседи помагали според силите си тайно, зад гърба на бащата. С течение на годините той ставал все по-склонен към физическа разправа. Раздавал плесници на децата, постепенно прерастващи в удари с юмруци. Момчетата се свивали едно до друго и ставали все по-затворени, слаби и мълчаливи.

„Ани едва ли е избрала цифрова комбинация — помисли си Халвур. — Момичетата си падат по романтиката.“ Най-вероятна му се струваше комбинация от думи с дълбоко символично значение или име, разбира се, но той вече опита повечето имена, дори това на майка й, макар и да знаеше, че Ани не би го избрала за парола. Въведе дори името на бащата на Сьолви, Аксел Бьорк, както и на кучето му, Ахил. Access denied.

Халвур има слаби ръце и тънки пръсти. Как би могъл да се опълчи на побеснял, неконтролируемо пиян баща, стигнал до ръба на пълната деградация? Безспорно му е било адски трудно с такъв родител. Двамата братя редовно се появявали в спешното отделение със синини и рани по телата и с прословутия кравешки поглед в стил: „Аз съм добро дете. Не ме бий.“ Лъжели, че са се сбили с момчета на улицата, че са се спънали по стълбите или са паднали от колелото. Не давали да се издума и дума срещу баща им. Вкъщи се чувствали зле, но не искали да ги пратят в детски дом или да ги дадат за осиновяване, защото имало опасност да ги разделят. Халвур често припадал на училище заради недохранване и недоспиване. Давал повечето храна на малкото си братче.

Халвур започна да си припомня какви книги четеше Ани; за кои от тях му беше говорила. Заглавия, герои, цитати. Има достатъчно време. Докато се заминаваше с това, Халвур се чувстваше близо до Ани. Открие ли паролата, ще намери пътя към нея. Имаше усещането, че тя го наблюдава как си блъска главата над тази загадка и ще му даде знак, ако е достатъчно упорит. „Посланието й ще ме споходи като спомен“, мислеше си той. Нейни думи, загнездили се в ума му, ще го навестят като прозрение. Нужно е само да се задълбочи. В главата му нахлуваха все повече спомени. Сякаш повдигаше постепенно тънката им паяжина и след всеки слой откриваше по нещо: палатков лагер, разходка с велосипеди или кинопрожекция. Заедно с Ани имаха много спомени. Дълбокият й, почти мъжки смях. Все едно усети как го тупва силно по гърба и казва „Предай се, Халвур!“ с особена интонация — мила, но и назидателна. Други прояви на нежност от нейна страна бяха рядкост във връзката им.

Преди всяко посещение на служители от Агенцията за закрила на детето бащата се нагълтвал със средство за прикриване на алкохолната зависимост, изчиствал къщата, разтребвал и сядал с по-малкия си син в скута. Бил силен, умеел да се преструва на стабилен, солиден мъж и по тази причина респектираните служители от Агенцията бързо-бързо се изнизвали от дома му. Майката се усмихвала примирено изпод завивката. Горкичкият Торкел! Толкова много отговорности му се струпвали на плещите. Съпругата му била постоянно болна, а децата — в трудна възраст. Молела за разбиране и социалните служители си тръгвали, без да си свършат работата. Всички родители заслужават втори шанс. След училище Халвур се грижел за майка си и за малкия си брат. Не му оставало време да си напише домашните, но въпреки това имал добри оценки, явно бил интелигентен. Постепенно бащата изгубил връзка с действителността. Една нощ нахълтал в стаята на двамата си сина, докато те спели. По-малкото момче спяло на горното легло при Халвур, както почти всяка нощ. Бащата държал нож, Халвур забелязал как нещо проблеснало в ръката му. Момчетата чували стенанията на майка си от първия етаж. Халвур усетил режеща болка по слепоочието си. Отместил се бързо настрани, но ножът разцепил бузата му, продължил към устата и се спрял в кътниците му. Бащата сякаш прогледнал внезапно, дошъл на себе си, видял кръвта по възглавницата и чул виковете на малкия си син. Втурнал се надолу по стълбите и излязъл на двора. Скрил се в бараката за дърва и затръшнал вратата след себе си.

Халвур остърга ъгълчето на устата си с нокът. Изведнъж се сети колко въодушевена бе Ани, след като прочете „Светът на Софи“. А нали името й беше Ани Софие. Халвур въведе заглавието на книгата. Стори му се доста остроумно хрумване за парола. Явно обаче Ани не бе разсъждавала така, защото не последва нищо. Халвур продължи с опитите. Червата му куркаха, а в слепоочията му пулсираше начеващо главоболие.

Сейер и Скаре заключиха кабинета и тръгнаха по коридора. Момчетата се чувствали добре в детския дом в Беркели. Халвур се привързал към католическия свещеник, който идвал на посещения в дома. Положил успешно изпит след завършен девети клас. По-малкия брат го осиновили и Халвур останал сам. В крайна сметка решил да се пренесе при баба си. И без това бил свикнал да се грижи за някого. Без тази дейност се чувствал излишен.

— Странно как след подобен развой на живота им все пак стават хора — поклати глава Скаре.

— Не знаем какво е станало от Халвур — отрезви го Сейер. — Ще разберем съвсем скоро.

Скаре кимна смутено, докато търсеше нужния му ключ.

Халвур усети, че главоболието му се засилва. Най-сетне се свечери. Остави баба си дълго време без компания, а и очите го заболяха от взирането в трептящия екран. Продължи още малко с опитите, но общо взето нямаше идея какви са шансовете му да разгадае паролата на Ани или какво ще открие, ако я пробие. Вероятно Ани е пазила някаква тайна. Халвур се чувстваше длъжен да я разбере, а и разполагаше с много свободно време. Най-сетне стана неохотно от компютъра, за да хапне нещо. Остави екрана включен и отиде в кухнята. Баба му гледаше по телевизията предаване за американската гражданска война. Приветстваше с „ура“ войниците в сини униформи, защото й се струваха по-хубави. Онези в сивите униформи говореха на гаден диалект.

Скаре шофираше плавно и бавно. Най-после проумя негативното отношение на шефа си към високите скорости, а и пътят беше ужасен — разрушен от замръзнала почва, тесен, криволичещ. Все още беше хладно, сякаш някой бе спрял лятото на друго място, залисвайки го с приказки. Върналите се прелетни птици се криеха из храстите и явно се разкайваха за решението си. Хората все още не смееха нито да сеят, нито да садят. Земята беше гола: суха, твърда кора, където нищо не оставя следи.

Халвур си сипа корнфлейкс в купа и го поръси обилно със захар. Занесе яденето във всекидневната и сложи тъкана подложка върху масата, за да не я мърси. Лъжицата трепереше в ръката му. Кръвната му захар бе достигнала критичния минимум и той чуваше шум в ушите си.

— В КООП-а работи някакъв негър — неочаквано изтърси баба му. — Виждал ли си го?

— Сега не е КООП, а „Киви“. Да, знам го, казва се Филип.

— Говори на бергенски диалект — скептично отбеляза баба му. — Не ми харесва момче с такава външност да говори на бергенски.

— Но той си е от Берген — възрази Халвур и засърба мляко със захар от купата. — Там е роден и там е израснал. Родителите му са от Танзания.

— Ами по-нормално е да говори на родния си език.

— Родният му език е бергенски. А и нямаше да разбереш нищо, ако ти говореше на суахили.

— Да, ама се ужасявам всеки път, когато си отвори устата.

— Ще свикнеш.

Така разговаряха постоянно. По принцип постигаха съгласие. Бабата хвърляше повода си за тревога, а Халвур го улавяше с лекота и сръчност, все едно хващаше нескопосано направен самолет от хартия, който трябва да се сгъне наново.

Колата приближаваше площадката за коли. От разстояние не изглеждаше особено гостоприемна. Снимка от птичи поглед би разкрила колко изолирана е, сякаш иска да се скрие от селото, отдалечена от пътя, сгушена в гъсталаци и дървета. Прозорците бяха малки, разположени високо. Сивата ламперия беше избеляла. Дворът беше обрасъл с плевели.

През прозореца Халвур забеляза слаба светлина. От шума на двигателя се стресна и разля мляко по брадичката си. Предните фарове разредиха полумрака в стаята. След малко вече стояха на вратата и го гледаха.

— Трябва да поговорим — дружелюбно подзе Сейер. — Налага се да дойдеш с нас, но първо си довърши вечерята.

На Халвур вече не му се ядеше. Изобщо не си правеше илюзии, че ще се измъкне толкова лесно. Спокойно отиде в кухнята да изплакне купата, отби се в стаята си и изключи екрана. Прошепна нещо на баба си и ги последва. Седна отзад в колата. Това никак не му хареса. Събуди неприятни спомени.

— Опитвам се да си създам представа за Ани — подхвана Сейер. — Що за човек е била и как е живяла. Искам да ми разкажеш какво момиче беше. Какво правеше, за какво говореше, когато бяхте заедно; какво ти е минавало през ума като възможна причина за нейното отдръпване от околните и за случилото се на Змеевото езеро. Искам да знам всичко, Халвур.

— Нямам представа.

— Все нещо ти е хрумвало.

— Много неща, но стигам все до задънена улица.

Мълчание. Халвур оглеждаше подложката за писане на Сейер: представляваше карта на света. Младежът откри къде се намира на нея Норвегия.

— Ти си бил важна част от обкръжението на Ани — продължи Сейер. — А аз се занимавам точно с това. Опитвам се да определя в каква среда се е движила.

— Значи това ви е работата — сухо установи Халвур. — Да съставяте карти?

— Хрумва ли ти нещо по-добро?

— Не — тросна се Халвур.

— Баща ти е мъртъв — внезапно рече Сейер и огледа лицето на младежа.

Халвур усещаше тежкото присъствие на полицая в стаята и то пораждаше напрежение в него. Изсмукваше силите му, особено що се отнася до зрителния контакт. Затова младежът стоеше с наведена глава.

— Самоубил се е, а ти каза, че родителите ти са разведени. Тежко ли ти е?

— Не особено.

— Затова ли скри истината?

— Не е нещо за хвалене.

— Ясно. Ще ми кажеш ли тогава какво си искал от Ани, когато си я чакал до магазина на Хорген в деня, когато беше убита? — изненадващо попита Сейер.

— Извинете ме, но сте попаднали на погрешна следа! — извика Халвур с искрено удивление.

— Непосредствено преди убийството близо до магазина е забелязан мотоциклетист. Тогава си бил навън. Може да си бил точно ти.

— Проверете възможно най-бързо как е изглеждал този мъж.

— Само това ли имаш да ми кажеш?

— Да.

— Така и ще направя. Искаш ли нещо за пиене?

— Не.

Отново настана мълчание. Халвур се заслуша. Недалеч някой се смееше. Направо не беше за вярване. Ани бе мъртва, а хората викаха и се забавляваха, все едно нищо не се е случило.

— Забелязал ли си Ани да има здравословни проблеми?

— А?

— Да ти се е оплаквала от болки, например?

— Не, не познавам по-здрав човек от нея. Да не би да е била болна?

— Определени сведения не са достъпни за теб, макар че си бил неин близък. Не е ли споменавала за някакви оплаквания?

— Не.

Гласът на Сейер не звучеше враждебно, но бавният, ясен говор вдъхваше на Халвур силен респект.

— Разкажи ми за работата си. Какво правиш във фабриката?

— Всички работници се редуваме на различните операции. Една седмица опаковаме, една надзираваме машините, една разнасяме стоката.

— Добре ли се чувстваш там?

— Поне не ми се налага да мисля — промърмори Халвур.

— Да мислиш ли?

— За работата. Всичко става от само себе си и мога да разсъждавам върху други въпроси.

— Какви например?

— Ами разни — сърдито отвърна той.

Гласът му звучеше отбранително. Вероятно самият той не го осъзнаваше, но му беше останало като навик от детските години, когато постоянният вербален и физически тормоз го бяха принуждавали да претегля всяка своя дума.

— С какво си запълваш времето, което преди прекарваше с Ани?

— Опитвам се да разбера какво се е случило — изплъзна се от устата му.

— Имаш ли някакви идеи?

— Ровя из паметта си.

— Не съм убеден, че ми казваш всичко.

— Не съм сторил нищо лошо на Ани. Подозирате ме, нали?

— Честно казано, не знам. Помогни ми, Халвур. Ани сякаш е изживявала своеобразна личностна криза, не мислиш ли?

— Така е.

— Механизмът на подобни кризи е отчасти познат. Някои фактори често се повтарят. Хората се променят драстично, ако изгубят близък човек, например; ако преживеят сериозно нещастие или ги сполети болест. Случва се млади хора, които сме свикнали да смятаме за порядъчни, трудолюбиви и съвестни, да се превърнат в равнодушни, макар и физически да изглеждат добре. Други причини за промяна често са употребата на наркотици или брутално посегателство, изнасилване, да речем.

— Да не би Ани да е била изнасилена?

Сейер не отговори.

— Звучи ли ти познато?

— Според мен тя таеше нещо в себе си — най-сетне промълви Халвур.

— Значи е криела нещо, така ли? Продължавай.

— Нещо, което определяше целия й живот, от което не беше в състояние да се отърве.

— Да не би да твърдиш, че нямаш представа какво е?

— Така е, нямам.

— Кой освен теб познава добре Ани?

— Баща й.

— Но те май не са общували много помежду си?

— Това не значи, че не я познава.

— Прав си. Значи ако някой изобщо подозира какво е криела Ани, това би бил Еди?

— Зависи дали ще го предразположите да сподели нещо особено. По-добре да дойде сам, без Ада. Така ще говори повече.

Сейер кимна.

— Познаваш ли Аксел Бьорк?

— Бащата на Сьолви? Да, виждал съм го веднъж. Ходихме му на гости заедно с момичетата.

— Какво ти е мнението за него?

— Приятен човек. Настояваше да го посетим пак. Изпрати ни с нещастен поглед. Ада обаче се заинати и остана Сьолви да ходи при него тайно. Но тя не изгаряше от желание да вижда баща си и Ада постигна целта си.

— Що за момиче е Сьолви?

— Нищо особено. Нали сте я видели, какво повече да ви кажа?

Сейер закри лице, подпирайки чело на ръцете си.

— Да си вземем ли по една кока-кола? Въздухът тук е много сух. Само синтетика, стъклени влакна, гадост.

Халвур кимна и се поотпусна. Само след миг обаче отново се стегна. Навярно тази слаба проява на симпатия от страна на прошарения старши инспектор не беше нищо повече от тактика. Сигурно е посещавал курсове, изучавал е тънкостите на разпита и психологията. Знае как да намери пукнатина и да удари точно там. Вратата зад полицая се хлопна и Халвур се възползва от удалата се възможност, за да се поразтъпче из помещението. Отиде до прозореца и надникна навън, но видя само сивата бетонна стена на Областния съд, както и няколко паркирани служебни автомобила. Върху бюрото стоеше персонален компютър, марка „Компак“. Сигурно са разбрали за детството му от базата данни именно в този компютър. Вероятно имат пароли за папката на Ани. Сведенията са деликатно нещо. Халвур се запита какви ли шифри използват и кой ги измисля.

Сейер се върна и кимна към екрана.

— Само някаква играчка. Не й обръщам внимание.

— Защо?

— Като че ли не е на моя страна.

— Не, разбира се. Компютърът не застава на ничия страна, затова на него може да се разчита.

— Ти имаш такъв, нали?

— Не, моят е „Мак“. Играя игри на него. С Ани много често играехме заедно.

Неочаквано Халвур стана по-приказлив и по устните му се появи половинчатата му усмивка.

— Тя обичаше най-много да слиза от планината. В играта имаш право да избираш снега — дали да е ситен, или едър, сух или мокър, температурата, дължината и тежестта на ските, зимните условия, какво ли не. Ани винаги побеждаваше. Винаги се спираше на най-трудния маршрут за спускане: или Deadquins Peak, или Stonies[9]. Спускаше се посред нощ в бушуваща буря, по мокър сняг с най-дългите ски и пак нямах шанс да я бия.

Сейер го погледна с недоумение и поклати глава. Наля кока-кола в две пластмасови чаши и седна.

— Познаваш ли Кнют Йенсвол?

— Треньора? Знам го. Ходил съм на мачове заедно с Ани.

— Харесваш ли го?

Халвур вдигна рамене.

— Не е голям симпатяга, а?

— Доста се позаглеждаше по момичетата.

— И по Ани ли?

— Шегувате ли се!

— Никак. Само те питам.

— Кажи-речи никога. Тя не позволяваше такива неща.

— Значи се е държала строго?

— Да.

— Не разбирам, Халвур.

Сейер избута пластмасовата чашка настрани и се наведе над масата.

— Всички се изказват толкова ласкаво за Ани, разказват ми колко силна, самостоятелна и атлетична била, как не се интересувала от външния си вид, описвате ми я почти като недостъпна. „Тя не позволяваше такива неща“. И въпреки това е отишла в горичката заедно с някого, чак до брега на езерото. Вероятно напълно доброволно. А после — понижи глас той — е позволила да я убият.

Халвур му отправи ужасѐн поглед, сякаш едва сега осъзна колко потресаваща е цялата тази история.

— Все някой е имал власт над нея.

— Кой например?

— Не знам. Не питайте мен.

Сейер отпи от кока-колата.

— За проклетия не ни е оставила нищо. Не сме намерили дневник, например.

— Възможно ли е — продължи Сейер — някой да е упражнявал влияние върху нея? Някой, комуто не би посмяла да се противопостави? Възможно ли е Ани да е била замесена в нещо опасно, което не е бивало да излезе на бял свят? Дали някой не я е изнудвал?

— Ани беше изключително съвестна. Не ми се вярва да е сторила нещо лудо.

— Някои вършат лудории и въпреки това са съвестни — замислено възрази Сейер. — Не можем да съдим за човека от конкретно, извадено от контекста действие.

Халвур запомни добре думите на старши инспектора и ги зарови в паметта си.

— В селцето ви намират ли се наркотици?

— О, да. От години е така. От време на време идват ваши колеги и провеждат полицейски акции в кръчмата в центъра. Съмнявам се Ани да е имала нещо общо с тези среди. Та тя не стъпваше там. Дори пазаруваше от павилиона до къщата им, не ходеше надалеч.

— Халвур — настоятелно се обърна към младежа Сейер, — Ани е била тихо, резервирано момиче с желание сама да определя живота си. Помисли си и ми отговори: според теб тя страхуваше ли се от нещо?

— Не, не изпитваше точно страх, по-скоро беше затворена в себе си. Понякога почти ядосана, друг път обезсърчена. Виждал съм я обаче истински изплашена. Не че има нещо общо, просто сега ми хрумна.

Халвур сякаш се улиса в разговора и стана доста словоохотлив.

— Майка й, баща й и Сьолви бяха заминали за Тронхайм, защото момичетата имат леля там. Двамата с Ани бяхме сами вкъщи, канех се да пренощувам при нея. Случи се миналата пролет. Първо се поразходихме с велосипеди, после стояхме до късно през нощта и слушахме плочи. Времето беше меко и решихме да спим навън в палатка в градината. Приготвихме всичко, после влязохме вътре да си измием зъбите. Аз си легнах пръв. Ани дойде след мен, клекна до спалния чувал и го разкопча. Вътре лежеше усойница. Огромна черна усойница, свита на кълбо в чувала. Изхвърчахме от палатката и доведох съседа отсреща да ни помогне. Според него змията се мушнала в чувала, за да се стопли. Успя да й види сметката. Ани се изплаши толкова много, че чак повърна. Оттогава винаги ме караше да изтупвам спалния й чувал, когато отидехме на къмпинг с палатки.

— Усойница в спален чувал? — Сейер потръпна и си припомни как в далечната си младост е ходил на палатки.

— Тук гъмжи от змии, защото има много камънаци. Слагаме масло и така се отърваваме от част от тях.

— Масло ли? Защо?

— Ядат от него, докато задремят. После остава само да ги хванеш.

— А си имате и морски змей на дъното на фиорда, нали? — усмихна се Сейер.

— Точно така — кимна Халвур. — Виждал съм го със собствените си очи. Появява се много рядко, при точно определена посока и сила на вятъра. Всъщност на голяма дълбочина в морето има островче и когато вятърът духа от сушата към водата, се надигат няколко огромни вълни. После всичко утихва. Наистина е много странно явление. Всички знаят много добре какво представлява въпросният змей, но когато си сам-самичък във водата, за миг ти се струва, че от дълбините изскача звяр. Първия път, когато станах свидетел на това явление, започнах да греба като побъркан и не посмях да се обърна нито веднъж.

— Но не се сещаш за нито един човек от обкръжението на Ани, който би искал да й стори зло?

— Не — категорично отсече Халвур. — Блъскам си главата вече дни наред, но умът ми не го побира. Сигурно е дело на луд човек.

„Да — помисли си Сейер, — може да го е извършил и някой побъркан.“ Закара Халвур до дома му и спря колата точно до стълбите.

— Сигурно утре ще ставаш рано — дружелюбно предположи той. — Вече стана доста късно.

— Няма проблеми.

Халвур изпитваше смесени чувства към Сейер. От една страна го харесваше, от друга — не.

Халвур слезе пъргаво от колата и след като влезе в къщата, затвори внимателно вратата с надежда баба му да е заспала. За всеки случай надникна през открехнатата врата и чу хъркането й. После седна отново пред екрана и продължи заниманието си. Постоянно му хрумваха все по-нови възможности. Внезапно си спомни, че по едно време Ани имаше котка. Намериха я в снежна пряспа, плоска като пица. Въведе името й в полето за паролата: Багира. Системата отказа достъп до папката за пореден път. Халвур и не очакваше друго. Започна да гледа на заниманието си като на дългосрочен проект. Освен това имаше и други начини да отвори документа. Засега обаче не бе изгубил надежда да се справи и сам. Не искаше да хитрува. Ако успее да открие паролата без чужда помощ, престъплението му се струваше някак по-дребно. Почеса се по тила и написа името на компютърна игра — Top Secret — в черното поле. За всеки случай. После пробва и с името й — Ани Холан — в прав и обратен ред, защото му хрумна, че не се е сетил да опита с най-простото, най-близкото до ума. Ани, разбира се, сигурно не е избрала точно тази комбинация, но кой знае? Access denied. Халвур леко се оттласна от бюрото, протегна се и сложи ръка на тила си. Усети неприятно гъделичкане като от насекомо, пълзящо по тила му. Явно само така му се струва, но странното усещане не го напусна. Озадачен, той се обърна и се вторачи в прозореца. Внезапен порив го накара да стане и да дръпне завесите. Преследваше го натрапчивото чувство, че някой го наблюдава. Направо му настръхваха косите. Халвур побърза да изгаси осветлението. Отвън се чуха заглъхващи стъпки, сякаш някой се отдалечи тичешком от къщата. Халвур надзърна през пролука на завесата, но не видя нищо. Въпреки това беше убеден, че някой е бил до прозореца му — случва се понякога всичките ни сетива да потвърждават нашата сигурност в определен факт. Изпълва ни почти физическо усещане за безпогрешност. Изключи компютъра, съблече си дрехите и се мушна под завивките. Притаи дъх и се заслуша. Настъпи пълна тишина, не се чуваше дори шумоленето на дърветата. Но после, след няколко минути, Халвур долови звука от запалване на автомобил.

* * *

Кнют Йенсвол не чу колата, защото се суетеше с дрелката. Опитваше се да закрепи сушилник за мокрите си маратонки след тренировка. Едва когато реши да си отдъхне, чу звънеца. Бързо надникна през прозореца и видя внушителния на ръст Сейер, застанал на най-горното стъпало. Очакваше подобно посещение. Йенсвол се позабави, за да се окопити, поизглади с ръка дрехите си, оправи си косата. Отговори наум на няколко възможни въпроса. Чувстваше се подготвен за срещата.

В главата му се въртеше едно-единствено опасение: дали са разбрали за изнасилването? В крайна сметка сигурно идваха точно по тази причина. Мерзавец веднъж — мерзавец за цял живот. Ето така разсъждават тези полицаи. Придаде си сериозно изражение, но се притесни да не би така да събуди подозренията им, затова се взе в ръце и се насили да се усмихне. После се сети, че Ани е мъртва, и реши да изглежда сериозен.

— Идваме от полицията. Може ли да влезем?

— Разбира се — кимна Йенсвол. — Само ще затворя вратата към мокрото помещение.

Махна им с ръка да влизат, изчезна за секунда и бързо се върна при тях. Хвърли обезпокоен поглед към Скаре, който извади бележник от якето си. Йенсвол се оказа по-възрастен, отколкото предполагаха. Май наближаваше петдесетте, но беше в отлична форма. Килограмите бяха идеално разпределени по стегнатото му, силно тяло. Видът му говореше за здрав мъж с добър апетит. Имаше свеж тен на лицето, гъста червена грива и много елегантен, грижливо поддържан мустак.

— Идвате заради Ани, предполагам? — попита той.

Сейер потвърди.

— През целия си живот не съм бил толкова потресен. Познавах я добре. Мисля, че имам право да го твърдя, макар тя да се отказа от отбора преди доста време. За нас това се превърна в трагедия, защото не успяхме да й намерим достоен заместник. Сега вратарката е една дебелана, дето има навика да се навежда, когато види топката да лети към нея. Но, слава богу, поне тялото й запълва половината врата.

Спря словоизлиянията си и леко се изчерви.

— Да, истинска трагедия — подхвърли Сейер с по-заядлив тон, отколкото възнамеряваше. — Отдавна ли не сте я виждали?

— Както казах, тя се отказа от отбора миналата есен. Май през ноември.

Погледна Сейер в очите.

— Извинете, но звучи малко странно. Та тя живее малко по-нагоре от вас.

— Да… не… май съм я подминавал с колата. Мислех, че ме питате кога за последно съм имал вземане-даване с нея. Кога е идвала на тренировка. Но иначе съм я виждал, разбира се. Долу в центъра, май в магазина.

— Нека задам въпроса си по друг начин: Кога видяхте Ани за последно?

Йенсвол се замисли.

— Не знам дали ще успея да си спомня. Мина доста време.

— Не бързаме.

— Сигурно преди две-три седмици, в пощата. Май така беше.

— Разговаряхте ли?

— Само се поздравихме. В последно време не беше особено словоохотлива.

— Защо се отказа от кариерата на вратарка?

— И аз бих искал да знам — вдигна рамене той. — Боя се, че й надух главата с увещания да се върне в отбора, но без успех. Омръзнало й. Така поне ми каза, но аз не й повярвах. Искала да тича, не да стои на вратата. Наистина тичаше много, рано сутрин, късно вечер. Често минавах покрай нея с колата. Бягаше бързо, имаше дълги крака. Винаги обута със скъпи маратонки. Холан даваха всичко за това момиче.

Очакваше полицаите всеки момент да пуснат духа от бутилката. Не хранеше никакви илюзии, че ще му се размине.

— Сам ли живеете?

— Разведох се със съпругата си преди няколко години. Тя се премести да живее другаде, взе и децата. Сега съм сам и се чувствам добре. Не ми остава почти никакво свободно време след работа и тренировки. Ръководя и младежки отбор, а и самият аз се състезавам в отбор. По дванайсет часа на денонощие влизам и излизам от душовете.

— Не сте й повярвали, че й е омръзнало да бъде вратарка. Каква според вас беше истинската причина?

— Нямам представа. Тя си имаше приятел, а тези неща изискват време. Той впрочем не е спортен тип — коминочистач с хилави крака. Блед, слабичък като бобено зърно. Идвал е на няколко мача. Седи като истукан на първата скамейка и не издава звук. Само гледа топката отляво-надясно и обратно. Като си тръгваха, дори не й носеше сака. Не беше подходящ за нея, тя беше по-готина.

— Били са заедно до смъртта й.

— Така ли? Е, разни хора — разни идеали.

Сейер заби поглед в пода и се замисли за свои си неща.

— Длъжен съм да ви попитам къде бяхте в понеделник между единайсет и два?

— В понеделник? А, искате да кажете, в деня на… На работа, разбира се.

— От борсата за строителни материали могат ли да го потвърдят?

— Ами аз обикалям с колата, нали доставяме поръчки на клиенти по домовете.

— Значи сте били в колата? Сам?

— Не бях в колата през цялото време. Закарах два гардероба до къща в селцето Рьотанген. Това ще го потвърдят.

— Кога сте били там?

— Някъде между един и два.

— Бъдете по-конкретен, Йенсвол.

— Амиии… по-точно в два.

Сейер пресметна наум.

— А преди това?

— Ами, насам-натам. Спах до късно и си позволих да отскоча до солариума за половин час. Сами организираме работното си време. Понякога се налага да остана по-дълго, но не ми плащат извънреден труд. Не ме гризе съвестта. Шефът също има навика да…

— Къде бяхте, Йенсвол?

— Малко позакъснях — изкашля се той. — В неделя излизах в града заедно с неколцина приятели. Много глупаво е, разбира се, да се заседяваш до късно в града, когато знаеш колко рано трябва да ставаш в понеделник сутринта, но така се случи. Прибрах се към един и половина през нощта.

— С кого излизахте?

— С един приятел. Ерик Фриц.

— Фрицнер? Съседът на Ани?

— Да.

— Така ли? — Сейер кимна сякаш на въздуха пред себе си, загледан в чупливата коса и почернялото лице на треньора. — Намирате ли Ани за привлекателно момиче?

— Що за въпрос е това? — Йенсвол веднага схвана намека.

— Моля ви да отговорите.

— Привлекателна е, разбира се. Сигурно сте видели нейни снимки.

— Да. Тя не просто е хубава, а изглежда и по-голяма, някак по-зряла от повечето девойки на нейната възраст. Съгласен ли сте? — погледна го изпитателно Сейер.

— Да, горе-долу. Мен ме интересуваха нейните качества като вратарка.

— Разбира се, така е редно. А иначе имали ли сте конфликти с момичетата?

— Какви конфликти?

— Някакви — сдържано настоя Сейер. — Каквито и да е.

— Да, разбира се. Тийнейджърките са бомба със закъснител. Имал съм обичайните проблеми: никой не иска да смени Ани на вратата; никой не иска да седи на резервната скамейка; не спират да се хилят; водят гаджетата си по трибуните.

— А Ани?

— Какво за нея?

— Имали ли сте конфликти с нея?

— Да — кимна той и скръсти ръце. — Поскарах й се, когато се обади, за да ми съобщи за решението си да напусне отбора. Тогава в отчаянието си май казах неща, които предпочитам да бях премълчал. Но, кой знае, може да ги е приела и като комплимент. Тя прекрати разговора, затвори. На следващия ден ми върна екипа. Искала да приключи с хандбала.

— Само тогава ли сте имали разногласия с нея?

— Да, точно така. За пръв и последен път.

Сейер го погледна и кимна на Скаре. Разговорът приключи. Тръгнаха към вратата, Йенсвол ги последва. Вече не можеше да сдържа натрупаното раздразнение.

— Да си поговорим откровено — ядосано предложи той, когато Сейер отваряше вратата. — Защо се преструвате, че не сте преглеждали досието ми? За глупак ли ме смятате? Това е било първото нещо, което сте направили. Това е и причината да сте тук. Знам какво ви е минало през ума.

Сейер се обърна и се втренчи в него.

— Имате ли понятие какво ще се случи с отбора ми, ако тази история се разчуе из селото? Родителите ще заключат момичетата по стаите им. Отборът ми ще се срине като кула от карти за игра и години наред усилена работа ще заминат на кино! — Той постепенно повишаваше глас. — Ако това село има нужда от нещо, то е отборът. Останалите младежи ходят в кръчмата да си купуват дрога. Това е единствената алтернатива. Искам само да знаете какво ще причините на хората, ако разгласите информацията за мен. А и оттогава изминаха единайсет години!

— Не съм споменал и дума за деянието ви — тихо отбеляза Сейер. — А ако понижите глас, никой няма да разбере.

Йенсвол си затвори устата и почервеня като божур. Побърза да се отдръпне в коридора, а Скаре затвори вратата след себе си.

— Майчице! — възкликна той. — Сухопътна мина с коса и мустак.

— Ако имахме достатъчно хора, щях да възложа някому да го следи — остро откликна Сейер.

— Защо? — удивено го зяпна Скаре.

— Сигурно защото съм гадняр.

Фрицнер лежеше по гръб в лодката и си пийваше бира. След всяка глътка си дръпваше от цигарата, а умът му бе зает с книгата в скута му, подпряна на коленете. По кръвоносните му съдове се просмукваше постоянен поток от бира и никотин. След известно време остави бутилката и се приближи до прозореца на всекидневната. Оттам се откриваше изглед към спалнята на Ани. Завесите бяха спуснати, въпреки че още не се бе стъмнило, сякаш спалнята й вече не е обикновена стая, а светилище, където никой не бива да наднича. Долови мъждива светлина от лампа — сигурно настолна, предположи той. После Фрицнер погледна към пътя и внезапно забеляза полицейска кола до пощенските кутии. Оттам се зададе младият полицай с къдриците. Вероятно отива към семейство Холан да ги уведоми как върви разследването. Полицаят нямаше особено угрижен вид, вървеше с леки стъпки и лице, обърнато към небето — елегантен хубавец с буйни къдрици. Външността му беше на предела на разрешеното за служителите на реда. Неочаквано той зави наляво и влезе в двора на Фрицнер. Домакинът се намръщи и инстинктивно погледна дали някой от съседите е забелязал посещението. Да, разбира се. Исаксен събираше изсъхнали листа в двора си.

Скаре поздрави и се приближи до прозореца, както преди малко направи и самият Фрицнер.

— Оттук виждате спалнята на Ани — установи той.

— Да.

Фрицнер го последва.

— В действителност съм стара свиня и често съм стоял тук, докато ми текат лигите, надявайки се да я зърна. Но тя не беше от момичетата, които обичат да си показват прелестите. Събличаше си пуловера чак след като спусне завесите. Всъщност понякога виждах силуета й, ако не изгасеше осветлението и завесите не бяха твърде надиплени. Не се оплаквам от гледката.

Не се сдържа и се усмихна, забелязвайки изражението на Скаре.

— Ако говоря откровено, а така е редно, никога не съм имал желание да се оженя, но въпреки това ми се иска да имам едно-две деца, за да оставя нещо след себе си. Исках деца от Ани. Тя беше от жените, които всеки мъж би оплодил с удоволствие. Разбирате ли какво искам да кажа?

Скаре все още мълчеше и замислено буташе с език сусамено семенце. Най-сетне успя да го отлепи от венеца си.

— Висока и слаба, широки рамене, дълги крака. С остър ум. Красива като елфа. С други думи, куп отлични гени.

— Но тя е била само на петнайсет?

— Порастват. Е, това за жалост не важи за Ани — побърза да уточни той. — Да оставим шегите настрана, наближавам петдесет и съм с типично за всички мъже силно развито въображение. Освен това съм и сам. На ергените им се полагат някои привилегии, не мислите ли? Никой не ми съска от кухнята, докато зяпам майките. Ако живеехте тук, точно срещу спалнята на Ани, и вие щяхте да хвърляте по едно око. Това не е престъпление, нали?

— Не е.

Скаре оглеждаше лодката и преполовената бутилка върху планшира. Започна да се пита дали пространството в нея е достатъчно голямо за…

— Открихте ли нещо? — полюбопитства Фрицнер.

— Разбира се. Разполагаме с така наречените неми свидетели — хиляди дреболии около нас. Всяко действие оставя следи.

След последните си думи Скаре погледна Фрицнер. Мъжът стоеше с ръка в джоба, а през плата се забелязваше очертанието на юмрука му.

— Разбирам. А знаете ли, че в селото имаме един ненормалник?

— Моля?

— Една откачалка. Живее с баща си близо до Възвишението. Май проявява силен интерес към млади момичета.

— За Раймон Локе ли говорите? Да, знаем за него, но той не е откачалка.

— Така ли?

— Просто има една хромозома повече от останалите.

— На мен ми се струва, че по-скоро нещо му липсва.

Скаре поклати глава и отново погледна към прозореца със спуснатите завеси в къщата на семейство Холан.

— Защо усойница би се свила в спален чувал според вас?

— Майко мила, и това ли ви казаха — силно се изненада Фрицнер. — И аз това се питам. Самият аз вече съм позабравил случката, но си беше истинска драма, вярвайте ми. Спалният чувал е бил идеалното скривалище за змията, нали? Беше марка „Ajungilak“ с пух и всякакви удобства. Бях в лодката с чаша уиски, когато приятелят на Ани позвъни на вратата. Сигурно са видели, че при мен свети. Веднага отидох у тях. Ани седеше свита в ъгъла на стаята, бяла като платно. По принцип минаваше за много оперена, но не и тогава. Не беше на себе си от страх.

— Как хванахте змията? — поинтересува се Скаре.

— О, драги, не беше голяма философия. Използвах кофата за чистене. С шило пробих дупка на дъното й, голяма колкото монета от десет крони. После се промъкнах в палатката. Усойницата вече не беше в чувала, а се бе свила на кълбо в единия ъгъл. Наистина беше огромна. Хвърлих кофата върху нея и я затиснах с крак. После през пробитата дупка я напръсках с „Байгон“.

— Какво е това?

— Силно отровен препарат против насекоми. Продава се само под тезгяха. Веднага упоих змията.

— Откъде се снабдявате с този препарат?

— Работя в „Антисимекс“, фирма за борба с вредителите: мухи, хлебарки, всякакви пълзящи твари.

— Аха. И?

— После хилавото й приятелче донесе месарски нож и аз разрязах пущината на две, пъхнах я в пазарска чанта и я хвърлих в моята кофа за боклук. Стана ми много мъчно за Ани. Бедничката, после дори не посмя да легне в леглото си — поклати глава той при спомена за инцидента. — Но едва ли сте дошли да обсъждаме кариерата ми на супермен, нали? С каква цел сте тук всъщност?

— Ами — Скаре отметна къдрица от челото си, — според шефа налягането трябва да се мери два пъти.

— Виж ти! Моето кръвно е стабилно. Още обаче не мога да разбера защо някой е отнел живота на Ани. Та тя беше съвсем обикновено момиче. Живееше в това село, на тази улица. Не разбирам и семейството й. Сега няма да променят стаята години наред; ще я запазят в състоянието, в което Ани я е оставила. Чувал съм за подобни реакции. Дали според вас те са израз на несъзнателната надежда, че тя ще се върне там?

— Възможно е. Ще отидете ли на погребението?

— Цялото село ще дойде. Така е, когато живееш на такова място. Няма смисъл да криеш каквото и да било. Хората смятат, че имат право да бъдат съпричастни. Има си и положителни, и отрицателни страни, но е трудно да запазиш нещо в тайна.

— За нас е по-скоро предимство — отбеляза Скаре. — Особено ако убиецът е тукашен.

Фрицнер се приближи до лодката, вдигна бутилката и я пресуши.

— Според вас оттук ли е?

— Да кажем, че се надяваме да е така.

— А аз — не. Но ако сте прави, дано да го заловите в най-скоро време. Вероятно обитателите на всичките двайсет къщи по улицата са разбрали за вашето посещение при мен. Идвате за втори път.

— Това притеснява ли ви?

— Да, естествено. Не ми се ще да се местя в друг град.

— Не виждам причина да ви се налага.

— Ще стане ясно. В качеството си на ерген привличам доста подозрения.

— Зашо?

— Неестествено е човек да няма жена. Хората очакват да си намериш партньорка, щом си чукнал четирийсет. А когато това не се случи, търсят причината.

— Изглеждате ми доста параноичен.

— Не знаете какво е да живееш на такова място. За мнозина от нас предстоят тежки времена.

— Конкретен човек ли имате предвид?

— Може да се каже.

— Йенсвол ли?

Фрицнер мълчеше. Постоя замислен. Погледна Скаре изпод вежди и явно взе решение. Извади ръка от джоба си и му подаде нещо.

— Само исках да ви покажа това.

Скаре се загледа в предмета в шепата му: ластик за коса, покрит със син плат, обсипан с перли.

— На Ани е — обясни Фрицнер, втренчен в Скаре. — Намерих го в колата, на пода между седалката и вратата. Преди седмица я возих до центъра. Ластикът е останал в колата.

— Защо ми го давате?

Фрицнер си пое дъх.

— Можех да го оставя там, нали? Да го изгоря в камината, да си трая. Показвам ви го, за да ви докажа, че играя с открити карти.

— Не съм и помислял друго — увери го Скаре.

— За глупак ли ме смятате? — усмихна се Фрицнер.

— Защо не — на свой ред се усмихна Скаре. — А може и да се опитвате да ме подведете, като съвсем стратегически инсценирате това трогателно признание. Ще взема ластика, а към вас смятам да проявя по-голямо внимание.

Фрицнер пребледня. Скаре не успя да сдържи широката си усмивка.

— Откъде ви хрумна името на лодката? — полюбопитства той и погледна към лодката. — Доста необичайно е, нали? „Нарко Трафиканте“?

— Просто ми хрумна.

Фрицнер се мъчеше да се окопити.

— Но звучи добре, нали? — попита угрижено той.

— Плавали ли сте с нея в морето?

— Никога — призна той. — Хваща ме морска болест.

* * *

Прокурорът се произнесе по случая. Даде разрешение да погребат Ани Холан. Еди си погледна часовника: измина повече от денонощие, откакто първата лопата със суха пръст полетя към ковчега. Заровиха Ани под пръст, примесена с клонки, камъни, червеи. На погребението Еди носеше в джоба си смачкан лист хартия — няколко думи, които искаше да прочете до ковчега след проповедта. Не успя да обели дума, задавен от ридания. Нямаше да си го прости до края на живота си.

— Питам се дали Сьолви не страда от някакъв умствен проблем — сподели той и притисна чело с дебелия си пръст, но после го отмести към слепоочието си. — Не че ще се види на скенер, но има нещо ненормално. Съумява да се справя с живота, но е малко бавна и умствено недоразвита. Не споменавайте нищо на Ада по този въпрос — додаде той.

— Да не би да отрича, че има проблем? — попита Сейер.

— Според нея щом не се вижда, значи просто го няма. Хората били различни.

Сейер бе повикал Еди в кабинета си. Бащата все още изглеждаше много объркан.

— Налага се да ви попитам нещо — предпазливо подзе Сейер. — Ако Ани срещне Аксел Бьорк, би ли се качила в колата му?

Въпросът предизвика удивление у Еди. Той остана със зяпнала уста.

— Подобна мисъл ми се струва ужасяваща — призна той.

— Престъплението над дъщеря ви е доста ужасяващо. Просто отговорете на въпроса ми. Не познавам тукашните хора така добре като вас, но гледам на това като на предимство.

— Бащата на Сьолви — замисли се Еди. — Ходиха няколко пъти при него, Ани го познаваше. Възможно е и да се качи при него, ако я помоли. Какво лошо има в това?

— В какви отношения сте с него?

— В никакви.

— Но сте разговаряли?

— Малко. Ада не го пускаше вкъщи. Според нея се натрапвал.

— А вие как гледате на поведението му?

Той се размърда неспокойно на стола, сякаш се боеше да не си проличи колко слабохарактерен е.

— Според мен Ада постъпваше глупаво. Та той нямаше намерение да ни пречи, а само да вижда Сьолви от време на време. Сега изгуби всичко. Май го изгониха и от работа.

— А Сьолви? Тя искаше ли да го вижда?

— Боя се, че Ада я отказа. Понякога е доста сурова. Бьорк явно се е предал. Видях го обаче на погребението, тогава успя да зърне Сьолви. Сигурно забелязвате колко е трудно да се противопоставиш на Ада — искрено призна той. — Не че се страхувам от нея или нещо подобно — изсмя се иронично Еди, — но жена ми бързо излиза от кожата си от гняв. Не е лесно за обяснение. Просто побеснява, а аз нямам сили да го изтърпя.

Отново млъкна. Сейер изчака мълчаливо, докато се опитваше да си представи сложната игра между хората; как през годините се преплитат хиляди нишки и образуват жилава, ситна мрежа, в която човек се чувства като в капан. Механизмите на това явление направо удивляваха Сейер, както и силното нежелание на хората да извадят ножа и да се откъснат от мрежата, независимо че копнеят болезнено за свобода. На Холан му се искаше да се измъкне от мрежата на Ада, но го задържаха хиляди дребни неща. Бе направил избор и щеше да остане оплетен в лепкавите нишки до края на живота си, а взетото решение го сломяваше и цялата му фигура изглеждаше приведена и отпусната.

— Нищо ли не сте открили? — попита той след кратко мълчание.

— За жалост не — неохотно отвърна Сейер. — Всички хора говорят за Ани с топлота и любов. Веществените доказателства са нищожни и не водят доникъде. Не виждаме мотив за убийство. Ани не е изнасилена, нито удряна. В района на Възвишението никой не е забелязал нищо подозрително в деня на престъплението, а всички, минали оттам с автомобили, се явиха в полицията и са проверени. Наистина, има едно изключение, но Раймон и Рагнхил не могат да ни опишат добре профучалата край тях кола и няма как да я издирим. Мотоциклетистът до магазина на Хорген потъна вдън земя. Вероятно е бил случайно минаващ оттам турист. Сред очевидците никой не е забелязал регистрационните табели, може да е бил и чужденец. Водолазите търсиха раницата на Ани, но без успех. Затова предполагаме, че тя все още е у извършителя. Тъй като нямаме основания да повдигнем обвинение срещу никого, няма как да издействаме заповед за обиск. Дори не разполагаме с конкретна теория. Уликите са толкова малко, че разчитаме главно на въображението си. Не е изключено, например, Ани да се е сдобила с неудобни за някого сведения, вероятно напълно случайно, и този някой да я е убил, за да й затвори устата. В такъв случай тези сведения сигурно са били много компрометиращи, щом се е стигнало до убийство. Ани беше съблечена, но недокосната. Може убиецът да е искал да ни внуши, че престъплението е от сексуален характер, вероятно за да ни отвлече вниманието от същинския мотив. Това е причината да се интересуваме толкова живо от миналото на Ани — заключи Сейер.

Млъкна и несъзнателно почеса опакото на дланта си, където имаше червено петно оголена кожа с големината на монета от двайсет крони.

— Вие сте един от хората, които са я познавали най-добре. Сигурно през главата ви минава какво ли не. Длъжен съм отново да ви попитам: има ли нещо в миналото на Ани — преживявания, познанства, изказвания, впечатления, каквото и да е — което да ви е учудило. Не мислете за нищо конкретно. Само се запитайте дали нещо ви се е сторило странно. Споделете и най-дребния факт, който ви е изненадал, дори и да ви се стори глупав и нищожен: неочаквана за вас реакция; реплики, намеци; загнездили се в паметта ви случки. Ани е започнала да се държи по различен начин. Останах с впечатлението, че поведението й не е било резултат само от пубертета. Бихте ли го потвърдили?

— Според Ада…

— А според вас?

Сейер не го изпускаше от очи.

— Отхвърлила е Халвур, прекратила е кариерата си на вратарка, а после се е затворила в себе си. Сещате ли се по това време да се е случило нещо необичайно?

— Разговаряхте ли с Йенсвол?

— Да.

— Ами… такова… чувам разни слухове, но сигурно не е истина. В селото мълвата се разнася много бързо — уточни той смутено и се изчерви.

— За какво говорите?

— Веднъж Ани спомена, че преди доста време е лежал в затвора. Не знам за какво.

— Ани е научила за това?

— Значи наистина е лежал?

— Да, бил е в затвора. Не допусках някой да е разбрал. Проверяваме всички хора от обкръжението на Ани, дали имат алиби и така нататък. Разговаряхме с повече от триста души, но за съжаление не сме набелязали нито един заподозрян.

— Горе до Възвишението живее един мъж, дето не е с всичкия си — промърмори Холан. — Чувал съм, че се пробва да заговаря момичетата от селото.

— Бяхме при него — търпеливо обясни Сейер. — Той намери Ани.

— Вярно, така беше.

— А има и алиби.

— Е, щом е стабилно, значи няма как.

Сейер се замисли за Рагнхил. Реши да не казва на Холан що за алиби има Раймон: шестгодишно дете.

— Защо според вас Ани престана да гледа деца?

— Порасна.

— Доколкото обаче разбирам, тя е обичала много да се занимава с малчугани. Струва ми се странно да спре изведнъж.

— Няколко години наред правеше само това. Първо си пишеше домашните, а после излизаше на улицата да види дали някоя майка няма нужда от помощ. Ако се случеше децата да се скарат, тя винаги успяваше да възстанови реда и спокойствието. Склоняваше виновника, предизвикал разправията, да си признае. Прощаваше му и всичко си тръгваше по мед и масло. Биваше я да посредничи. Уважаваха я и я слушаха. Както момичетата, така и момчетата.

— С други думи е била много дипломатична?

— Именно. Обичаше да оправя каши. Не понасяше неразрешени конфликти. Ако, например, се случеше да се скараме със Сьолви, Ани винаги намираше начин да ни сдобри. Беше като буфер. Но незнайно защо — бавно рече той — и това й стана безинтересно. Вече не влагаше същата енергия в заниманията си.

— Кога го забелязахте? — побърза да попита Сейер.

— Някъде миналата есен.

— Какво се случи тогава?

— Нали вече ви казах. Не искаше да тренира в отбора, не й се излизаше с компании.

— Но защо!

— Не знам — отчаяно призна бащата. — Нали ви казвам, и аз не разбирам.

— Опитайте се да надхвърлите границите на семейството. Абстрахирайте се от Халвур, от отбора, от проблемите с Аксел Бьорк. По същото време в селото станала ли е случка, която да не е непременно свързана с вас?

Холан разпери безпомощно ръце.

— Да, но тя едва ли има нещо общо. Почина едно от децата, които Ани често бавеше. Тогава състоянието й се влоши. Ани вече не искаше да се занимава с нищо. Обуваше маратонките и се махаше от къщи, от улицата ни.

Сърцето на Сейер заби учестено.

— Бихте ли повторили? — опря лакти на масата той.

— Едно от децата почина при инцидент. Ани често го гледаше. Казваше се Ескил.

— Кога се случи инцидентът? Докато тя го гледаше ли?

— Не, не! — ужасено го погледна Еди. — Да не сте луд! Ани внимаваше страшно много, когато й поверяваха чуждо дете. Не го изпускаше от очи и за миг.

— Как се е случило нещастието?

— В дома на родителите на детето. Тогава Ескил беше на две години и нещо. Ани прие смъртта му много тежко. Всички бяхме потресени, познаваме родителите.

— Кога се случи?

— Нали ви казах, миналата есен — тогава именно Ани се отдръпна от света. Тогава ни се струпаха доста неприятности, изживяхме труден период. Обаждаше се Халвур, после започна и Йенсвол. Бьорк непрекъснато ни досаждаше с искания да види Сьолви, а Ада стана непоносима!

Млъкна и внезапно придоби сконфузен вид.

— Кога точно стана злополуката с детето, Еди?

— Май през ноември. Не помня точната дата.

— Преди или след като Ани се отказа от отбора?

— Не се сещам.

— Ще се наложи да поразмислиш. Как почина детето?

— Задавило се с нещо и не успели да го извадят. Ескил се хранел сам в кухнята.

— Защо не сте споменали за това досега?

Холан го погледна с нещастен вид.

— Нали работата ви е да откриете убиеца на Ани — прошепна той.

— Да, точно това правим. При разследването е необходимо да изключим възможностите една по една.

Настъпи продължително мълчание. По високото чело на Холан избиха капки пот. Той не спираше да разтрива пръстите си, сякаш не ги чувстваше. В мислите му през цялото време изникваха идиотски снимки: Ани в червен гащеризон и шапка на абитуриентка; Ани в булчинска рокля; Ани с пеленаче в ръце. Никога няма да му се удаде възможност да я снима така.

— Разкажете ми как реагира Ани, когато научи за нещастието.

Холан се надигна на стола и се замисли.

— Не помня коя дата беше, но си спомням самия ден, защото се успахме. Аз лично не бях на работа. Ани закъсня за автобуса, а и се прибра по-рано от училище, защото не се чувстваше добре. Сърце не ми даде да й съобщя веднага. Оставих я да си полегне малко и да поспи.

— Болна ли беше?

— Да… не, тя никога не се разболяваше. Сигурно беше пипнала някаква настинка. Събуди се, а аз се чудех как да й поднеса тъжната вест. Накрая отидох при нея и седнах на ръба на леглото.

— Продължавайте.

— Тя се вцепени — замислено разказваше бащата. — Парализира се от ужас. Обърна се и се скри под завивката. Какво можех да направя? През следващите дни не показваше какво изпитва, скърбеше мълчаливо. Ада искаше Ани да занесе цветя в дома на детето, но Ани не пожела. Не дойде и на погребението.

— Вие бяхте ли там със съпругата си?

— Да, разбира се. Ада се притесняваше заради отсъствието на Ани, но се помъчих да обясня колко е тежко за едно дете да ходи на погребение. Та Ани беше само на четиринайсет. Не знаеше какво да каже, нормално е.

— Мм — промърмори Сейер. — А после ходи ли на гроба му?

— Да, няколко пъти. Но не стъпи в дома им.

— Но нали е разговаряла с тях? Все пак е гледала детето им.

— Да, бяха й много близки. Най-вече майката. Впрочем тя се премести в друг град, разделиха се известно време след смъртта на детето. След подобна трагедия е много трудно да намериш път към партньора си. Всеки има нужда да започне отначало и никога няма да бъде съшият. — Еди сякаш се отплесна и заговори на себе си, все едно събеседникът му не съществуваше. — Само Сьолви си е същата. Направо не мога да повярвам, че не се промени след тази трагедия. Но тя е по-различна. Трябва да приемем децата си такива, каквито са, нали?

— А Ани? — предпазливо се върна към темата Сейер.

— Да, Ани — въздъхна бащата. — Тя вече не беше същата. Според мен осъзна, че всички ще умрем. Помня какъв ужас изпитах като дете, когато почина майка ми. Обезумях не защото тя беше мъртва и нямаше повече да я видя, а защото някой ден щяхме да умрем и аз, и баща ми, и всичките ми познати.

Очите му гледаха разсеяно в нищото и Сейер се заслуша, отпуснал ръце върху бюрото.

— Имаме още много да си говорим, Еди — заключи полицаят, — но преди това искам да ви кажа нещо.

— Вече нямам сили да научавам каквото и да е.

— Не мога да го скрия от вас. Съвестта не ми позволява.

— Какво има?

— Помните ли Ани да се е оплаквала от болки?

— Не, никога. Освен когато й купихме маратонки с омекотяващи удара стелки. Тогава я боляха стъпалата.

— Говоря по-конкретно за болки в долната част на корема.

Холан го погледна колебливо.

— Не знам за такова нещо. Попитайте Ада.

— Питам вас, защото останах с впечатлението, че Ани е била по-близка с вас.

— Да, но не сме обсъждали женски работи.

— Ани е имала тумор в яйчника — тихо съобщи Сейер.

— Тумор ли? Рак ли имате предвид?

— Да, раково образувание с големината на яйце. Било е злокачествено и с метастази в черния й дроб.

Холан съвсем се вцепени.

— Грешите — решително отсече той. — Няма по-здрав човек от Ани.

— Ани е имала злокачествен тумор в яйчника — повтори категорично Сейер. — Не след дълго е щяла да се разболее сериозно. Съществувал е огромен риск болестта й да доведе до фатален край.

— Да не би да твърдите, че е щяла да умре така или иначе? — попита Холан с агресивна нотка в гласа.

— Не аз, а съдебните патолози.

— И аз трябва да се радвам, задето се е отървала от предстоящите си мъки? — изкрещя той в несвяст. Слюнката от устата му опръска челото на Сейер. Холан зарови лице в ръцете си. — О, боже, не исках да прозвучи така — задавено промълви той, — но просто не ми го побира умът. Как е възможно да не съм разбрал за толкова много неща.

— Или чисто и просто и тя не е усетила, или е скрила от вас симптомите и съвсем умишлено не е отишла на лекар. Болестта не е регистрирана в медицинския й картон.

— Там няма да намерите нищо — тихо потвърди Холан. — Никога не се е оплаквала от нищо. През годината й слагаха по някоя и друга ваксина, това е всичко.

— Искам да ви помоля за още нещо — продължи Сейер. — Поговорете с Ада и й кажете да дойде в участъка. Трябват ни отпечатъци от пръстите й.

Холан се усмихна изморено и се облегна на стола. Дълго време не беше спал и всичко играеше пред очите му. Лицето на старши инспектора леко потрепваше, както и завесата на прозореца. Може би ставаше течение, но Холан не беше никак сигурен каква е причината.

— Намерихме два пръстови отпечатъка върху катарамата на Ани. Единият е на Ани. Другият може да е на съпругата ви, тя ни сподели, че често приготвя дрехи за Ани сутрин. Възможно е затова върху катарамата да има нейни отпечатъци. Ако не са нейни, значи са на убиеца. Той я е съблякъл. Сигурно е пипал катарамата.

Най-сетне Холан схвана.

— Помолете съпругата си да се яви в участъка възможно най-бързо и да потърси Скаре.

— Екземата ви — неочаквано смени темата Холан и кимна към ръката му, — би могла да се облекчи с пепел.

— Пепел ли?

— Поръсете пепел върху обрива. Пепелта е най-чистото нещо на света. Съдържа соли и минерали.

Сейер замълча. Мислите на Холан сякаш направиха завой и се насочиха навътре. Полицаят го остави да остане насаме с тях. В стаята беше толкова тихо, че чуваха Ани.

На разтегателната маса в кухнята Халвур хапваше наденички с готвено зеле. Почисти трохите и метна одеяло върху баба си, задрямала на дивана. Влезе в стаята си, спусна завесите и седна пред екрана. През последните дни така прекарваше по-голямата част от времето си. Пробва да въведе в полето за паролата имена на изпълнители и заглавия на парчета, които Ани обичаше. После опита и със заглавия на филми, но не възлагаше големи надежди. Ани едва ли би избрала подобна парола. Задачата му се струваше направо непосилна. Да не говорим, че имаше вероятност междувременно да е сменила паролата си, както процедираха в Министерството на отбраната, отнасяше ли се до военни тайни. Там използваха пароли, които се сменят автоматично няколко пъти в секунда. Прочете информацията в списание за компютърни специалисти. Почти невъзможно е да разгадаеш постоянно променяща се парола. Халвур се помъчи да се сети горе-долу кога си направиха отделни папки на компютъра и решиха да ограничат достъпа на другия до тях. Случи се преди няколко месеца, накъде през есента. В душата му се прокрадна усещане за безнадеждност, като си помисли колко комбинации се получават от всички цифри, знаци и букви на клавиатурата. Ани обаче едва ли е избрала някакво безсмислено съчетание. Използвала е нещо, което я е впечатлило, нещо познато, със сантиментална стойност за нея. Това му даде сили да продължи, докато не чу баба си да вика от всекидневната, че вече си е подремнала достатъчно. И той стана да си почине, а и да й направи кафе и да намаже с масло няколко питки или гофрети, ако има. Поостана и да погледа с нея телевизия, та да й прави компания. При първия удобен момент се измъкна и пак отиде в стаята си. Баба му не възрази. Халвур седя пред екрана до полунощ, после се мушна в леглото и изгаси осветлението. Винаги се ослушваше, преди да заспи. Често сънят изобщо не го спохождаше. Тогава влизаше на пръсти в стаята на баба си и вземаше от нейните приспивателни таблетки. Вече не чуваше стъпки навън. Докато чакаше да заспи, си мислеше за Ани. Любимият й цвят беше синият, любимият шоколад — със стафиди. Халвур запомни няколко думи и реши да ги използва. Най-важното беше да не се предава. Когато най-сетне разгадае паролата, ще се удиви колко лесна е и ще си каже: „Как не се досетих по-рано!“

Утихналият двор тънеше в мрак. Празната кучешка колиба зееше отворена като беззъба паст, но от пътя не се виждаше и евентуален крадец би се заблудил, че вътре има куче. Зад колибата се намираше бараката със скромен запас от дърва, велосипедът на Халвур, стар черно-бял телевизор и куп стари вестници. Халвур не се сещаше да ги даде за вторични суровини, а и не следеше информацията в местния вестник. Най-навътре, зад дунапренен дюшек, лежеше раницата на Ани.

* * *

Сейер пробяга разстояние от тринайсет километра. Стараеше се да не прекрачва прага на болката, поне на връщане. Преди Елисе винаги му наливаше леденостудена минерална вода и го чакаше да излезе от душа, често само по пешкир. Сега не го чакаше никой, ако изключим кучето, което вдигна глава с надежда, когато той отвори вратата и изпусна парата от банята. Облече се вътре и сам си извади бутилка минерална вода, отвори я на ръба на кухненския плот и я долепи до устните си. Тъкмо я преполови и някой звънна на вратата. Това не се случваше често и Сейер се изненада. Вдигна предупредително показалец към кучето и отиде да отвори. Навън, чак до парапета, стоеше Скаре, стъпил с един крак на стъпалото, сякаш демонстрираше, че ще се оттегли на секундата, ако притеснява Сейер с присъствието си.

— Минавах оттук — осведоми го Скаре.

Изглеждаше по-различно. Къдриците ги нямаше, беше съвсем късо подстриган. Косата му, някак потъмняла, му придаваше вид на по-възрастен. Ушите му леко стърчаха.

— Хубава прическа — похвали го Сейер. — Влизай.

Колберг се завтече към госта с обичайния си маниер на посрещане.

— Вдига много шум — виновно призна Сейер, — но е много дружелюбен.

— Не се и съмнявам, като се има предвид колко е голям. Човече, та това е същински вълк.

— Целта е да прилича на лъв. Към това се е стремял онзи, който смесил породите и създал първия леонбергер.

Сейер тръгна навътре в стаята.

— Бил от немския град Леонберг и искал да създаде талисман на града.

— Лъв ли? — Скаре огледа голямото животно и се подсмихна. — Не, резултатът не ме удовлетворява.

Съблече си якето и го остави на масичката с телефона.

— Успя ли да разговаряш с Холан днес?

— Да, а ти какво прави?

— Ходих при бабата на Халвур.

— Така ли?

— Почерпи ме с кафе и питки, както и с всички неволи на старостта. Сега вече знам какво е да остаряваш — тихо призна Скаре.

— А именно?

— Постепенен разпад; промъкващ се, почти незабележим процес, който откриваш само във внезапни, разтърсващи моменти.

Скаре въздъхна като старец и поклати угрижено глава.

— Клетките постепенно спират да се делят, ето за това става дума. Процесът става все по-муден и по-муден, докато в даден момент вече изобщо не се обновяват и всичко започва да се сбръчква. Така всъщност започва първият стадий в процеса на гниене. Началото му е около двайсет и пет годишната възраст на човека.

— Много неприятно, значи при теб вече е започнал. Виждаш ми се малко болнав.

— Кръвта се блъска в кръвоносните съдове. Нещата нямат обичайния си мирис и вкус. Никак не е за чудене, че умираме, когато остаряваме.

Последната реплика развесели Сейер. Той се сети за майка си в старческия дом и спря.

— На колко години е бабата на Халвур?

— На осемдесет и три. Не е съвсем с всичкия си — посочи към подстриганата си глава Скаре. — Според мен би било по-добре да умираме по-рано, преди да навършим седемдесет.

— Старците на тези години едва ли ще се съгласят с теб — лаконично възрази Сейер. — Искаш ли минерална вода?

— Да, благодаря.

Скаре прокара ръка по главата си, все едно проверяваше дали новата прическа не е само сън.

— Имаш страшно много музика, Конрад — Скаре надникна към рафтовете до стереоуредбата. — Броил ли си ги?

— Около петстотин — извика Сейер от кухнята.

Скаре стана, за да разгледа заглавията на албумите. Като повечето хора и той споделяше мнението, че изборът на музика казва много неща за слушателя.

— Лейла Далсет, Ета Джеймс, Били Холидей, Едит Пиаф. Боже мили — слисано възкликна той с усмивка на уста. — Та тук има само жени!

— Сериозно?

Сейер му наля минерална вода.

— Само жени са, Конрад. Ърта Кит, Лил Линдфорш, Моника Сетерлюн. Коя е тя?

— Една от най-добрите. Твърде млад си, за да си ги чувал.

Скаре седна отново, отпи глътка вода и подсуши чашата на панталона си.

— Какво каза Холан?

Сейер извади пакет тютюн изпод вестника и го отвори. Взе си хартия и започна да свива цигара.

— Ани е знаела за престоя на Йенсвол в затвора. Вероятно и за причината да лежи там.

— Продължавай!

— Едно от децата, които е гледала, е загинало при трагичен инцидент.

Скаре затърси опипом цигарите си.

— Случило се е през ноември, горе-долу по времето, когато всичко е тръгнало на зле. Ани не искала да ходи повече в дома на онези родители. Отказала да занесе дори цветя и да присъства на погребението. След това изгубила желание да бави чужди деца. Според баща й това не било много учудващо — та тя била само на четиринайсет и не можела да понесе смъртта.

Сейер наблюдаваше Скаре, докато говореше, и забеляза как придоби бдително изражение.

— После приключила с хандбала, скъсала за малко с Халвур и се затворила в себе си. Събитията протекли в следната последователност: детето починало; Ани се изолирала от околния свят.

Скаре си запали цигара и наблюдаваше как Сейер облизва ръчно свитата си папироса.

— Смъртният случай очевидно е резултат от злополука, детето е било двегодишно. Напълно разбирам защо момиче в такава крехка възраст преживява толкова тежко загубата. Ани е познавала отлично и хлапето, и родителите му. Но… — млъкна, за да си запали цигарата.

— Значи разполагаме с обяснение за промяната в нея?

— Възможно е. Освен това е била и болна от рак. Малко е вероятно да е знаела за болестта си, но ракът положително е повлиял на състоянието й. Аз обаче се надявах да открия нещо друго, нещо по-конкретно.

— А Йенсвол?

— Не ми се вярва някой да извърши убийство, за да си осигури нечие мълчание относно изнасилване отпреди единайсет години. А и той си е излежал присъдата. Освен ако не се е опитал да изнасили Ани и нещо се е объркало.

— Изненадан съм — призна Скаре. — Откога пропуши?

— Само една цигара вечер. Имаш ли време да се поразходим с колата?

— Разбира се. Къде ще ходим?

— До църквата в Люнебю.

Дръпна жадно и продължително от цигарата и задържа дима.

— Защо?

— Не знам. Обичам да се навъртам около местопрестъплението, това е.

— Да не би да мислиш по-добре на чист въздух?

Отлющи парче стеарин от обструената с пясък маса.

— Винаги съм смятал, че обкръжението влияе на мисленето. Човек възприема повече неща, когато е на самото място, стига да притежава нюх за нещата, за това какво ни казват те.

— Изключително вълнуващ подход — отбеляза Скаре. — Ще се осмелиш ли да го представиш на Камарата?

— Имаме негласно споразумение да не говорим за това. Прокурорът не се интересува от чувствата ми, но знае, разбира се, че съществуват. Съобразява се с тях, без да го признава. И това е негласно споразумение.

Издуха дима с благоговение и погледна нагоре.

— Какво друго ти поднесе бабата на Халвур освен питките и лекцията за старостта?

— Разказа ми доста за баща му, колко невероятно добро дете бил. А му се случили само нещастия.

— Вярвам й, щом е бил в състояние да пребива децата си.

— Според нея Халвур се затварял в стаята си и не мърдал от компютъра цяла вечер, а понякога дори и цяла нощ.

— И какво прави там?

— Нямам представа, вероятно си води дневник.

— Любопитен съм да го прочета.

— Ще го извикаш ли пак в участъка?

— Разбира се.

Пресушиха чашите и станаха. На излизане от апартамента Скаре забеляза снимка на Елисе. Имаше ослепителна усмивка.

— Това съпругата ти ли е? — предпазливо се осведоми той.

— Последната й снимка.

— Прилича на Грейс Кели — въодушеви се Скаре. — Как сърдитко като теб е свалил такава красавица?

Направо слисан от безочливата забележка на Скаре, Сейер заекна:

— Тогава не бях сърдитко — вяло отвърна той.

Колата мина бавно по чакълестия път към църквата в Люнебю. Вечер розово сияние къпеше църквата, стояща там сякаш от цяла вечност. В действителност беше само на сто и петдесет години — съвсем лека въздишка в короната на дървото, наречено вечност. Внимателно затвориха вратите и постояха до колата, заслушани в нощните звуци. Скаре се огледа, направи няколко крачки към параклиса и се насочи към първата линия гробове: десет бели камъка, наредени безупречно един до друг.

— Какво е това?

Зачетоха се в надгробните плочи.

— Гробове на загинали войници — полугласно обясни Сейер. — Англичани и канадци. Немците ги застреляли тук, в гората, на девети април. Всяка година на Седемнайсети май[10] децата полагат бяла съсънка на гробовете им. Научих го от дъщеря ми Ингри. Пилот от военновъздушния флот на Канада. Възраст 26 години. „Бог дал, Бог взел“ — прочете Сейер надписа на един гроб. — Изминал е дълъг път за толкова кратък подвиг.

— Мм — Скаре плъзна поглед напред. — Ето ме, дойдох чак от Канада в новата си униформа, за да се бия за правото дело. И това е историята на моя живот — само огън и смърт.

Сейер го погледна малко учудено и тръгна към църквата. Ани беше погребана в периферната част на гробището, близо до голяма нива с ечемик. Цветята върху гроба й отдавна бяха увехнали. Двамата мъже се втренчиха в тях и потънаха в размисли. После пообиколиха гробовете, докато четяха надписите по плочите. Две редици над гроба на Ани Сейер откри каквото търсеше: малък сводест камък, надписан със завъртулки. Скаре се наведе и прочете:

— Скъпият ни Ескил?

Сейер кимна и го погледна.

— Ескил Юнас, роден на четвърти август деветдесет и втора, починал на седми ноември деветдесет и четвърта.

— Юнас? Търговецът на килими?

— Синът на търговеца на килими. Задавил се със закуската си и се задушил. След смъртта му родителите се развели. Не е никак странно, всъщност е доста обичайно. Но имат и по-голям син, който живее при майка си.

— На стената в дома му имаше снимки на синовете му — сети се Скаре и мушна ръце в джобовете си. — Каква е тази дупка върху надгробния камък?

— Някой сигурно е откраднал нещо оттам. Вероятно е имало птица или ангел, както често украсяват гробовете на малките деца.

— Странно, че не са сложили нещо друго. Гробът ми се струва малко грозен, да не кажа занемарен. А мислех, че само гробовете на старите хора изглеждат така забравени.

Обърнаха се и се загледаха в нивята, които ограждаха гробището от всички страни. Светлините от енорийския дом блестяха кротко в синкавия мрак.

— Сигурно не им е лесно да идват често. Майката се е преместила в Осло и трябва да пътува доста.

— Юнас е тук за две минути.

Скаре погледна в другата посока — към къщата на търговеца на килими в подножието на Възвишението.

— Църквата се вижда от прозореца на всекидневната му — отбеляза Сейер. — Помня гледката, нали бяхме при него. Може би това му стига.

— Кученцата вече са се родили.

Сейер не отговори.

— Къде отиваме?

— Не съм съвсем сигурен. Но това момченце е починало — той сведе очи към гроба и се намръщи — и след смъртта му Ани се е променила. Защо го е преживяла толкова тежко? Тя е била жилаво момиче с много съпротивителна сила. Нали всички здрави, нормални хора преживяват загубата? Нима не сме създадени така, че да приемем смъртта и да продължим да живеем, след като мине известно време?

Усети се колко прочувствено заговори и млъкна. Коленичи малко смутено и огледа за пореден път голия гроб, докато безцелно ровичкаше из оскъдната шума.

— Но тя е понесла тежко смъртта на детето въпреки силата си. Какво значи това според теб?

— Нямам идея. Сам не знам какво намеквам.

— Как им хрумва на хората да крадат от гроб? — учуди се Скаре.

— Фактът, че не си способен да разбереш постъпката им е добър знак — увери го Сейер и се изправи.

Върнаха се при колата.

— Вярваш ли в Господ? — неочаквано се поинтересува Скаре.

Устните на Сейер се свиха в права линия.

— Мда… не, май не. По-скоро вярвам в някаква сила — с усилие отговори той.

Скаре се усмихна.

— Не за първи път чувам подобни обяснения. Тази сила явно се радва на по-топъл прием. Странно колко трудно ни е да й намерим име. Но едно е ясно: думата Бог е смислово натоварена. И накъде според теб ни води тази воля?

— Казах сила — натърти Сейер, — а не воля.

— Значи вярваш в безволева сила?

— Не казах това. Наричам я просто сила, а въпросът дали е волева, или не, оставям без отговор.

— Но безволева сила звучи доста обезсърчаващо, нали?

— Ех, как не преставаш да упорстваш! Да не би по този недодялан начин да се опитваш да обясниш в какво вярваш?

— Да — простосърдечно призна Скаре.

— Брей, не е за вярване какво се криело в теб.

Сейер поразмисли над тези неочаквани сведения и най-сетне промърмори:

— Никога не съм разбирал религията.

— Как така?

— Не схващам какъв е смисълът.

— Да заемеш позиция. Избираш си нагласа към живота, а с времето тя се превръща в твое спасение. Придава принадлежност и смисъл на живота и смъртта ти и този смисъл те удовлетворява напълно.

— Да заемеш позиция? Не търсиш ли спасение?

Скаре се разхили гърлено. Смехът му напомняше на южни простори, архипелази и солена вода.

— Хората винаги усложняват нещата. В действителност е много просто. Не е нужно да разбираш всичко. Главното е да го почувстваш. Разбирането ще дойде впоследствие.

— Значи вярата ти е точно за мен — отбеляза Сейер.

— Знам на какво залагаш — усмихна се Скаре. — Не вярваш в Господ, но виждаш ясно пред себе си перлените порти и като повечето хора се надяваш Свети Петър да заспи над книгата, а ти да се вмъкнеш незабелязано вътре.

Сейер се разсмя сърдечно, от дън душа и направи нещо, което досега не бе смятал за възможно. Сложи ръка върху рамото на Скаре и приятелски го потупа.

Стигнаха до колата. Сейер махна тънко листо, полепнало по стъклото.

— Ако това беше гробът на моето дете — обади се Скаре, — щях да купя нова птичка и да я закрепя здраво за камъка.

Сейер запали старото пежо и го остави да поръмжи, без да дава газ.

— Аз също.

Халвур седеше пред екрана. Не очакваше да бъде лесно, защото животът му никога не е бил лесен. Разгадаването на паролата вероятно щеше да отнеме дори месеци, но това не го плашеше. Наум Халвур прехвърли всичко, което Ани бе прочела или слушала и избра разни заглавия, имена, думи или изрази, често споменавани от нея. Случваше се просто да седи, вторачен в екрана. Вече не се вълнуваше от нищо друго — нито от телевизия, нито от музика. Седеше сам в тишината и живееше почти само в миналото. Задачата да открие паролата се превърна в извинение, за да остане в миналото, да не му се налага да гледа напред. А и не го очакваше нищо добро за в бъдеще. Единствено самота.

Връзката му с Ани се оказа твърде хубаво преживяване, за да продължи дълго. Халвур вече го осъзна. Преди често се чудеше накъде вървят отношенията им и докъде ще стигнат.

Баба му си мълчеше, но въпреки това размишляваше какво полезно би могъл да направи внукът: да подкастри градинския плет от задната страна на къщата, да събере сухите листа по двора; да поразтреби из бараката. Така правят всички хора през пролетта, изхвърлят боклука след зимата. Цветната леха пред къщата трябва да се оплеви, нали самата тя излезе и видя как вехнат лалетата, защото територията им е изцяло превзета от глухарчета и бурени. Халвур кимаше разсеяно всеки път когато тя споменеше за двора, и продължаваше заниманията си. След много усилия тя успя да завърже връзките на чифт маратонки и, куцукайки, да излезе на двора с патерици под мишница. Старицата много рядко ходеше из двора. Само в слънчево време се случваше да се дотътри едва-едва до магазина. Подпираше се на патерицата с наведена глава — и занемареният двор я потискаше. Очевидно не само в организма й цареше разпад. Всичко изглеждаше някак сиво, вяло — къщите, дворовете. Или просто зрението й изневеряваше. А може би и двете. Заситни из двора и отвори вратата на бараката. Спонтанно реши да надникне вътре. Вероятно старите градински мебели все още са използваеми и поне могат да стоят за украса пред къщата. Ще й придадат по-уютен вид. Съседите отдавна изнесоха градинските маси и столове навън. Опипом намери ключа и запали лампата.

* * *

Астри Юнас държеше магазин за плетива в западната част на Осло.

Седнала пред плетачната машина, тя майстореше нещо от мека прежда, подобна на ангора. Сейер се приближи и се покашля предпазливо, спря се зад гърба й и се загледа с любопитство в ръкоделието й.

— Правя постелка за детска количка — усмихна се тя. — Изработвам ги по поръчка.

Вторачи се в нея леко удивен. Та тя беше доста по-възрастна от бившия си съпруг. Първо обаче му направи силно впечатление необикновената й красота. Дъхът му секна. Красотата на Астри Юнас не беше онази нежна, овладяна хубост на Елисе, а натрапчива, екзотична. Погледът му неволно се спря върху устните й. Едва тогава усети аромата й, вероятно защото тя направи движение към него. От нея го лъхна мирис на магазин за сладкиши, леко ухание на ванилия.

— Конрад Сейер — представи се той. — Идвам от полицията.

— Досетих се — усмихна се тя. — От време на време се питам защо сте така навлечени, въпреки че идвате в цивилно облекло.

Той не се изчерви, но се запита дали вследствие от всичките тези години в полицията не се е сдобил с особена походка или начин на обличане, или просто тя е по-проницателна от повечето хора.

Жената стана и изгаси лампата.

— Елате отзад. Там имам малък кабинет, където се храня.

Тръгна с много женствена походка.

— Случилото се с Ани е ужасяващо. Дори нямам сили да мисля за трагедията. Освен това ме гризе съвестта, защото не отидох на погребението, но просто не намерих кураж. Изпратих цветя.

Посочи му свободен стол.

Отново я изгледа изпитателно и усети как го изпълва позабравено чувство. Остана насаме с красива жена и нямаше нито зад кого, нито зад какво да се скрие. Тя му се усмихваше, сякаш внезапно й хрумна същото, но не изгуби присъствие на духа. Винаги е била красива.

— Познавах Ани добре — сподели тя. — Често идваше у нас да гледа Ескил. Имахме син — поясни тя, — който почина миналата есен. Казваше се Ескил.

— Знам.

— Говорили сте с Хенинг, разбира се. За жалост след смъртта на сина ни изгубихме контакт с Ани. Тя престана да ни идва на гости. Горкичката, толкова ми беше жал за нея. Тогава беше само на четиринайсет години, а на тази възраст не е лесно да преживееш подобно нещо.

Сейер кимна и опипа копчетата на ризата си. Внезапно в малкия кабинет настана жега.

— Имате ли представа кой го е извършил? — попита тя.

— Не — призна той. — Засега само събираме информация, а после ще видим дали ще успеем да се придвижим към тактическата фаза на разследването.

— Боя се, че не мога да ви помогна много.

Тя заби поглед в ръцете си.

— За мен тя беше добро, прекрасно момиче, по-усърдна и мила от повечето на нейната възраст. Не се превземаше като останалите. Тренираше усилено, поддържаше добра форма и беше старателна ученичка. А и беше хубава. Имаше си приятел, Халвур. Май бяха скъсали…

— Не — прекъсна я тихо Сейер.

Настана мълчание. Той изчакваше тя да го наруши първа.

— Какво искате да разберете? — най-сетне попита жената.

Той продължаваше да мълчи и да я наблюдава. Астри Юнас беше приятна, елегантна жена с тъмни очи. Всичките й дрехи, плетени, представляваха жива реклама на бранша, в който работеше: красив костюм, който се състоеше от тясна пола и вталено сако в наситеночервено със зелени кантове, на места хардаленожълти; ниски черни обувки; гладка коса без специална прическа; червило в цвета на дрехите; на ушите, наполовина закрити от тъмна коса, обици с формата на стрели. Беше малко по-млада от Сейер, но по устните и около очите й се виждаха фини бръчици. Очевидно бе по-възрастна от бившия си съпруг. Синът й Ескил се бе появил на бял свят в края на младостта й.

— Исках само да си поговорим — предпазливо поясни Сейер. — Не търся нещо конкретно. Значи Ани е идвала у вас да наглежда Ескил?

— Няколко пъти седмично — уточни тя. — Нямаше желаещи да го гледат, той не беше лесен характер. Останалите бавачки предпочитаха други деца. Но сигурно вече сте чували това.

— Е, споменаха ми — излъга той.

— Беше плашещо активен, на границата с ненормалното. Май се нарича хиперактивен. Нали се сещате — ту превъзбуден, ту потиснат, никога не беше спокоен — засмя се тя безпомощно. — Никак не ми е лесно да го призная. Дано ме разбирате. С две думи, Ескил беше трудно дете. Ани беше от малцината, които се справяха добре с него.

Млъкна и се позамисли.

— Тя идваше доста често. С Хенинг бяхме страшно изморени и когато Ани се появеше на вратата и заявеше с усмивка желание да го гледа, за нас това бе истинска благодат. Давахме им пари, за да слязат до центъра и да си купят нещо по пътя: сладки, сладолед, каквото поискат. Обикновено ги нямаше час-два. Според мен Ани дори не бързаше да се връщат. Понякога вземаха автобуса до града и оставаха там цял ден, качваха се на влакчето на площада. Тогава работех нощна смяна в болницата и често се налагаше да спя през деня. Помощта на Ани беше добре дошло разнообразие за всички ни. Е, имаме и по-голям син, Магне, но той беше прекалено голям да бута детската количка. Или поне не изразяваше желание. Разминаваше му се, нали е момче.

Отново се усмихна и промени позата си. При всяко нейно движение той усещаше лекия полъх на ванилия из стаята. През цялото време тя поглеждаше към вратата, но не се появи никой. Погледът й сновеше навсякъде освен по лицето на Сейер; летеше като затворена натясно птица над рафтовете с прежда, по масата, из помещението.

— На колко години почина Ескил? — поинтересува се Сейер.

— На двайсет и седем месеца — прошепна тя.

И в този миг главата й се разтресе.

— Ани ли го гледаше, когато се случи нещастието?

Тя вдигна очи.

— За бога, не. Тъкмо щях да ви кажа, слава богу, че не беше така. Би било ужасно. И без това на бедната Ани й беше толкова тежко, макар и да не носеше отговорност за случилото се.

Настъпи нова пауза. Сейер дишаше възможно най-леко и подзе отново:

— Но… какво точно се случи при инцидента?

— Мислех, че сте говорили с Хенинг — изненада се тя.

— Да — излъга той. — Но не сме обсъждали подробности.

— Задави се с храна. Аз лежах на втория етаж, а в банята Хенинг се бръснел с електрическата машинка и не чул нищо. Но Ескил фактически не е извикал, защото в гърлото му имало храна. Бяхме го вързали с ремък за столчето — прошепна тя. — От онези, дето се слагат на децата в тази възраст и чието предназначение всъщност е да ги предпазват. Ядял си е закуската.

— Знам ги тези столчета. Имам дете и внуче — побърза да я осведоми той.

Тя преглътна и продължи.

— Хенинг го намерил увиснал на ремъка с посиняло лице. Линейката пристигна чак след двайсет минути и когато дойдоха, вече нямаше никаква надежда.

— От Централната болница ли пристигнаха?

— Да.

Сейер погледна към магазина и забеляза жена пред витрината — възхищаваше се на жилетка, изложена от госпожа Юнас.

— Значи се е случило сутринта?

— Рано сутринта — прошепна тя. — На седми ноември.

— И през това време вие сте спели, така ли?

Неочаквано тя впи в него прямия си поглед.

— Мислех, че сте дошли да говорим за Ани?

— Ще се радвам да ми разкажете нещо за нея — побърза да я увери той. Усети бодеж под ризата си.

Тя обаче млъкна. Поизправи се на стола и скръсти ръце.

— Разговаряли сте с всички обитатели на улица „Кристал“, предполагам?

— Да.

— Значи сигурно вече знаете всичко?

— Да, в общи линии. Интересува ме обаче реакцията на Ани след случилото се със сина ви — откровено призна той. — Не разбирам защо е реагирала толкова болезнено.

— Не е особено странно — отвърна бързо тя, а гласът й леко изтъня. — Все пак умира двегодишно дете. А тя го познаваше много добре, бяха силно привързани един към друг, пък и Ани се гордееше със способността си да овладява емоциите му.

— Права сте, не е никак странно. Просто се опитвам да разбера що за човек е била Ани, как е била устроена.

— Нали ви казах. Не искам да бъда нелюбезна, но не ми е никак лесно да говоря за това. — Погледна го с кръглите си очи. — Но… нали сте по петите на сексуален престъпник?

— Не знам.

— Не знаете? Просто ми хрумна спонтанно, защото пишеше, че сте я намерили без дрехи. Нали знаете, във вестниците постоянно става дума само за секс.

Тя се изчерви и нервно опипа пръстите си.

— Какъв друг мотив би имал някой да я убие?

— Точно това е въпросът. В полицията не разбираме защо. Доколкото ни е известно, Ани не е имала врагове. След като мотивът не е от сексуален характер, се питаме какво друго би могло да бъде.

— В главите на такива хора няма много логика. Тоест, в главите на лудите. Те не разсъждават като останалите.

— Не знам доколко е бил луд. Просто не съзираме мотив. Колко продължи бракът ви с Хенинг Юнас?

Тя отново се стъписа.

— Петнайсет години. Бях бременна с Магне, когато се оженихме. Хенинг е малко по-млад от мен — побърза да му обърне внимание тя, сякаш за да потвърди очевидното, което би могло да учуди събеседника й. — Всъщност Ескил бе резултат от дълги дискусии, но бяхме напълно единодушни, наистина.

— Един вид изтърсак?

— Да.

Тя заби поглед в тавана, като че ли там имаше нещо интересно.

— Значи големият ви син е почти на седемнайсет?

Тя кимна.

— Поддържа ли контакт с баща си?

— Разбира се! — силно изненадана възкликна тя. — Често пътува до Люнебю да види старите си приятели. Но невинаги ни е лесно след всички случили се беди.

Той кимна в знак на разбиране.

— Често ли ходите на гроба на Ескил?

— Не. Хенинг се грижи за него, поддържа го. За мен е много трудно. Стига да знам, че не е занемарен, предпочитам да не ходя.

Сейер се сети за обраслия гроб, но си замълча. Внезапно входната врата се отвори. В магазина влезе едър млад мъж. Госпожа Юнас надникна към помещението.

— Магне! Тук сме, вътре!

Сейер се обърна и прикова поглед в сина й. Имаше поразителна прилика с бащата, но косата на младежа не беше окапала, а и беше по-мускулест. Магне кимна на майка си в знак, че ще почака. Очевидно му липсваше желание да разговаря. Лицето му изглеждаше сурово и резервирано, напълно в тон с черната му коса и огромните бицепси.

— Ще тръгвам, госпожо Юнас — изправи се Сейер. — Прощавайте, ако се наложи да се върна, понякога просто няма как.

Кимна за сбогом на двамата и мина покрай сина, застанал до отворената врата. Госпожа Юнас дълго гледа след него, а после се вторачи в сина си с измъчено изражение.

— Разследва убийството на Ани — прошепна тя, — но се ограничи да говорим само за Ескил.

Сейер се спря за малко пред магазина. До вратата бе паркиран мотоциклет, сигурно на Магне Юнас. Голям кавазаки. На мотоциклета се бе облегнала млада жена. Тя не го видя, заета с ноктите си. Вероятно някой се бе счупил и сега се опитваше да го спаси. Носеше късо червено кожено яке с много капси. Косата й приличаше на рус облак и напомни на Сейер за косите на ангелчетата, с които като дете украсяваше коледната елха. Внезапно тя вдигна очи. Той се усмихна и се загърна в якето си.

— Здрасти, Сьолви — поздрави я и пресече улицата.

Сейер шофираше бавно по магистралата, опитвайки се да подреди мислите си. Ескил Юнас — проблемно дете, което Ани е искала да гледа. То умира внезапно, съвсем само, завързано за детско столче, без някой да му се притече на помощ. Сейер се сети за внука си и потръпна от ужас, докато се насочваше към завоя на Люнебю и оттам към дома на Халвур.

В кухнята Халвур Мунц обливаше току-що сварените спагети със студена вода. Постоянно забравяше да се храни. Сега му се виеше свят, чувстваше се отпаднал, а и приспивателното, изпито снощи, забавяше действията му. Налягането на водата беше добро и той не чу колата, пристигнала пред къщата. След малко обаче баба му затръшна вратата и, мърморейки си под нос, влезе с тежки стъпки, обута в маратонки „Найк“ с черни ивици. Изглеждаше много комично. Върху плота в кухнята имаше купа с настъргано сирене и бутилка кетчуп. Халвур изведнъж се сети, че забрави да посоли спагетите. От всекидневната чу стоновете на баба си.

— Виж какво намерих в бараката, Халвур!

Нещо тупна върху пода. Халвур погледна към баба си.

— Стара ученическа раница — поясни тя. — С учебници. Много забавно е човек да си види старите книги. Не знаех, че си ги пазиш.

Халвур направи две крачки към нея и се стъписа. От закопчалката на раницата висеше отварачка с реклама на кока-кола.

— Това е раницата на Ани — прошепна той.

Около ципа на раницата се бяха образували петънца от мастило, изтекло от химикалка.

— Да не би Ани да си е забравила раницата тук?

— Да — бързо отвърна Халвур. — Засега ще я оставя в стаята си, а по някое време ще я занеса на Еди.

Баба му го погледна и набръчканото й лице придоби изплашено изражение. От полумрака в коридора се появи позната фигура. Халвур усети как сърцето му замря, вцепени се и остана като закован на мястото си с раницата, люлееща се на единия ремък в ръката му.

— Халвур — обърна се към него Сейер. — Налага се да дойдеш с мен.

Халвур залитна и направи крачка встрани, за да не падне.

Таванът започна да слиза към него и всеки миг щеше да го затисне.

— По пътя оставете раницата на Ани — предложи неспокойно баба му, докато въртеше твърде широката си халка около изтънелия си пръст.

Халвур не отговори. Стаята внезапно започна да се върти около него, обля го студена пот, докато стискаше раницата в ръка. Изобщо не тежеше, защото Ани я бе изпразнила. Вътре се намираше само биографията на Сигрид Унсет „Сърцата на хората“, „Венецът“, тетрадка за упражнение и портфейлът й с негова снимка от миналото лято, когато действително хвана хубав тен и косата му изсветля. Не като сега: с плувнало в пот чело, пребледнял от страх като платно.

В помещението за разпити цареше тягостна атмосфера. Сейер винаги намираше начин да се справи със ситуацията, но сега се чувстваше неподготвен.

— Ясно ти е, че е необходимо, нали?

— Да.

Халвур вдигна единия си крак и огледа внимателно гумената обувка, изнищените връзки, подметката, готова да се отлепи всеки момент.

— Раницата на Ани е намерена в дома ти и това те свързва директно с убийството. Разбираш ли какво ти казвам?

— Да, но грешите.

— Като приятел на Ани ти, естествено, подлежиш на наблюдение. Досега обаче нямаше как да те подведем под отговорност. Сега баба ти свърши тази работа вместо нас. Едва ли си очаквал подобна развръзка, Халвур. Старицата се движи много трудно. Изведнъж иска да поразчисти бараката. Кой би си го помислил?

— Нямам представа как е попаднала там! Знам само, че баба ми я е намерила в бараката.

— Скрита зад дунапренен дюшек?

Халвур изглеждаше като хванато в капан животно, по-блед отвсякога. Стиснатите му устни потрепнаха за миг, сякаш най-сетне, след толкова дълго мълчание, искаха да се раздвижат.

— Някой се опитва да ме натопи.

— Моля?

— Някой е подхвърлил раницата в нашата барака. Една вечер чух как някой се промъкваше в двора.

Сейер се усмихна печално.

— Хилете се, колкото си искате — продължи Халвур. — Но ви казвам истината. Някой е сложил раницата там, за да ме натопи. Щом знае, че с Ани сме гаджета, значи е някой неин познат, нали?

Халвур погледна сломено старши инспектора.

— От самото начало съм на това мнение — съгласи се Сейер. — Според мен убиецът познава Ани много добре. Колкото теб, например.

— Не съм я убил аз! Чувате ли! Не съм я убил!

Избърса челото си и се опита да се успокои.

— Да не би според теб да сме пропуснали някого при разпитите?

— Нямам представа.

— Нов приятел?

— Няма нищо такова.

— Откъде знаеш?

— Ани щеше да ми каже.

— Да не си въобразяваш, че девойките тичат на секундата да ти съобщят за обрата, настъпил в чувствата им? С колко момичета си бил, Халвур?

— Щеше да ми каже, вие не познавате Ани.

— Така е. Била е по-различна от повечето момичета, но все е имала нещо общо с тях, нали, Халвур?

— Не знам какви са повечето момичета.

Халвур се сви на стола. Мушна пръст между гумената подметка и плата на обувката си и започна да ги разделя.

— По-добре потърсете отпечатъци по раницата.

— Непременно. Не е обаче никак трудно да премахнеш следи от пръсти. Силно подозирам, че ще открием отпечатъци само от баба ти и от теб.

— Не съм докосвал раницата. Едва днес я пипнах.

— Ще видим. Раницата ни дава повод да проверим по-обстойно мотоциклета, екипа и каската ти. И да обискираме къщата ти. Искаш ли нещо, преди да продължим?

— Не.

Цепнатината в обувката му се разшири. Той престана да я човърка.

— Налага ли се да остана тук през нощта?

— Боя се, че да. Ако успееш да погледнеш отстрани, сигурно ще разбереш защо съм принуден да те задържа.

— Колко време ще остана тук?

— Още не мога да ти кажа.

Погледна през масата лицето на момчето и поомекна.

— Какво пишеш на компютъра си, Халвур? Прекарваш часове наред пред екрана. Връщаш се от работа и седиш там до полунощ. Ще ми споделиш ли?

— Да не би да ме шпионирате? — вдигна очи Халвур.

— Донякъде. В момента следим доста хора. Водиш ли си дневник?

— Не, само се забавлявам: играя шах, например.

— Със себе си?

— С Дева Мария — сухо отвърна Халвур.

Сейер премига.

— Съветвам те да ми кажеш каквото знаеш. Криеш нещо, Халвур, сигурен съм. Двамата ли бяхте? Да не би да прикриваш свой съучастник?

— Седя върху стол с облегалка и задникът ми се поти — кисело отговори Халвур.

— Ако те подведем под отговорност, вероятно ще се наложи да конфискуваме компютъра ти.

— На ваше разположение е — неочаквано се усмихна младежът. — Но няма да успеете да влезете в него.

— Така ли? И защо?

Халвур отново си затвори упорито устата и продължи да човърка обувката си.

— Да не си ограничил достъпа до него?

Устата му пресъхна, но не искаше да си проси кока-кола. Вкъщи имаше малцова бира. Замисли се за нея.

— Значи в компютъра ти има нещо важно, щом си се погрижил никой да не го научи.

— Не, ей така, за кеф.

— Ще започнеш ли да ми отговаряш с по-дълги изречения, Халвур?

— Не е от значение. Драскам си разни неща, когато ми доскучае.

Сейер се изправи, столът се катурна назад и падна беззвучно върху линолеума.

— Струваш ми се жаден. Ще донеса по една кола-кола.

Сейер излезе от стаята и Халвур остана сам. Обувката му вече имаше доста голяма дупка и през нея се виждаше мръсният му чорап. В далечината зави сирена, но не успя да разбере дали е линейка, пожарна или полиция. Иначе в голямата сграда се чуваше постоянно жужене като в киносалон преди началото на прожекция. Сейер се появи с две бутилки и отварачка.

— Ще открехна прозореца, става ли?

Халвур кимна.

— Не съм го направил аз.

Сейер извади пластмасови чашки и наля кока-кола. Газираната напитка се надигна и преля.

— Нямам мотив да я убивам.

— На пръв поглед и аз така смятам — съгласи се Сейер. Въздъхна и отпи. — Но това не значи, че нямаш. Понякога чувствата ни вземат обрат и вършим необмислени неща. Обяснението в такива случаи е много просто. Познато ли ти звучи?

Халвур мълчеше.

— Познаваш ли Раймон, дето живее близо до Възвишението?

— Болният от синдрома на Даун? Случва се да го видя от време на време по улицата.

— Ходил ли си до къщата му?

— Минавал съм оттам с мотоциклета. Гледа зайци.

— Говориш ли си с него?

— Не.

— Знаеш ли, че Кнют Йенсвол, треньорът на Ани по хандбал, е излежавал присъда за изнасилване?

— Ани ми каза.

— Кой друг знае?

— Нямам представа.

— Познаваше ли Ескил Юнас, когото Ани е гледала редовно?

— Да — изненадано вдигна очи Халвур. — Малкият почина.

— Разкажи ми за него.

— Защо? — попита Халвур с недоумение.

— Просто го направи.

— Ами, Ескил беше жизнено и весело дете.

— Жизнено и весело?

— Кипеше от енергия.

— Проблемно дете?

— Малко трудно за контролиране. Не можеше да стои на едно място. Май му даваха и лекарства. Постоянно се налагаше да го връзват — в количката, на стола. Няколко пъти и аз помагах на Ани да го бави. Но, нали знаете, тя…

Пресуши чашата и си избърса устата.

— Познаваш ли родителите му?

— Знам ги.

— А големия син?

— Магне? Само на външен вид.

— Да е проявявал интерес към Ани?

— Нищо необичайно, пускаше й дълги погледи, като минехме край него.

— Как ти се струва това, Халвур? Други момчета да се заглеждат по гаджето ти?

— Първо, свикнал съм с подобни прояви. И второ, Ани беше доста враждебна към такива момчета.

— Въпреки това е отишла с някого до езерото. Явно има изключение, Халвур.

— Ясно ми е.

Халвур изглеждаше изморен. Затвори очи. На светлината от лампата белегът до устата му лъщеше като сребърна нишка.

— Неведнъж се е случвало да не разбирам настроенията на Ани. Понякога се ядосваше без причина, друг път ставаше раздразнителна, а ако я попитах какво има, ставаше още по-лошо. Сопваше ми се. „Не може да споделиш всичко на този свят просто така“, негодуваше тя.

Халвур дишаше с мъка.

— Значи си имал чувството, че Ани е знаела нещо и то я е измъчвало?

— Не съм сигурен. Вероятно сте прав. Споделях с Ани много неща за себе си. Тя знаеше повечето неща за мен. Исках да й покажа, че няма нищо страшно да се довериш някому.

— Но твоите откровения вероятно не са били сравними с нейната тайна? Може би е криела от теб нещо много по-сериозно.

Няма как да е по-сериозно. Няма начин.

— Халвур?

— Имаше нещо — промълви младежът и отвори очи, — което бе надвиснало над Ани като дамоклев меч.

* * *

Нещо бе надвиснало над Ани като дамоклев меч.

Той усети колко достоверно му звучи така сполучливо формулираното изречение. Или просто му се искаше да му повярва? И все пак — раницата бе оставена в бараката. Интуицията му подсказваше, че Халвур крие нещо. Сейер се загледа в пътя пред себе си и прехвърли няколко изречения наум. Ани е обичала да гледа чужди деца. Най-симпатичното й хлапе е било проблемно, а впоследствие е починало. Ани не е можела да забременее, а и не й е оставало много живот. Не е имала желание да се конкурира с останалите спортисти, а само да тича сама по улиците. Имала си е приятел, когото от време на време е скастряла, зарязвала го е и пак го е приемала. Като че ли самата тя не е знаела какво иска. Тези факти не му помагаха да намери отговор на въпросите си.

Мушна ръце в джобовете си и мина през паркинга. Намери си колата и внимателно я изкара на пътя. Тръгна към съседната община, където Халвур бе изтъркал детските си обувки или по-скоро е усещал липсата им. Някога кабинетът на местния шериф се помещаваше в стара къща, но сега Сейер се озова в офис в новопостроен търговски център, притиснат между магазин за хранителни стоки и финансова служба. Почака малко в преддверието, потънал в собствените си грижи. Шерифът влезе в помещението и се здрависа с него. Ръката му над пръстите беше бледа, осеяна с лунички. Шерифът, слаб, около четирийсетгодишен, имаше лоша пигментация на кожата и косата. Синьозелените му очи гледаха със зле прикрито любопитство. Все пак изглеждаше много отзивчив. Не всеки ден в кабинета му идваха старши инспектори от града. През по-голямата част от времето сякаш светът не си спомняше за съществуването на службата му.

— Благодаря ви за отделеното време — Сейер го последва по коридора.

— Споменахте, че се касае за убийство. За Ани Холан ли става дума?

Сейер кимна.

— Следя информацията по вестниците. Тъй като сте тук, вероятно имате заподозрян и очаквате да го познавам? Така ли да ви разбирам?

Посочи на Сейер стол.

— Ами… да, в общи линии. Всъщност приятелят й е в ареста. Открихме улики в дома му и просто нямахме избор.

— А сте искали да имате ли?

— Не допускам да го е извършил той.

Усмихна се на собствените си думи.

— Ясно, случва се — откликна шерифът без ирония. Скръсти розовите си ръце и зачака.

— През декември 1992-ра във вашия район е станало самоубийство. Заради инцидента двама братя са изпратени в детския дом в Беркели, а майка им се е озовала в психиатричното отделение на Централната болница. Търся информация за Халвур Мунц, роден през 1976-а, син на Туркел и Лили Мунц.

Шерифът веднага се сети за какво става дума. Внезапно лицето му придоби угрижен вид.

— Вие сте работили по този случай, нали?

— Да, за съжаление, заедно с по-млад от мен полицай. Халвур, по-големият брат, ми се обади на домашния ми телефон. Случи се през нощта. Помня датата, тринайсети декември, защото дъщеря ми изпълняваше ролята на Лусия в училище[11]. Не посмях да тръгна сам и взех със себе си новоназначен колега. Не знаех вече какво да очаквам от това семейство. Отидохме до къщата им и намерихме майката на дивана във всекидневната, скрита под завивката, а двете деца бяха на втория етаж. Халвур не обели дума. Лежеше до малкия си брат. Изглеждаше ужасно. Навсякъде имаше кръв. Проверихме дали момчетата са живи и си отдъхнахме. После започнахме да търсим. Намерихме бащата в бараката за дърва в стар, разяден спален чувал. Половината му глава беше отнесена.

Той млъкна, а Сейер почти видя как страшните гледки се заредиха като сенки в ирисите му, картина след картина.

— Не беше никак лесно да изкопчим нещо от малките. Седяха вкопчени един в друг, без да обелят дума. След безкрайно шикалкавене Халвур разказа как баща му пил цял ден от сутринта и изпаднал в неконтролируем гняв. Започнал да говори несвързано и опустошил части от първия етаж. Момчетата прекарали по-голямата част от деня навън, но когато се стъмнило, се прибрали, защото станало студено. През нощта се събудил, а баща му стоял надвесен над него с ножа за хляб в ръка. Порязал Халвур веднъж, после сякаш осъзнал какво е направил и се втурнал навън. Халвур чул как вратата се затръшва. После бащата явно се мъчел да отвори вратата на бараката и влязъл там. На двора имаха старомодна барака. След известно време проехтели изстрели. Халвур не посмял да излезе, за да провери какво става. Куражът му стигнал само да се промъкне във всекидневната и ми се обади по телефона. Предполагал е обаче какво е станало. Каза ми колко се страхува баща му да не е пострадал. Агенцията за защита на детето години наред искаше да изведе децата от семейната им среда, но Халвур винаги се съпротивляваше. Онази нощ, за всеобща изненада, не протестира срещу действията им.

— Как прие смъртта на баща си?

Шерифът се изправи и се поразходи из стаята. Позабави се с продължението на разказа си. Изглеждаше разтревожен. Сейер не му помогна с нищо, за да излезе от неловката ситуация.

— Не му беше лесно да изрази чувствата си. Халвур беше затворен по характер. Но, честно казано, не изпитваше отчаяние. По-скоро целеустременост, вероятно защото новият живот най-сетне щеше да започне. Смъртта на бащата представляваше своеобразен повратен момент. Навярно е почувствал облекчение. Тези деца изпитваха постоянен страх и никога не получаваха нужното.

Млъкна отново. Все още стоеше с гръб и чакаше коментара на Сейер. Все пак именно той бе дошъл с молба за помощ. Сейер обаче не каза нищо. Шерифът постоя така, погълнат от мъчителни мисли. Най-сетне се обърна.

— Едва по-късно започнахме да разсъждаваме — той седна на мястото си. — Бащата лежеше в спален чувал, беше съблякъл якето си, събул ботушите си, дори бе сгънал пуловера си и го беше сложил под главата си. Искам да кажа, че действително си беше легнал да спи, а не — пое си дъх, — за да умре. После ни хрумна възможността някой да му е помогнал да се пренесе във вечността.

Сейер затвори очи. Разтърка силно точка от веждата си и усети как пред окото му падна малка люспа от кожата му.

— Халвур ли заподозряхте?

— Да — тежко въздъхна той. — Халвур. Вероятно го е последвал навън, видял го е да заспива, мушнал е пушката в чувала, в ръцете на баща си и е натиснал спусъка.

Обяснението смрази кръвта в жилите на Сейер.

— Какво направихте?

— Нищо.

Шерифът разпери безпомощно ръце.

— Не предприехме абсолютно никакви действия. А и не открихме нищо, което да го уличи в убийство; нищо конкретно, освен факта, че бащата беше пиян до несвяст и явно за по-удобно си бе събул ботушите и направил възглавница от пуловера си. Раната изглеждаше типична за самоубиец: от упор, с входно отвърстие под брадичката и изходно на върха на черепа. Шестнайсети калибър. По пушката нямаше други отпечатъци. Не открихме подозрителни следи от стъпки около бараката. За разлика от вас ние имахме избор. Сигурно ще го наречете другояче: небрежно изпълнение на служебните задължения или направо непростима проява на непрофесионализъм.

— Сещам се и за по-груби формулировки — внезапно Сейер се усмихна: — Ако искам. Разговаряхте ли с него?

— Повикахме го на рутинен разпит, нали все пак става дума за стрелба. Но не получихме яснота по въпроса. Брат му нямаше шест години, не познаваше часовника, нямаше как да потвърди или да отрече кога се е случило. Майката се бе натъпкала с валиум, а никой от съседите не бе чул изстрела. Живееха доста далеч от останалите — в отвратителна къща, първоначално била магазин за хранителни стоки: сива зидана постройка с високо каменно стълбище и само един огромен прозорец до вратата.

Избърса безпричинно носа си.

— Но за щастие някои факти говорят за противното.

— В смисъл?

— В случай, че наистина Халвур е стрелял, трябва да е лежал по корем до баща си, с пушка, опряна на гърдите му и дуло точно под брадичката, ако се съди по ъгъла на изстрела. Дали петнайсетгодишно момче с разцепена на две буза би могло да разсъждава толкова трезво?

— Не е невъзможно. При дългогодишно съжителство с психопат научаваш разни трикове. Халвур е доста проницателен.

— Ще се наложи ли да разгласите информацията?

— Добре е да ми дадете копие от документацията. След толкова години обаче е невъзможно да докажем каквото и да било. Според мен няма за какво да се притеснявате. И аз съм работил на село, знам как стоят нещата. Неусетно се привързваш към хората.

Шерифът се загледа тъжно през прозореца.

— Сигурно съм навредил на Халвур със сведенията, които ви предоставих. Хлапето заслужава по-добър живот. Той е най-грижовното момче на света. Гледаше майка си и брат си през всичките тези години. Разбрах, че сега живеел при старата госпожа Мунц и се грижел за нея.

— Така е.

— Най-после си намира приятелка, но всичко отново се обърква. Как е той сега, държи ли се?

— Да, горе-долу. Вероятно не е очаквал нищо друго от живота освен постоянно нещастие.

— Ако е убил баща си — шерифът погледна Сейер право в очите, — сигурно го е направил при самоотбрана. Спасил е останалите членове от семейството. Въпросът е бил на живот и смърт. Не ми се вярва да е имал друга причина да извърши убийство. Затова не е съвсем справедливо да използваме тази информация срещу него. Та ние дори не сме изяснили докрай този инцидент. Впоследствие аз си реших проблема, като го освободих. Направих така, че съмненията ми да се окажат в негова полза.

Прокара ръка по устата си.

— Бедничката Лили едва ли е знаела какво я очаква, когато се е съгласила да се омъжи за Туркел Мунц. Баща ми беше шериф тук преди мен и от него съм чувал, че Туркел винаги създавал неприятности. Бил типичен пакостник, но изглеждал елегантно, а Лили била красавица. Всеки поотделно би могъл да постигне нещо в живота си. Но някои комбинации просто не сработват, а?

Сейер кимна.

— По-късно през деня имаме среща на отдела. Ще се наложи да обсъдим дали да подведем Халвур под отговорност. Боя се, че…

— Да?

— Боя се, че няма да успея да убедя колегите си да го освободим. Не и след разговора ни.

Холтеман прелисти доклада и погледна строго полицаите, сякаш се опитваше да постигне резултати от разследването чрез силата на погледа си. Беше мъж, когото никой не би взел за интелигентен началник, срещне ли го, например, на опашката пред касата в кварталния магазин. Холтеман беше сух и посивял като повехнала трева, с лъскаво, потно, голо теме и замъглени очи, разделени на две зад бифокалните стъкла на очилата му.

— А онзи ненормалник в селото? — подзе той. — Проверихте ли го обстойно?

— Раймон Локе ли?

— Онзи, дето покрил трупа с якето си. Според Карлсен из селото се носят слухове за него.

— Доста — лаконично потвърди Сейер. — Кои по-конкретно имате предвид?

— Говори се например, че обикаля с микробуса си и точи лиги след девойките. Носят се слухове и за баща му. Изобщо не бил болен, но лежал по цял ден, четял порносписания и оставял нещастника да върши цялата работа. Може Раймон да е попогледнал някое списание и да се е вдъхновил.

— Убиецът определено е от близкото обкръжение на момичето — отсече Сейер. — Според мен се опитва да ни изманипулира.

— Вярваш ли на думите на Халвур?

— Да — потвърди Сейер. — Освен това някакъв мистериозен тип се е появил в двора и оттогава Раймон се кълне, че колата, която видели с Рагнхил, била червена.

— Ама че история. Възможно е да е бил невинен турист. Раймон не е с всичкия си, нали? Вярваш ли му?

— Точно затова му вярвам — прехапа устната си Сейер. — Не е достатъчно умен, за да си съчини подобно нещо. Според мен някой действително е ходил у тях и го е убедил да си промени мнението за цвета за колата.

— Тоест, същият човек, който се е промъкнал под прозореца на Халвур и е подхвърлил раницата в бараката?

— Възможно е.

— Обикновено не си толкова доверчив, Конрад. Как така си се оставил да те омагьосат един луд и един тийнейджър?

Сейер усети прилив на неприязън. Наставническият тон на началника никак не му допадна и вероятно Сейер наистина бе на път да остави интуицията си да засенчи неоспоримите факти: Халвур е най-близкият човек до Ани, нейният приятел.

— Какви подробности ти съобщи Халвур? — попита Холтеман, стана от стола и седна на бюрото. Сега и в буквален, и в преносен смисъл гледаше Сейер отвисоко.

— Чул как някой запалва кола, вероятно стара, с развален цилиндър. Звукът идвал от главния път.

— Там има обръщало. Спират много шофьори.

— Ясно ми е. Нека да го пуснем. Няма да избяга.

— От думите ти излиза, че въпреки всичко той е вероятният убиец. Застрелял е хладнокръвно собствения си баща. Мъчна работа, Конрад.

— Но той е обичал Ани истински, макар и по странен за околните начин, и въпреки че тя почти не му е позволявала.

— Може да е изгубил търпение и присъствие на духа. Пръснал е главата на баща си. Това показва колко избухлив става понякога.

— Ако наистина е убил баща си, а ние не знаем със сигурност дали е така, вероятно го е направил, защото не е имал избор. Цялото му семейство е вървяло към разпад след години тормоз и побоища. Освен това бащата го е наръгал в слепоочието. Всъщност така или иначе щяха да го оправдаят в съда.

— Не изключвам подобна развръзка. Но фактите говорят, че той е способен на убийство. Не всички хора са такива. Ти какво ще кажеш, Скаре?

Дъвчейки химикалката си, Скаре поклати глава.

— В моите представи убиецът е по-възрастен от Халвур.

— Защо?

— Ани е била в много добра физическа форма, тежала е шейсет и пет килограма, по-голямата част от които мускулна маса. Халвур тежи само шейсет и три, тоест, горе-долу са равностойни. Ако действително Халвур й беше потопил главата във водата, щеше да срещне по-силна съпротива и по тялото на Ани щяхме да открием повече външни наранявания: следи от дърпане и дращене. Всичко обаче ни подсказва, че убиецът е имал стабилно физическо превъзходство над Ани, вероятно е бил много по-тежък от нея. Всъщност съм склонен да смятам Ани за по-силна физически от Халвур. Не че той не би успял да я удави, но би му коствало много усилия.

Сейер кимна мълчаливо.

— Добре, звучи напълно логично. В такъв случай се намираме отново на стартова позиция. Нали не сме открили други хора от обкръжението на Ани, които да имат мотив да я убият?

— И Халвур няма ясен мотив.

— Намерили сте раницата у него, а и е инвестирал силни чувства във връзката си с момичето. Тук аз поемам цялата отговорност и застоят в разследването никак не ми се нрави, Конрад. Ами Аксел Бьорк? Разочарован алкохолик с опасен темперамент? Не намирате ли нещо?

— Не разполагаме с данни Бьорк да е бил в Люнебю през въпросния ден.

— Аха, ясно. Доколкото виждам от доклада, вие сте по-заинтригувани от двегодишно момченце.

Сега началникът се усмихна, но не непременно снизходително.

— Не се интересуваме от детето, а от реакцията на Ани след смъртта му. Опитваме се да проумеем личностната промяна, настъпила в нея. Може би е свързана с момченцето или се е дължала на болестта й, разбира се. Всъщност се надявам оттам да излезе нещо друго.

— Какво например?

— Не съм съвсем сигурен. Точно това е проблемът — нямаме представа какъв човек търсим.

— Бих го нарекъл палач. Натискал е главата й под водата, докато се удави — брутално припомни Холтеман. — Иначе не е оставил и драскотина по тялото й.

— Сигурно са седели на брега един до друг и са разговаряли съвсем откровено. Вероятно убиецът е имал някакво влияние над нея. Внезапно е сложил ръка на тила й и я е затиснал под водата. Буквално за секунда. Но поривът да я убие може би се е появил по-рано, докато са се возили в колата или на мотоциклета.

— Трябва да е бил целият мокър и изцапан с кал — промърмори Скаре.

— Но по улицата не са забелязали мотоциклет, нали?

— Само кола, минаваща с бясна скорост. Собственикът на магазина Хорген обаче помни мотоциклет. Не е видял Ани там. Юнас, от своя страна, също не е забелязал Ани да се качва на мотоциклета. Оставил я е до магазина, видял е мотоциклета и как Ани се насочва натам.

— Какво друго ново?

— Магне Юнас.

— Какво за него?

— Всъщност нищо съществено. Изглежда се тъпче с анаболни стероиди и е хвърлял по някой поглед на Ани. Тя го е игнорирала. Може би не е от младежите, които са способни да понесат такова отношение. Освен това се отбива от време на време в Люнебю да посети стари приятели. Кара мотоциклет. Сега се е прехвърлил на Сьолви. Няма как да подминем фактите.

Холтеман кимна.

— А Раймон и баща му? Ясно ли е колко време е отсъствал Раймон от дома си?

— Ходил е до магазина, а когато се е прибрал, поседял да погледа Рагнхил, докато спи.

— Безупречно алиби, Конрад — усмихна се Холтеман. — Доколкото разбирам, той е импулсивен и незрял здравеняк с мозъчен капацитет на петгодишно хлапе.

— Точно така. Аз поне не съм чувал за петгодишни убийци.

Холтеман поклати глава.

— Но харесва момичета?

— Да, но не мисля, че знае какво да прави с тях.

— Много си упорит. От друга страна, известен ми е безпогрешният ти усет. Но държа да ти припомня едно — вдигна предупредително показалец и го насочи към Сейер: — Ти не си главен герой в криминален роман. Опитай се да разсъждаваш трезво.

Сейер отпусна глава назад и се засмя сърдечно и толкова гръмко, че Холтеман се стресна.

— Да не би да не съм разбрал нещо?

Мушна пръст под стъклото на очилата си и разтри очната си ябълка. После примига няколко пъти и продължи:

— Е, ако съвсем скоро се случи нещо, искам да повдигнем обвинение срещу Халвур. На убиеца защо му е да домъкне раницата й в дома си?

— Ако са стигнали до езерото с кола, са я оставили на обръщалото и са забравили раницата в колата — предположи Сейер. — После вероятно е станало твърде опасно за убиеца да се връща и да хвърля раницата във водата.

— Звучи логично.

— Имам следния въпрос — продължи Сейер и улови погледа на началника си. — В случай че пръстовите отпечатъци върху катарамата на Ани не са на Халвур, ще го освободим ли?

— Нека си помисля.

Сейер се изправи и се приближи до закачената на стената карта, където пътят от улица „Кристал“ през колелото, надолу до магазина на Хорген и нагоре към езерото, беше оцветен в червено. Ани беше отбелязана с няколко зелени магнитни фигурки на местата, където са я видели очевидци. Приличаше на зеленото човече на светофара. Една фигурка бе поставена пред къщата на улица „Кристал“; втора — на кръстовището на „Гнайс“, където тя е тръгнала напряко, по краткия път; трета стоеше на колелото, където жена я бе видяла да се качва в колата на Юнас; четвърта — пред магазина на Хорген. На картата бяха отбелязани и автомобилът на Юнас, и мистериозният мотоциклет до магазина. Сейер вдигна с два пръста едната фигурка, изобразяваща Ани — онази до магазина — и я мушна в джоба си.

— Кой всъщност се е намирал най-близо до Ани? — промърмори той. — Халвур ли? Каква вероятност има някой да е успял да я вземе с колата си, след като е тръгнала към магазина? Мотоциклетистът не се яви в участъка. Никой не е видял Ани да се качва на мотоциклета.

— Но нали е имала среща?

— Отивала е при Анете.

— Това е казала на Ада Холан, но може да е имала любовна среща — предположи Холтеман.

— В такъв случай е рискувала Анете да се обади и да я потърси.

— Двете са се познавали добре; Ани е знаела, че Анете няма да звъни в дома й.

— Така е. Ами ако изобщо не е слизала от колата на Юнас? Ако нещата са съвсем прости?

Изправи се и направи няколко крачки, докато мислите му се щураха в различни посоки.

— През цялото време се осланяме само на твърденията на Юнас.

— Доколкото знам, той е уважаван бизнесмен със собствена галерия и безукорно чисто досие? А и се е чувствал задължен на Ани, защото тя постоянно ги е отменяла в грижите за проблемното им дете.

— Точно така, познавали са се добре и той е изпитвал положителни емоции към нея. — Затвори очи. — Сигурно е допуснала грешка.

— Какво? — Холтеман наостри уши.

— Питам се дали Ани не е допуснала грешка.

— Допуснала е, разбира се. Отишла е съвсем сама с убиец на пусто място.

— И това. Но аз говоря за преди убийството. Подценила го е, сметнала го е за безопасен.

— Едва ли е имал табела на врата си — сухо отбеляза Холтеман. — Ами ако двамата са се познавали? Щом Ани не е проявила предпазливост, значи са били доста близки.

— Сигурно ги е свързвала някаква тайна.

— Например, общо легло? — усмихна се Холтеман.

Сейер закрепи фигурката на Ани до магазина и се обърна разколебан.

— Не се случва за първи път — продължи да се усмихва началникът. — Някои млади момичета си падат по възрастни мъже. Кажи, Конрад, забелязал ли си подобно нещо? — Усмивката му стана похотлива.

— Според Халвур това не е възможно — твърдо отвърна Сейер.

— Разбира се. Той не би понесъл подобна мисъл.

— Говориш за връзка, която Ани е искала да разгласи, така ли? За женен мъж с деца и висока заплата?

— Само разсъждавам на глас. От доклада на Снурасон разбираме, че Ани не е девствена.

— Да — съгласи се Сейер. — И Халвур се е пробвал. Мен ако питате, всички мъже на улица „Кристал“ са потенциално заподозрени. Виждали са я всеки ден, лете и зиме, докато е минавала покрай къщите им. Наблюдавали са я как израства и се разхубавява. Возели са я в колата си, гледала е децата им, влизала е и е излизала от домовете им, ползвали са се с нейното доверие. Мъжете от тази улица са се познавали добре с нея и тя не би отказала да се качи в колата им, ако минат край нея. Двайсет и една къщи минус тази на Холтеман прави двайсет мъже. Фрицнер, Ирмак, Сулберг, Юнас, цяла банда. Вероятно един от тях тайно е точел лиги след нея.

— Как така? Нали не се е възползвал?

— Нещо му е попречило.

Сейер пак загледа картата на стената. Възможностите ставаха все повече. Недоумяваше как така убиецът не е докоснал нищо на местопрестъплението. Не се е възползвал от тялото на мъртвата, не е търсил бижута или пари, не е оставил видими следи от отчаяние, гняв или някаква перверзна склонност. Просто я е оставил в красива поза с дрехите до нея, сякаш е искал да й помогне, да бъде отзивчив. Сейер взе последната фигурка на Ани, стисна я между пръстите си за миг и почти неохотно я върна на мястото й.

После бавно тръгна към езерото.

Ослушвайки се, Сейер се опита да си ги представи как вървят по пътеката: Ани в дънки и син пуловер в компанията на мъж. В мислите му той представляваше неясен образ, тъмна сянка, вероятно по-възрастен и по-едър от нея. Водят приглушен разговор, докато навлизат в гората, навярно за нещо важно. Сейер си представи как са протекли събитията. Мъжът жестикулира и обяснява нещо, Ани клати отрицателно глава, той продължава да я убеждава в каузата си, температурата се покачва. Приближават езерото, което проблясва между дърветата. Той сяда на камък, още не я е докоснал, тя колебливо се настанява до него. Мъжът умее да се изразява, говори подканящо, дружелюбно и дори може би умолително. Сейер се колебаеше как точно. После внезапно се изправя и се нахвърля върху нея, чува се силен плясък, когато Ани се потапя във водата под напора на тялото му. Мъжът вече използва двете си ръце и тежестта си, няколко птици литват нагоре в шок и ужас, а Ани стиска устни, за да не поеме вода в дробовете си. Тя се съпротивлява, дращейки с ръце в калта, докато пред очите й се изнизват секунди на червеникави, главозамайващи петна, а животът бавно отзвучава в проблясващата вода.

Сейер се вторачи в малкото късче бряг. Измина цяла вечност. Ани вече не рита и не се дърпа. Мъжът се изправя, обръща се и се взира в пътеката. Не ги е видял никой. Ани лежи по корем в мръсната вода. Вероятно позата на момичето му се е сторила грозна и той я е извадил. Бавно е започнал да идва на себе си и да разсъждава. Полицията ще я открие, ще огледа щателно местопрестъплението и ще си направи съответните изводи. Младо момиче, намерено мъртво в гората. Изнасилвач, разбира се, който е отишъл твърде далеч. Затова убиецът я съблича, но много предпазливо, мъчи се, докато откопчава копчетата, катарамата, циповете. Нарежда грижливо дрехите до трупа. Позата й не му допада, струва му се някак неприлична: Ани лежи по гръб с разкрачени крака. Иначе не би могъл да й събуе панталона. Обръща я настрани, сгъва краката й в коленете, прибира ръцете й, защото гледката на трупа на Ани ще го преследва до края на живота му и за да успее да я издържи, девойката трябва да изглежда възможно най-благоприлично.

Как се е осмелил да отдели време за всичко това?

Сейер слезе досами езерото и застана на няколко сантиметра от водата. Стоя така дълго време. В съзнанието си отново видя трупа, когато го откриха. Не бе останал с впечатлението, че убиецът е изпитвал злоба към жертвата си. Действията на похитителя по-скоро са били продиктувани от сърцераздирателно отчаяние. Представи си убиеца като изгубен нещастник, лутащ се в гъста тъмнина. Вътре е студено, няма достатъчно въздух, той блъска главата си в стената, едва диша, не вижда изход. Най-накрая пробива стената. Стената е Ани.

Сейер се обърна и бавно се върна по същия път. Убиецът вероятно е спрял колата или мотоциклета на мястото, където Сейер паркира пежото си. После убиецът отваря вратата и забелязва раницата. Колебае се, но я оставя вътре, потегля с разобличаващия товар в колата. Профучава край къщата на Раймон, край задаващите се оттам момиченце с количка за кукли и слабоумник. Те го виждат. Някои деца обръщат внимание на подробностите. Първият прилив на страх пробожда гърдите му. Той продължава нататък, минава покрай три къщи, най-сетне излиза на главния път. Сейер вече не го вижда.

Старши инспекторът се качи в колата си и пое надолу. В огледалото виждаше облака прах зад гърба си. Къщата на Раймон беше утихнала, изглеждаше почти изоставена. В клетките подскачаха бели и кафяви зайци. На двора стоеше паркиран микробус с изтощен акумулатор. Стар автомобил, вероятно с развален цилиндър? Телената мрежа и движението зад нея му напомни за собственото му детство, за годините, преди да се преместят от Дания. В зеленчуковата градина гледаха кокошки в кафез. Всяка сутрин той събираше яйцата — съвсем малки, причудливо обли, не по-големи от орехи. Стори му се, че в огледалото зърна как завесата пред един от прозорците — май в спалнята на бащата на Раймон — леко се отмести. Не беше обаче сигурен. Зави надясно и мина покрай магазина на Хорген. Там бе стоял мотоциклетистът. Сега там бе паркиран син шевролет „Блейзър“, а пред магазина стоеше жълт ескимос от рекламата за сладолед като сигурен предвестник на пролетта. Сейер свали прозореца и усети нежния полъх на ветреца. Мотивът би могъл да бъде и сексуален, макар че на пръв поглед това не се виждаше. Вероятно актът на събличането на трупа му е бил достатъчен: да я гледа легнала в тази поза, беззащитно гола и напълно неподвижна, докато той сам си помага да постигне дългоочакваното си удоволствие; докато си представя какво би могъл да й направи. Във фантазиите на убиеца Ани вероятно бе изтърпяла повече гаври. Тази версия беше напълно възможна, разбира се. Сейер за пореден път изпита ужас от неяснотата, в която бе обвито убийството. Бавно продължи по главния път и спря до входа към църквата. Пусна пред себе си трактор, който возеше щайги със зеле, и зави. Повехналите цветя върху гроба на Ани ги нямаше, нямаше го и дървения кръст. Отгоре бяха поставили надгробен камък, най-обикновен скален къс, кръгъл и гладък, сякаш измит и лъснат от морето. Вероятно са го донесли от бреговете, където Ани е сърфирала през лятото. Прочете надписа:

Ани Софие Холан. Нека Бог се смили над теб.

Стъписа се, опита се да разбере дали текстът наистина му допада. Не, не му звучеше добре. Сякаш Ани бе сторила нещо нередно и имаше нужда от прошка. Докато излизаше от гробището, мина и покрай гроба на Ескил Юнас. Там някой, вероятно дете, бе положил букет от глухарчета.

Налагаше се да изведе Колберг. Сейер тръгна с него, зави зад блока и го остави да се изпишка зад киселия трън. Качиха се отново в апартамента. Сейер влезе в кухнята и надникна в хладилника, за да провери какво има вътре.

Пакет наденички, твърди като бетон, замразена пица и малко пакетче с надпис „бекон“. Сейер го стисна в ръка и се усмихна леко, защото това му носеше спомени. Реши обаче да си изпържи четири яйца, поръсени със сол и черен пипер, а на кучето наряза салам. Колберг излапа храната и се сви под масата. Сейер, заровил крака в гърдите на кучето, изяде яйцата и изпи чаша мляко. Привърши вечерята за десет минути. До него лежеше разтворен вестник. „Гаджето в предварителен арест“. Сейер въздъхна, чувстваше се някак кофти. Недолюбваше пресата и начина, по който представяше неволите в живота. Накрая разчисти масата и включи кафе машината. Вероятно Халвур наистина е застрелял баща си с пушката. Сложил си е ръкавици, тикнал е оръжието в ръцете на баща си в спалния чувал, натиснал е спусъка, загладил е почвата пред бараката и тичешком се е върнал при брат си, който никога не би го издал, ако Халвур действително е бил навън, когато е отекнал изстрелът.

Пиеше си кафето във всекидневната. После се канеше да си вземе душ и да прелисти каталога на „Баня и санитарен фаянс“, пуснат в пощенската му кутия. Имаше промоция на плочки за баня — обикновени, бели, със сини делфини. След душа си полегна на късия за ръста му диван. Краката му стърчаха над ръкохватката. Не се разположи удобно, но така поне нямаше начин да заспи. Не искаше да си разваля нощния сън. И без това трудно заспиваше заради екземата си. Плъзна поглед по прозореца. Време е да го измие. Понеже живееше на тринайсетия етаж, виждаше единствено небе, започнало да придобива наситения син нюанс на вечерта. Внезапно видя муха да пълзи по пода. Синя месарка, черна и дебела. „И тя е своеобразен предвестник на пролетта“, помисли си той. Появи се още една и се приближи до първата. Не че Сейер имаше нещо против мухите, но го смущаваше нещо в начина, по който си сплитаха крачетата. Възприемаше го като нещо много лично, сравнимо с почесването по слабините в присъствието на други хора. Сякаш търсеха нещо. Появи се и трета муха. Сега вече Сейер се загледа в насекомите обезпокоен. По тялото му се разля неприятно усещане. Върху стъклото на прозореца се събраха три мухи. Странно, не литнаха. Заприиждаха все повече и повече мухи и след малко по стъклото вече гъмжеше от черни гадини. Най-сетне те все пак литнаха и се изгубиха зад стола до прозореца. Бяха толкова много, че той чуваше бръмченето им. Надигна се колебливо от дивана с погнуса, пълзяща по тялото му. Зад стола сигурно има нещо, по което кацаха. Най-сетне стана, предпазливо се приближи до тях — междувременно сърцето му се качи в гърлото — хвана стола и го дръпна отривисто. Мухите се разбягаха във всички посоки. Бяха цял рояк. Все пак на пода останаха няколко, скупчени една върху друга, явно ядяха нещо. Разбута ги с крак и най-сетне успя да ги изгони. Огризка от ябълка — изгнила и мека.

Надигна се и се олюля на дивана. Ризата му лепнеше от пот. Объркан, разтърка очи и се вторачи в прозореца. Нищо. Явно е сънувал. Главата му тежеше, тилът и краката му бяха схванати поради неудобната поза на възкъсия диван. Отиде в кухнята, взе бутилка с уиски и пакет тютюн. Недоволен от себе си, ги отнесе във всекидневната с лека въздишка. Колберг се втренчи в него с очакване. Той погледна кучето и промени решението си.

— Имаш късмет — промърмори той.

Точно за един час отиде до църквата в центъра и се върна. Сети се за майка си. Отдавна трябваше да я посети, измина доста време от последния път. „Един ден — недоволно си помисли той, — дъщеря ми Ингри ще погледне календара и ще си помисли същото: май е време да го навестя. Измина доста време от последното ми посещение. Няма да изпита радост, просто ще се почувства длъжна.“ Вероятно Скаре все пак беше прав. Какъв е смисълът човек да живее до дълбока старост? Само да бъде в тежест на близките си. Тези размисли го погълнаха изцяло и той ускори крачка. Колберг подскачаше до него. Човек не може обаче да се изостави напълно. Сейер реши да освежи банята. Елисе щеше да хареса плочките — не се съмняваше. А ако разбере, че все още не е направил ремонта… Сейер направо не смееше да си представи какво би се случило тогава. Осем години с имитация на мрамор си бяха срам и позор.

Най-сетне седна да изпие заслужената чаша уиски. А може и да успее да заспи, вече ставаше късно. Затвори запушалката и чу звънеца на вратата. Скаре го поздрави, този път не толкова скромно. Дошъл пеш, но сбърчи нос с погнуса, когато Сейер му предложи уиски.

— Нямаш ли бира?

— Не, но ще попитам Колберг. Той си складира малко бира най-долу в хладилника — съвсем сериозно обясни Сейер, изчезна някъде и се върна с бутилка наливна бира.

— Умееш ли да редиш фаянсови плочки?

— Да. Ходил съм на курс. Номерът е да не претупваш подготовката. Нужна ли ти е помощ?

— Да. Какво ще кажеш за тези? — Сейер посочи брошурата със сините делфини.

— Много са хубави. А сега какви имаш?

— Имитация на мрамор.

Скаре кимна с разбиране и отпи от бирата.

— Пръстовите отпечатъци на Халвур не съвпадат с отпечатъците по катарамата на Ани — неочаквано обяви той. — Холтеман склони да го пуснем.

Сейер не отговори. Усети някакво облекчение, примесено с раздразнение. Радваше се, че Халвур не е убиецът, но се почувства разочарован от липсата на заподозрян.

— Сънувах много гаден сън — призна той, изненадан от откровеността си. — Зад онзи стол намерих изгнила ябълка, нападната от огромни черни мухи.

— Провери ли дали наистина има огризка? — ухили се Скаре.

Сейер отпи от уискито и кимна.

— Само някакви влакънца. Дали сънят ми значи нещо?

— Вероятно сме забравили да дръпнем някоя мебел; нещо, което през цялото време си е било там, но не сме се сетили за него. Този сън определено е предзнаменование. Сега трябва само да намерим стола.

— Значи според теб е нужно да се преориентираме към мебелния бранш?

Сейер се разсмя на шегата си. Това рядко се случваше.

— Надявах се да имаш няколко коза — призна Скаре. — Не мога да се примиря, че сме до кривата круша. Седмиците си вървят, а папката на Ани е набъбнала. Нали ти си човекът, който дава съвети.

— В смисъл?

— Името ти е такова — усмихна се Скаре. — Конрад означава „даващият съвети“.

Сейер вдигна вежда. Тя се движеше независимо от другата по забележителен начин.

— Откъде знаеш?

— Вкъщи имам такава книга. Разгръщам я и проверявам какво означават имената на познатите ми. Правя го за забавление.

— Какво означава Ани? — нетърпеливо попита Сейер.

— Красива.

— Боже мой. Е, в момента не мога да оправдая името си. Не губи надежда, Якоб. А какво е значението на името Халвур?

— Пазителя.

„Обърна се към мен на малко име — удиви се наум Скаре. — За пръв път ми казва Якоб.“

* * *

Слънцето клонеше към залез, лъчите му падаха косо над верандата и топлеха приятно единия ъгъл. Там можеха спокойно да захвърлят якетата. Чакаха да се нагрее грилът. Миришеше на въглища и течност за разпалване, както и на маточина. Ингри я отглеждаше в саксия на верандата и току-що я бе поляла.

Сейер седеше с внука си на колене и го люлееше непрекъснато — чак бедрените мускули го заболяха. Когато това дете порасне, надмине го на ръст и езикът му загрубее, нещо в Сейер щеше да умре. Затова той винаги изпитваше меланхолия, когато вземеше Матеус в скута си, но по гърба му пробягваше и някакво блаженство.

Ингри се изправи, вдигна сабото от пода и тръсна обувките три пъти. Чак тогава се обу.

— Защо го правиш? — полюбопитства той.

— Стар навик от Сомалия — усмихна се тя.

— Но тук няма змии и скорпиони.

— Превърнало се е в натрапчива мисъл — засмя се тя. — Правя го несъзнателно. А има оси и усойници.

— Мислиш ли, че усойница би се пъхнала в обувка?

— Нямам представа.

Той притисна внучето до гърдите си и подуши вратлето му.

— Люлей ме, дядо — помоли малкият.

— Краката ми се измориха. Я иди да донесеш някоя книжка да ти почета.

Матеус скочи на пода и се втурна в апартамента.

— Как си иначе, татко? — неочаквано го попита Ингри с небрежен детски глас.

„Иначе“, помисли си той. Това значеше всъщност, как се чувства, какво става в душата му. Или би могло да се възприеме и като замаскиран въпрос дали се е случило нещо. Например, дали си е намерил приятелка, дали поддържа връзка по интернет. Нито едното от двете. Само това оставаше!

— Добре съм, благодаря? — въпросително отвърна той с невинна интонация.

— Дните вече не ти се струват толкова дълги, а?

Боже, колко предпазливо го разпитва! Какво ли цели?

— Много съм зает в службата. А и нали си имам вас.

Последните думи я накараха да се засуети с приборите за салатата. После се зае да бърка доматите и краставиците с удвоено старание.

— Аха. Ние, такова… чудехме се дали да не попътуваме на юг. За известен период от време. Това ще е последното ни пътуване там — побърза да го успокои тя и го погледна още по-гузно.

— На юг? — повтори той колебливо. — Към Сомалия ли?

— Ерик получи предложение. Още не сме отговорили, но сериозно го обмисляме. Не на последно място и заради Матеус. Много ни се ще да му покажем как изглежда родината му и да понаучи малко езика. Ако тръгнем през август, ще се приберем, като тръгне на училище.

„Три години — пресметна Сейер. — Три години без Ингри и без Матеус. Ще си идват само за Коледа. Ще си пращаме писма и картички, внукът ми ще расте, а аз ще го виждам веднъж в годината и направо няма да мога да го позная.“

— Не се съмнявам, че там имат нужда от вас — съгласи се той и се насили гласът му да не се разтрепери. — Тревогите за моето удобство не бива да ви пречат. Та аз не съм деветдесетгодишен старец, Ингри.

Тя се изчерви.

— Безпокоя се и за баба.

— Аз ще се погрижа за нея. Салатата стана на каша — отбеляза той.

— Не ми се нрави да те оставим сам.

— Нали си имам Колберг.

— Да си го кажем честно: той е само едно куче!

— Радвай се, че не те разбира.

Сейер погледна към кучето, заспало под масата, без да подозира какво се говори по негов адрес.

— Справяме се чудесно. Искам да заминете, щом наистина това е желанието ви. Да не би на Ерик да му писна да оперира апандисити и възпалени сливици?

— В Сомалия всичко е по-различно — обясни тя. — Там се чувстваме по-полезни.

— А Матеус? Какво ще правите с него?

— Ще го изпратим в американска детска градина заедно с куп други деца. Освен това той има роднини в Сомалия — замислено рече тя. — Не ги е виждал. Това не ми харесва, искам да знае всичко.

— Американска градина? — недоверчиво повтори Сейер. — Какво искаш да кажеш с „всичко“?

Той се замисли за биологичните родители на Матеус и злощастната им съдба.

— За рождената му майка ще му кажем малко по-нататък.

— Тръгвайте! — категорично отсече Сейер.

Тя го погледна с усмивка.

— Какво би казала мама според теб?

— Същото като мен, а после щеше да си поплаче тайно под завивката.

— А ти няма ли?

Матеус пристигна с детска книжка в едната ръка и ябълка в другата.

— „В една тъмна нощ се развилия буря“ — прочете Сейер. — Не е ли много страшна?

— И още как — изсумтя Матеус и се покатери в скута му.

— Въглищата побеляха — отбеляза Ингри и си събу сабото. — Слагам пържолите.

— Давай — подкрепи я Сейер.

Тя нареди месото — четири парчета — върху решетката и отиде да донесе напитки.

— В стаята си имам зелен гумен питон — прошепна момчето. — Да го сложим ли в обувката й?

— Не знам — поколеба се Сейер. — Добра идея ли е според теб?

— А според теб?

— Не особено.

— Възрастните хора са много страхливи — съчувствено сподели Матеус. — Най-накрая аз ще изляза виновен.

— Добре — кимна Сейер. — Ще се престоря, че не съм видял нищо.

Матеус скочи на пода, изтича да донесе гумената змия и внимателно я напъха в обувката й.

— Чети.

Сейер потръпна при мисълта за отвратителната гумена змия и усещането за допира й до голия крак. После зачете с дълбок, драматичен глас:

— „През една тъмна нощ се развилия буря. В планините имаше разбойници и вълци.“ Сигурен ли си, че не е прекалено страшна за теб?

— Мама ми я чете често — увери го Матеус, отхапа от ябълката и задъвка доволно.

— Не лапай толкова големи парчета да не се задавиш — предупреди го дядо му.

— Чети, де, дядо!

„Остарявам и ставам страхлив“, тъжно си помисли той.

— „През една тъмна нощ се развилня буря“ — започна той и в този миг Ингри влезе с три бутилки бира и една с кока-кола.

Сейер спря да чете и двамата с Матеус се втренчиха в нея.

— Какво сте ме зяпнали? Какво ви става?

— А, нищо — отвърнаха двамата в хор и отново се наведоха над книгата.

Ингри остави бутилките на масата, отвори ги и потърси обувките си. Вдигна ги, обърна ги и ги изтупа три пъти. Не падна нищо. „Змията е заседнала в горния край на обувката“, доволно си помислиха те. После се случиха много неща наведнъж. Зетят Ерик неочаквано изникна на вратата, Матеус скочи от скута на дядо си и се завтече към баща си. Колберг се стресна под масата, замаха с опашка и обърна бутилките, а Ингри си обу сабото.

* * *

В стаята си Сьолви вадеше разни неща от една кутия. За миг изпъна гръб и погледна навън. Отсреща Фрицнер я наблюдаваше от прозореца си. Държеше чаша в ръка, вдигна я и кимна, сякаш за наздравица.

Сьолви веднага му обърна гръб. В действителност нямаше нищо против мъжете да я зяпат. Но Фрицнер беше плешив. За Сьолви животът с плешивец бе напълно немислим, както и животът с дебелак. Тази идея не се вписваше в мечтите й. Тя изобщо не се замисляше, че Еди е пълен и оплешивял. Чуждите мъже могат да са без коса, но не и нейното гадже. Изсумтя презрително и вдигна очи. Фрицнер вече не се виждаше на прозореца. Сигурно пак е седнал в лодката си, този ненормалник.

Тя чу звънеца на вратата и се завтече да отвори. Беше облечена в светлосин пола-панталон със сребърен колан на кръста и носеше обувки тип балетна пантофка.

— О! — меко възкликна тя. — Вие ли сте! Тъкмо разтребвам стаята на Ани. Влезте, мама и татко ще си дойдат всеки момент.

Сейер я последва: минаха през всекидневната и влязоха в стаята, съседна на Анината. Беше по-голяма, боядисана в пастелен цвят. Върху нощното шкафче бе поставена снимка на починалата й сестра.

— Наследих разни неща — усмихна се гузно тя. — Дреболии, дрешки, такива работи. А ако успея да придумам татко, ще избием стената към стаята на Ани и моята ще стане огромна.

Сейер кимна.

— Ще стане чудесно — промърмори той.

В същия миг изпита срам, задето го обземат арогантни чувства. Нямаше право да съди хората. Те се мъчеха да продължат живота си и им се полагаше да го сторят по своему. Никой не бива да назидава другите как да скърбят. Смъмри се на ум. Никога през живота си не бе виждал стая с повече украшения, фигурки, дреболии.

— Ще си имам и собствен телевизор — усмихна се тя. — А с допълнителна антена ще хващам телевизия „Норвегия“.

Тя се препъна на картонена кутия върху пода, докато продължаваше да вади все нови и нови предмети.

— Има най-вече книги. Ани не използваше грим и не слагаше бижута. А, има и сума ти компактдискове и касети.

— Обичате ли да четете?

— Всъщност никак, но е приятно по рафтовете да има много книги.

Сейер кимна с разбиране.

— Случило ли се е нещо? — предпазливо попита тя.

— Да, може да се каже, но засега не сме наясно какво точно означава.

Тя кимна и извади от кутията поредната вещ, опакована във вестник.

— Значи познавате Магне Юнас, Сьолви?

— Да? — въпросително потвърди тя. За миг Сейер помисли, че Сьолви се изчервява, но тя по принцип си беше червендалеста. — В момента живее в Осло, работи във фитнес клуб.

— Знаете ли дали с Ани са имали нещо помежду си?

— Нещо помежду си? — с недоумение го погледна тя.

— Дали например той си е падал по нея, или се е пробвал да я свали? Преди да излиза с вас?

— Ани го вземаше на подбив — почти с укор обясни тя. — Сякаш Халвур е цвете за мирисане. Магне поне изглежда като момче. Има мускули, нали разбирате. — Тя скъса вестника, без да погледне Сейер.

— Възможно ли е според вас да го е обидила с поведението си? — предпазливо предположи той, а в ръцете на Сьолви проблесна нещо лъскаво.

— Не е изключено. На Ани не й стигаше да го отреже. Понякога ставаше много заядлива, а и не харесваше мускулести момчета. Всички се превъзнасят колко добра и прекрасна била. Не че искам да говоря лоши неща за сестра си, но често нагрубяваше хората, а никой обаче не смее да го признае, защото е мъртва. Не разбирам как я търпеше Халвур. Тя държеше винаги сама да взема решенията.

— Така ли?

— Но с мен винаги е била мила, винаги.

При спомена за кончината на Ани по лицето й за миг се изписа ужасено изражение.

— От колко време сте заедно с Магне? — учтиво попита Сейер.

— Само от няколко седмици. Ходим на кино, такива неща.

Отговорът дойде светкавично.

— Той е по-млад от вас, нали?

— С четири години — неохотно призна тя. — Но е страшно зрял за възрастта си.

— Разбира се.

Тя вдигна нещо срещу светлината и го разгледа с присвити очи: бронзова птица на клонка; закръглено пернато създание с наклонена главица.

— Май е счупена — колебливо установи тя.

Изненадан, Сейер се вторачи в птицата. Гледката го порази като стрела в слепоочието. Птицата приличаше на фигурите, които хората обикновено поставят върху гробовете на малки деца.

— Може да стъкмя краче от солено тесто — замислено прецени Сьолви. — Или ще помоля татко да ми помогне. Птицата е много хубава.

Сейер не успя да отговори. Пред очите му бавно се оформи друга представа за Ани — по-многопластова от описанията на Халвур и родителите й.

— Какво е това според вас? — промърмори той.

— Нямам представа — вдигна рамене тя. — Някакво счупено украшение?

— Не сте ли го виждали преди?

— Не. Ани не ми разрешаваше да влизам в стаята й, когато не си е вкъщи.

Тя остави птицата върху бюрото, фигурката се олюля, а Сьолви отново се зае с кутията.

— Откога не сте виждали баща си? — съвсем небрежно попита той, докато продължаваше да се взира във все по-леко люлеещата се птица. Умът му работеше на пълни обороти.

— Баща ми ли? — Тя се поизпъчи и го погледна объркано. — Кого имате предвид — баща ми в квартал Адамстюен ли?

Сейер кимна.

— Последно се видяхме на погребението на Ани.

— Сигурно ви липсва?

Тя не отговори. Изглежда Сейер докосна нещо, което тя рядко изваждаше на показ и рядко му обръщаше внимание. Сякаш се опитваше да го забрави, защото й беше неприятно. Сигурно я мъчеше гузна съвест, плод на чужди внушения и забрани, винаги спазвани и приемани от нея без съпротива, защото така и не бе успяла да разбере какво се крие зад тях. В този момент Сейер се почувства малко напорист. Не биваше да се държи безогледно: ще се сближиш по-успешно с хората, ако зачиташ поставените от тях условия, а не като ги притискаш.

— Как наричате Еди? — предпазливо попита той.

— Татко — промълви тя.

— А истинския си баща?

— Баща ми — простичко обясни тя. — От малка му казвам така, и то по негово настояване. Разбиранията му бяха толкова остарели.

Бяха. Като че ли баща й вече не съществуваше.

— Ето я и колата! — с облекчение възкликна тя.

Зелената тойота на семейство Холан сви пред къщата. Сейер видя как Ада слиза на пътеката и поглежда към прозореца.

— Имате ли нещо против да ми дадете птицата, Сьолви?

— Счупената птица ли? — зяпна с почуда тя. — Разбира се, заповядайте.

Озадачена, Сьолви му подаде птицата.

— Благодаря. Не искам да ви притеснява повече — усмихна се Сейер и излезе от стаята.

Пъхна птицата в джоба си и влезе във всекидневната. Застана до стената и зачака.

Птицата, отчупена от гроба на Ескил. В стаята на Ани. Защо?

На вратата пръв се появи Холан. Кимна на Сейер и му подаде ръка с полуизвърнато лице. В изражението му се долавяше непознато досега отчуждение. Госпожа Холан отиде да направи кафе.

— Сьолви ще вземе стаята на Ани — обясни Холан. — Така стаята няма да остане празна, а и ще си имаме занимание. Ще избием стената и ще сложим наново тапети. Чака ни много работа.

Сейер кимна.

— Налага се да ви попитам нещо — продължи Еди Холан. — Прочетох във вестника за осемнайсетгодишен младеж, задържан в предварителния арест. Нали не подозирате Халвур за убийството? Та ние го познаваме от две години. Наистина той не е много общителен и открит, но все пак сме наясно на какво е способен. Не намеквам, че не знаете какво правите, но не можем да си представим Халвур като убиец, изключено е.

Сейер обаче не изключваше подобна възможност. Убийците изглеждат като всички останали хора. Халвур вероятно бе пръснал главата на баща си; бе екзекутирал най-хладнокръвно спящ човек.

— Халвур ли е младежът в предварителния арест? — настоя да узнае Холан.

— Освободихме го — отвърна Сейер.

— Но защо изобщо сте го задържали?

— Видяхме се принудени. Не мога да ви кажа нищо повече.

— „За да не попречите на разследването“?

— Точно така.

Госпожа Холан донесе четири чаши и купа с бисквити.

— Има ли нещо друго?

— Да.

Сейер се обърна към прозореца и затърси с поглед с какво да им отвлече вниманието.

— Засега не мога да ви дам повече информация.

Холан се усмихна горчиво:

— Не, разбира се. Сигурно ние последни ще узнаем какво се случва. Когато го заловите, първо ще съобщите на пресата, а после на нас.

— Не сте прав.

Сейер го погледна право в очите — големи, сиви като на Ани. В момента преливаха от болка.

— Журналистите са навсякъде и имат връзки. Вие четете информация във вестниците, но това не означава, че ние им я осигуряваме. Когато арестуваме някого, ще разберете веднага. Давам ви дума.

— Никой не ни съобщи за Халвур — напомни му Еди Холан.

— Причината се крие в убеждението ни, че не сме заловили истинския извършител.

— Като се замисля — промърмори Холан, — май не ми се иска да разбирам кой е той.

— Какви ги говориш?

Ада Холан донесе кафето и потресена, прониза с поглед съпруга си.

— Вече няма значение. Нещастието е било неизбежно.

— Защо говориш така? — отчаяно попита Ада.

— Защото Ани е щяла да умре така или иначе. Вече няма никакво значение как.

Той заби поглед в празната си чаша, вдигна я и я заклати, сякаш искаше да полее масата с вряло кафе, но за жалост тя бе празна.

— Напротив, има значение — със сподавен гняв възрази Сейер. — Ваше право е да знаете защо е била убита. Може да отнеме време, но ще разбера, дори и да се проточи.

— Да се проточи? — внезапно по устните на Холан се изписа същата горчива усмивка. — Ани бавно се разлага — прошепна той.

— Еди, недей така! — измъчено помоли госпожа Холан. — Нали имаме Сьолви!

— Ти имаш Сьолви.

Той се изправи и потъна навътре в къщата. Никой не го последва. Госпожа Холан вдигна отчаяно рамене.

— Ани беше момичето на татко — тихо сподели тя.

— Знам.

— Страхувам се, че Еди никога няма да бъде същият.

— Така е. В момента се мъчи да се приспособи към новия Еди. Нужно му е време. Вероятно ще му стане по-леко, когато разберем какво се е случило в действителност.

— Не съм сигурна дали ще мога да го понеса.

— Страхувате ли се от нещо?

— От всичко. Какво ли не ми хрумва, като си помисля за езерото.

— Бихте ли споделили някое свое опасение?

Тя поклати глава и посегна към чашата.

— Не мога. Просто въображаеми картини. Ако ги изрека на глас, ще се превърнат в реалност.

— Сьолви като че ли се справя добре? — опита се да я разсее Сейер.

— Тя е силна — решително заяви Ада Холан.

„Силна“, повтори си наум Сейер. Да, вероятно майката се бе изразила доста точно. Може би Ани е била слабата сестра. В главата на Сейер се блъскаха какви ли не обезпокоителни мисли. Ада Холан отиде да донесе захар и сметана. Сьолви влезе във всекидневната.

— Къде е татко?

— Ще дойде след малко!

Госпожа Холан извика силно от кухнята, явно с надежда Еди да я чуе и да се върне. „Не стига, дето изгубиха детето си — помисли си Сейер, — ами и се отдалечават един от друг; семейството започва да прилича на лодка с разхлабващи се заваръчни шевове. По корпуса се появяват черни дупки, нахлува вода, а сега майката се мъчи да пробутва стари фрази и заповеди, за да запълни пробойните и да задържи лодката над водата.“

Тя наля кафе. Сейер не успя да си мушне пръста в дръжката и се наложи да вдигне чашата с две ръце.

— През цялото време говорите за причината — изморено го укори тя. — Все едно убиецът е имал основателна причина.

— Не основателна, но за него достатъчна. Причина, която във въпросния момент го е убедила, че убийството на Ани е единственият изход.

— Значи разбирате тези хора? Дето ги затваряте заради извършени убийства и гадости?

— Иначе нямаше да съм полицай.

Отпи от кафето и се замисли за Халвур.

— Няма ли изключения?

— Твърде рядко.

Тя въздъхна и погледна към дъщеря си.

— Имаш ли някакви предположения, Сьолви? — сериозно попита тя.

Зададе въпроса си тихо, с по-различен тон отпреди, сякаш най-после се реши да проникне през лекомислената й руса глава и да намери отговор, хвърлящ светлина върху случилото се; сякаш се надяваше останалата й жива дъщеря да е по-различна, отколкото си е мислела преди, и да прилича повече на Ани.

— Аз ли? — изненадано я изгледа Сьолви. — Лично аз никога не съм харесвала Фрицнер отсреща. Разправят, че седял в лодка насред стаята и четял по цяла нощ с бира върху специална поставка.

Скаре изгаси повечето лампи в кабинета. Остави само настолната — шейсетте вата образуваха бял кръг над книжата. Принтерът бръмчеше тихо и равномерно, докато изплюваше лист след лист, изпълнени с „Палатино“ — безупречен шрифт, любимият на Скаре. На заден план, някъде в далечината, се отвори врата и някой влезе. Скаре нямаше желание да вдига очи от документите, но точно тогава от принтера падна лист. Наведе се да го вземе, изправи се и с периферното си зрение забеляза движение върху белия лист: бронзова птица върху клонка.

— Къде я намери?! — възкликна той.

— В дома на Ани — отвърна Сейер и седна. — Сьолви е заета да се разпорежда с наследството на сестра си, а тази фигурка изникна от вещите на Ани, увита във вестник. Ходих на гроба на Ескил. Залепна за плочата като ръка в ръкавица. — Сейер вдигна очи към Скаре. — Възможно е да я е взела от някого.

— От кого например?

— Не знам, но ако наистина лично тя се е промъкнала до гроба на Ескил сред мрака и е откъртила фигурката с помощта на някакво сечиво, е постъпила доста нагло.

— Ани не е била нагла, нали?

— Не знам, вече се съмнявам във всичко.

Скаре обърна лампата и тя огря стената. Постояха, загледани натам. Внезапно на Скаре му хрумна нещо, той вдигна птицата, задържа я за клонката и я постави пред лампата, докато тя се люлееше в ръката му. Сянката, образувала се върху осветената стена, заприлича на огромна, пияна патица, която се прибира от купон.

— Йенсвол е подал оставка като треньор на женския отбор по хандбал — съобщи Скаре.

— Как така?

— Тръгнали са слухове. Историята с изнасилването вече е разгласена. Момичетата не се явяват на тренировки.

— Очаквах подобна развръзка. Едното неизбежно води до другото.

— Фрицнер се оказа прав — докато виновникът се пречупи, на мнозина им предстоят тежки времена. Ще се случи съвсем скоро, сега схващаш ли за какво става дума?

— Нещо друго е, нещо между Ани и Юнас — поклати глава Сейер.

— Може би е искала да й остане нещо за спомен от Ескил?

— Тогава е щяла да позвъни на вратата им и да поиска някое плюшено мече, например.

— Възможно ли е да се е провинил някак спрямо нея?

— Или спрямо нея, или спрямо някой неин близък, когото е обичала.

— Не разбирам. За Халвур ли говориш?

— Не, за сина на Юнас, за Ескил. Детето е починало, докато Юнас се е бръснел в банята.

— Защо той да е отговорен за инцидента?

— Сигурно има нещо неизяснено в обстоятелствата, довели до смъртта на детето.

Скаре изсвири с уста.

— Не знаем за никакви очевидци. През цялото време се осланяме единствено на твърденията на Юнас.

Сейер отново вдигна птицата и внимателно разчопли острата й човка.

— Как смяташ, Якоб? Какво се е случило сутринта на седми ноември?

* * *

Отвори двойната стъклена врата, направи няколко крачки и спомените го връхлетяха като потоп. Лъхна го мирис на болница — смесица от формалин и сапун, комбинирана със сладникавия аромат на шоколад от лавката и острата миризма на карамфили от цветарския магазин.

Вместо да мисли за смъртта на съпругата си, Сейер се опита да се сети за раждането на Ингри, за деня, когато дъщеря му се появи на бял свят. Тази огромна сграда помещаваше най-голямата му скръб и най-силната му радост в живота. Спомни си как влезе през същата врата и усети същите миризми. Неволно започна да сравнява новородената си дъщеря с останалите пеленачета. Струваха му се по-зачервени и дебели, с повече бръчки от Ингри, а и косите им бяха по-сплъстени. Или бяха родени преждевременно и бяха жълти като восък, или бяха преносени и приличаха на миниатюрни недохранени старци. Само Ингри беше безупречна. Спомените най-сетне му помогнаха да се отпусне.

Сейер не идваше, без да извести за посещението си, разбира се. Отне му точно осем минути да разбере по телефона кой патолог е извършил аутопсията на Ескил Юнас. Предварително обясни на персонала в съдебномедицинската зала кой случай го интересува, та междувременно да извадят съответните папки и доклади и да ги приготвят. Едно от нещата, които Сейер всъщност харесваше на бюрокрацията — тази тромава, инертна, обстоятелствена система, управляваща службите от входа до изхода — беше правилото да се записват и архивират дати, часове, имена, диагнози, рутинни процедури, нередности — всичко. Така служителите имаха възможност да намерят цялата информация и да я предоставят да я разгледа друго лице, водено от различни мотиви и необременен поглед.

Погълнат от такива разсъждения, Сейер излезе от асансьора и тръгна по коридора на осмия етаж. Усети как мирисът на болница се усили. Патологът, който по телефона му прозвуча като човек на средна възраст, изненадващо се оказа млад, закръглен мъж с обли, меки ръце. Върху бюрото му имаше картотека, телефон, купчина листове и голяма червена книга с китайски йероглифи.

— Признавам си, прегледах съвсем набързо доклада от аутопсията — подхвана лекарят, чиито очила му придаваха постоянно ужасено изражение. — Събудихте любопитството ми. Вие разследвате престъпления, нали?

Сейер кимна.

— Следователно в този смъртен случай има нещо особено?

— Засега нямам представа.

— Но сте тук заради него?

Сейер го погледна и премига два пъти. До това се сведе отговорът му. Понеже Сейер продължи да мълчи, лекарят започна да говори. Този феномен винаги удивляваше Сейер. Години наред се сдобиваше с хорските откровения именно чрез този подход.

— Трагедия — промърмори патологът. — Двегодишно момче, загинало при битов инцидент. Няколко минути го оставили без надзор. Било е мъртво при пристигането на линейката. Отворихме го и установихме пълно запушване на трахеята, причинено от храна.

— Каква храна?

— Гофрети. Всъщност дори успяхме да ги разгънем, бяха почти цели. Две цели гофретени сърца, смачкани на топка. Това е страшно много храна за толкова малка уста, макар че момчето беше едричко. После се оказа, че е бил голям лакомник и хиперактивен.

Сейер се опита да си представи плоча за печене на гофрети от онзи вид, дето ги приготвяше Елисе — с пет сърца. Гофретникът на Ингри беше по-модерен — само с четири сърца, а и плочите не бяха съвсем кръгли.

— Помня разрязването на трупа много ясно. Ние, патолозите, винаги запомняме трагичните случаи, те сякаш се запечатват в съзнанието ни. Повечето трупове при нас все пак са на старци около осемдесет-деветдесетгодишна възраст. Още помня тези гофретени сърца в легенчето. Децата и гофретите са нормална комбинация. Затова ми се стори още по-трагично, че те са станали причина за гибелта му. Та той ги е хапвал, за да им се радва.

— Казвате „ние“. Колко души извършихте аутопсията?

— Аз и главният патолог Арнесен. Тогава бях от новоназначените, а той обичаше да ни гледа в ръцете. Вече не е между живите. Сега началникът ни е жена.

Тази мисъл го накара да забие поглед в ръцете си.

— Две цели гофретени сърца. Бяха ли сдъвкани?

— Не и на вид. Бяха цели.

— Имате ли деца? — полюбопитства Сейер.

— Четири — доволно сподели патологът.

— Сетихте ли се за тях, докато извършвахте аутопсията?

Той погледна Сейер малко разколебано, сякаш не схвана докрай въпроса.

— Ами да, може да се каже. По-скоро се замислих по принцип за децата, как се държат.

— Да?

— Тогава синът ми тъкмо беше навършил три години — продължи патологът. — Обожава гофрети и аз постоянно му трия сол на главата, както повечето родители, да не си тъпче толкова много храна в устата.

— Но при Ескил е нямало кой да го предупреди — отбеляза Сейер.

— Да, иначе не би се случило.

Сейер не отговори.

— Опитайте се да си представите вашия син на тази възраст с чинийка гофрети пред себе си. Дали би му хрумнало да вземе две парчета от гофретата, да ги сгъне надве и да си ги натъпче в устата?

Настъпи продължително мълчание.

— Ъъъ… това момче беше по-особено.

— Откъде се сдобихте с тези сведения? За това колко е особено детето, имам предвид.

— От бащата. Той остана в болницата през целия ден. Майката дойде по-късно с по-големия им син. Всичко е отразено в документацията. Направих ви копия, както ме помолихте.

Посочи с пръст купчината книжа пред себе си и избута встрани китайската книга. Сейер разпозна първия знак на корицата — означаваше „мъж“.

— Доколкото разбрах, бащата се е намирал в банята, когато се е случило нещастието, така ли?

— Да. Бръснел се, а и момчето било вързано за стола с ремъци, които му попречили да потърси помощ. Когато бащата се върнал в кухнята, го намерил проснато над масата. Бутнало чинийката и тя се строшила на пода. За беда бащата чул само шума от счупения порцелан.

— Не се ли втурнал да провери какво става?

— Детето постоянно чупело разни предмети.

— Кой друг се е намирал в къщата по същото време?

— Само майката, доколкото разбрах. По-големият им син тъкмо бил излязъл за училищния автобус, а майката спяла на горния етаж.

— И не чула нищо?

— Нямало е какво да чуе. Детето не успяло дори да извика.

— Да, с две парчета гофрета в гърлото няма как да извика. А после мъжът й я е събудил, нали?

— Вероятно се е развикал или се е качил при нея. Хората реагират различно в подобни ситуации. Някои крещят, други се вцепеняват.

— Майката дойде ли с линейката?

— Не, пристигна по-късно. Първо отиде да вземе големия син от училище.

— Колко по-късно?

— Да видим… след около час и половина. Според доклада.

— Бихте ли описали поведението на бащата?

Лекарят се умълча и затвори очи, сякаш за да извика в съзнанието си всички подробности от онази злополучна сутрин.

— Намираше се в шок. Почти изгуби способност да говори.

— Това е напълно разбираемо. Но все пак сещате ли се какво каза? Помните ли отделни негови думи?

Лекарят го погледна въпросително и поклати глава.

— Мина доста време оттогава. Близо осем месеца.

— Въпреки това опитайте.

— Май нещо от рода „О, Господи, не! О, Господи, не!“.

— Бащата ли е повикал линейката?

— Да, така пише тук.

— Наистина ли са ви нужни двайсет минути оттук до Люнебю?

— За жалост да. И двайсет минути на връщане. В линейката нямало персонал, компетентен да извърши трахеотомия. При други обстоятелства сигурно са можели да го спасят.

— Бихте ли обяснили какво представлява това?

— Пробива се мястото между два вратни прешлена, за да се стигне до трахеята.

— Тоест, срязва се тъканта на врата?

— Да. Много проста процедура. Това е можело да го спаси. Но все пак не знаем колко време детето е стояло на столчето, преди да го открие баща му.

— Сигурно, докато се избръсне?

— Да, сигурно.

Лекарят прелисти книжата и си пооправи очилата.

— Да не би да подозирате някакво престъпление? — попита той.

Още от идването на Сейер докторът изпитваше желание да зададе този въпрос. Сега вече се почувства в правото си да поиска обяснение.

— Не бих си го помислил. А според вас?

— Откъде да знам?

— Нали вие сте отворили трупа и сте го прегледали. Открихте ли нещо смущаващо?

— Смущаващо? Децата са си такива. Тъпчат в устата си какво ли не.

— Но ако детето е имало пред себе си чинийка с няколко гофрети и е седяло само в кухнята, без да се страхува, че някой ще му ги вземе, защо му е да си напъха в устата две големи парчета?

— Кажете ми накъде биете?

— Нямам представа.

Лекарят потъна в размисъл, връщайки се към утрото, когато върху масата за аутопсия пред него лежеше трупът на малкия Ескил, разпорен от гърлото надолу. Спомни си как забеляза буцата в трахеята му: две парчета гофрета. Две цели сърца, превърнали се в една огромна мокра топка от яйца, брашно, масло и мляко.

— Помня аутопсията — подзе тихо той. — И то много добре. Вероятно това е доказателство, че нещо ме е озадачило. Не, не знам, нищо не мога да кажа. Не ми е хрумвало нищо подобно. Но — той рязко се обърна към Сейер, — откъде изобщо ви дойде на ум подобна идея? Че в случая има нещо нередно?

Нередно. Тази дума съдържаше толкова много възможности.

— Ами — Сейер се втренчи в него. — Детето е имало бавачка. Нека се изразя така: тя е изпращала сигнали по повод смъртта на детето, които ме слисаха.

— Сигнали? Защо просто не я попитате?

— Няма как — поклати глава Сейер. — Вече е твърде късно.

„Гофрети за закуска — помисли си Сейер. — Сигурно са останали от предния ден. Юнас едва ли е станал рано, за да приготви смес за гофрети. Гофрети от предния ден, жилави и студени. — Закопча си якето и се качи в колата. — Никой не би се усъмнил в подобен инцидент. Както се изрази и патологът, децата постоянно си тъпчат разни неща в устата.“ Сейер запали колата, пресече улица „Русенкранц“ и слезе към реката, където зави наляво. Изобщо не беше гладен, но отиде до областния съд, паркира и се качи с асансьора до столовата. Там продаваха гофрети. Купи си от тях заедно с купичка мармалад и чаша кафе. Настани се до прозореца. Внимателно откъсна две гофретени сърца. Бяха пръхкави, току-що изпечени. Сгъна ги надве, после още надве. Загледа се в тях. С малко усилие ги напъха в устата си и му остана малко празно място, та да ги сдъвче. Преглътна залъка и усети как той се плъзна по хранопровода му без никакво затруднение. Прясно изпечените гофрети са меки и сочни. Отпи глътка кафе и поклати глава. Съвсем несъзнателно пред очите му изплуваха неприятни картини на момченцето, задавено с гофретата. Представи си как е размахвало ръчички, съборило е чинията, докато се е борело за живота си, без някой да го чуе. Само бащата е доловил звука от счупването на чинията. Защо тогава не се е завтекъл веднага към кухнята? Защото детето постоянно чупело разни предмети, обясни патологът. И все пак — малко дете и строшен съд. На негово място Сейер веднага би изтичал при момчето, би се разтревожил да не би да е съборило столчето и да се е ударило. Бащата на Ескил обаче продължил да се бръсне. Ами ако и майката все пак е била будна? Дали и тя не е чула как се счупва чинията? Отпи нова глътка от кафето и намаза гофретите с мармалад. После започна обстойно да преглежда доклада. Най-сетне стана и отиде до колата. Замисли се за Астри Юнас. Лежала е сама на горния етаж и не е разбрала какво става.

* * *

Халвур си взе филия от подноса и включи компютъра. Допадаше му звукът от фанфари и потокът синя светлина, обливаща стаята, когато машината заработи. Всяка фанфара предвещаваше тържествен миг. Струваше му се, че го приветства като важна особа, очаквана на светско събитие. Днес се намираше в бясно настроение, в каквото често изпадаше Ани. Затова започна смело с „Долу ръцете“, „Достъпът отказан“ и „Разкарай се“. Така реагираше тя, когато той съвсем предпазливо и приятелски слагаше ръка на рамото й. Винаги обаче го казваше мило. А когато Халвур се осмелеше да си поиска целувка, тя го заплашваше, че ще му откъсне нацупените устни. Гласът й му казваше нещо друго, различно от думите. Не че това ги опровергаваше, но му ставаше по-леко да ги приеме. Така и не го огря. Въпреки това тя искаше да прекарва времето си с него. Гушкаха се и се топлеха взаимно. Халвур обичаше да лежат под завивките в тъмнината, близо един до друг и да слушат тишината. В такива моменти забравяше за ужаса и кошмарите, свързани с баща му. Старият вече нямаше как да нахлуе в стаята му, да дръпне завивката му, да се докопа до него. Халвур се чувстваше спокоен и сигурен, докато лежеше така в леглото, чуваше дишането на Ани, усещаше топлия й дъх в лицето си. Преди спеше с братчето си, затова беше свикнал да има близо до себе си човек.

Защо изобщо го е написала? Какво представлява то? Дали ще го разбере, ако най-сетне успее да отвори папката? Дъвчеше хляба с пастет. Чу телевизора от всекидневната. Почувства се гузен, задето вечер баба му винаги е сама. И положението нямаше да се промени, докато Халвур не разгадае паролата и не проникне в тайната на Ани. „Сигурно е нещо много страшно — помисли си той, — щом е толкова недостъпно.“ Нещо страшно и опасно, което не бива да се изрича на глас, а само да се напише и да се затвори някъде. Сякаш ставаше въпрос на живот и смърт. Той въведе точно този израз в полето за паролата: „живот и смърт“. Отново неуспех.

* * *

Госпожа Юнас имаше обедна почивка. Надникна от задната стаичка. Облечена в същия червен костюм като при последната им среща, държеше хрупкав хляб в ръка. Изглеждаше умислена. Остави филията върху фолиото, сякаш не смяташе за редно да дъвче, докато говорят за Ани. Предпочете да се съсредоточи върху кафето.

— Случило ли се е нещо? — попита тя и отпи от чашата на термоса.

— Днес не искам да говорим за Ани.

Вдигна чашата и го погледна силно изненадана.

— Днес искам да поговорим за Ескил.

— Моля?

Пълните й устни се смалиха и стесниха.

— Нямам какво да ви кажа, оставих случилото се зад гърба си. И ако ми позволите да ви припомня, не ми беше никак лесно.

— Съжалявам, но не мога да проявя тактичност. Интересуват ме някои подробности около смъртта на сина ви.

— Защо?

— Не съм длъжен да ви отговарям, госпожо Юнас — меко възрази той. — Нужно е просто вие да отговорите на моите въпроси.

— А ако откажа? Ако не намеря сили да говоря отново за злополуката?

— Тогава ще си отида — все така кротко обясни той — и ще ви оставя да си помислите. После ще се върна в най-скоро време със същите въпроси.

Тя бутна чашата настрани, отпусна ръце в скута си и поизправи гръб, като че ли всъщност е очаквала точно това и печелеше време да се окопити.

— Това не ми харесва — заяви сухо тя. — Дойдохте объркан с молба да поговорим за Ани и нямах никакви намерения да ви откажа съдействие. Но що се отнася до Ескил, ви приканвам незабавно да напуснете магазина.

Ръцете й се намериха и се сплетоха една в друга. Явно се боеше от нещо.

— Точно преди смъртта си Ескил е съборил чинията си и тя се е счупила — припомни Сейер и я погледна. — Чухте ли шума?

Въпросът я изненада. Вторачи се изумено в него, сякаш очакваше нещо друго, по-лошо.

— Да — бързо отвърна тя.

— В такъв случай сте били будна?

Огледа изпитателно лицето й, забеляза слабата сянка, която пробяга по него, и продължи:

— Значи тогава не сте спели? А чухте ли машинката за бръснене?

Тя наведе глава.

— Да, чух, че съпругът ми отива в банята и вратата се затваря.

— Откъде разбрахте, че е влязъл точно там?

— Ами просто така. Живеем отдавна в тази къща и всяка врата си има собствен звук.

— А преди това? Преди да влезе там?

Тя пак се поколеба и зарови из паметта си.

— Чувах гласовете им от кухнята, закусваха.

— Ескил е ядял гофрети — предпазливо припомни Сейер. — Това обичайно ли беше при вас?

Гофрети за закуска? Сейер придружи думите си с добродушна усмивка.

— Изпроси си ги с мрънкане — изморено обясни тя. — Винаги си постигаше целта. Не беше никак лесно да му откажеш нещо, защото той побесняваше. Не понасяше да среща съпротива. Да му забраниш означаваше да разпалиш огън. Хенинг нямаше търпение да слуша крясъците му.

— Значи сте чули крясъци?

Тя отдели едната си ръка от другата и посегна към чашата.

— Ескил постоянно издаваше какви ли не звуци — промълви тя, обърната към парата, издигаща се от кафето.

— Да не би двамата да са се скарали, госпожо Юнас?

Тя лекичко се усмихна.

— Това се случваше постоянно. Ескил мрънкаше, за да си получи гофретите. Хенинг му намаза филия, но той отказваше да я изяде. Знаете какво е да си родител, какво ли не правим, за да накараме децата си да ядат. Затова сигурно е намерил гофретите или Ескил ги е забелязал. Стояха върху кухненския плот, покрити с найлон от предната вечер.

— Чухте ли какви думи си размениха?

— Какво целите всъщност! — рязко възкликна тя. Цветът на очите й се промени. — Попитайте Хенинг, аз не бях там. Лежах на втория етаж.

— Според вас той има ли какво да ми каже?

Тишина. Тя скръсти ръце, демонстрирайки нежеланието си да говори. Страхът й нарасна.

— Нямам желание да отговарям от името на Хенинг. Вече не сме женени.

— Загубата на детето ли разруши брака ви?

— Всъщност не. Щяхме да се разделим така или иначе. Това съжителство ни струваше много нерви.

— Вие ли пожелахте бракът да се разтрогне?

— Какво общо има това? — остро попита тя.

— Най-вероятно нищо. Просто се поинтересувах.

Сейер сложи ръце върху масата с дланите нагоре.

— Когато Хенинг намери Ескил на масата, какво направи? Извика ли ви?

— Просто отвори вратата на спалнята и застана на прага, втренчен в мен. Порази ме внезапната пълна тишина в къщата. От кухнята не долиташе и звук. Надигнах се в леглото и започнах да крещя.

— Има ли нещо в обстоятелствата около инцидента, което да е останало неизяснено за вас?

— Какво?

— Двамата със съпруга ви обсъдихте ли подробно какво се е случило в кухнята? Разпитахте ли го?

Сейер отново забеляза сянка на страх в очите й.

— Той ми разказа всичко — хладно обясни тя. — Изпадна в безгранично отчаяние. Чувстваше се виновен за случилото се, защото не бил внимавал повече. Не е лесно да живееш с такава вина. Той не издържаше, аз — също. Наложи се всеки от нас да поеме по свой път.

— Не намирате ли нещо неизяснено или нелогично в обстоятелствата около смъртта на Ескил?

Големите, синкавосини очи на Сейер в момента излъчваха мекота; той усещаше, че майката на Ескил е на ръба, и, ако му излезе късметът, тя ще си излее душата пред него.

Раменете й се разтресоха. Известно време Сейер изчака търпеливо, стараеше се да не мърда, да не нарушава мълчанието и да не я изкара от релси. Съвсем скоро тя ще изпадне в откровение. Сейер го усещаше във въздуха, имаше опит в тези неща. Нещо я измъчваше, тя дори не смееше да си го помисли.

— Чух как си крещят — прошепна тя. — Хенинг побесня, доста е избухлив. Сложих си възглавницата върху главата, за да не ги чувам.

— Продължавайте.

— Ескил удряше някаква чаша в масата, а Хенинг се караше и затръшваше чекмеджета и долапи.

— Доловихте ли отделни думи?

Долната й устна отново се разтрепери.

— Само едно изречение, последното, преди той да се втурне в банята. Изкрещя толкова силно, че се притесних да не ни чуят съседите. Какво ли щяха да си помислят за нас. Никак не ни беше лесно. Роди ни се дете, което не се държеше според очакванията ни. Имахме и друго дете, но Магне винаги е бил кротък, все още си е такъв. Никога не е протестирал, прави каквото му кажем, той…

— Какво чухте? Какво каза Хенинг?

От магазина долетя звук от отваряне на врата. Влязоха две жени и заоглеждаха преждата с блеснали очи. Госпожа Юнас се сепна и понечи да отиде при тях. Сейер я спря, като сложи ръка на рамото й.

— Кажете ми!

Тя сведе глава, сякаш от срам.

— Хенинг стигна до дъното на отчаянието, никога няма да си го прости. А аз не можех вече да живея с него.

— Какво каза той?

— Не искам никой да разбира. Вече няма никакво значение. Ескил е мъртъв.

— Но вие вече не сте негова съпруга.

— Хенинг е баща на Магне. Разказа ми как е стоял в банята, треперещ от отчаяние, защото не намирал сили да бъде такъв, какъвто трябва. Постоял там, докато се успокои, и искал да се върне в кухнята и да поиска прошка, задето се ядосал. Нямал сили да тръгне за работа, без да оправи нещата. Най-сетне влязъл в кухнята. Вече знаете останалото.

— Какво чухте вие?

— Никога няма да го кажа. Само през трупа ми.

Разговорът с госпожа Юнас пося ужасно съмнение у Сейер. Постепенно то покълна и избуя. Старши инспекторът имаше богат опит, рядко се случваше нещо да го изненада. Дали пък родителите тайничко не са искали да се отърват от Ескил Юнас, който е бил проблемно дете?

Взе Скаре от кабинета и двамата тръгнаха по коридора.

— Хайде да отидем да поразгледаме ориенталски килими — предложи Сейер.

— Защо?

— Току-що говорих с Астри Юнас. Според мен я гложди страшно подозрение. У мен се загнезди същата мисъл. Отчасти виновен за смъртта на момчето е Юнас. Изглежда това е причината за раздялата им.

— Да, но как?

— Не знам, но мисълта за това я плаши до смърт. Хрумна ми и още нещо. Юнас не спомена изобщо за смъртта на сина си, докато бяхме при него.

— Едва ли е толкова странно. Та нали го посетихме във връзка с убийството на Ани.

— На мен ми се струва странно. Не обели и дума по въпроса. Вече нямало какви деца да гледа Ани, защото съпругата му си тръгнала. Изобщо не поясни, че детето, което Ани е гледала, всъщност е мъртво, дори и когато ти попита кои са момчетата на снимката.

— Сигурно няма сили да говори за това. Извинявай, че ще го спомена — Скаре понижи глас, — но ти си преживял загубата на много близък човек. Лесно ли е да говориш за него?

Сейер се стъписа и спря. Усети как кожата му побелява, сякаш някой пристегна лицето му с тънка връв.

— Мога да говоря за това, разбира се — отвърна той. — В ситуации, когато е наистина наложително, неизбежно; ако съображенията са по-важни от моите чувства.

Миризмата й, мирисът на косата и кожата й, смесица от химикали и пот; челото имаше почти металически блясък. Зъбният й емайл беше разрушен от лекарствата, стана синкав като обезмаслено мляко. Бялото на очите й бавно пожълтя.

Пред него Скаре стоеше с вдигната глава и не изглеждаше никак смутен. Сейер отдавна очакваше подобна проява. Младият полицай сбърка, прекрачи границата. Няма ли да се извини за нахалството?

— Но никога не си смятал ситуацията за наложителна, нали? — продължи с въпросите Скаре.

Сейер погледна с изумление младия си колега, който вече запряташе ръкавите за борба. Я го виж ти хлапака!

— Не — категорично отсече той и поклати глава. — Досега не се е случвало.

Продължиха по коридора.

— Е — невъзмутимо вдигна рамене Скаре, — какво ти каза госпожа Юнас?

— Съпругът й се скарал на детето. Чула крясъците от кухнята. Вратата на банята се затръшнала, строшила се чиния. Юнас бил доста избухлив. Според нея се самообвинявал за случилото се.

— Всеки би се чувствал така на негово място.

— Ти имаш ли някакви оптимистични новини?

— Горе-долу. Относно раницата на Ани.

— Какво за нея?

— При огледа й се оказа, че е била намазана с някаква мазнина — вероятно за да не останат отпечатъци.

— Да, и?

— Най-сетне идентифицирахме веществото: мехлем със съдържание на смола.

— Имам такъв — изненадано го изгледа Сейер. — За екземата ми.

— Не, с този се лекуват кучешки лапи.

— Юнас има куче — напомни Сейер.

— А Аксел Бьорк има немска овчарка. Ти пък имаш лъв. Само го споменавам — побърза да се оправдае Скаре и задържа вратата. Старши инспекторът мина пред него. Чувстваше се някак объркан.

* * *

Аксел Бьорк сложи нашийника на кучето и го пусна да слезе от колата.

Огледа се бързо наляво-надясно, не видя жива душа, прекоси площадката и извади от униформата си универсален ключ. Обърна се още веднъж да провери къде остави колата: на видно място пред главния вход. Оловносиво пежо с кутия за ски на покрива и логото на охранителната фирма на вратата и на капака. Кучето изчака, докато той се суетеше с ключалката. Засега не бе надушило нищо, не го правеха за първи път. Постоянно влизаха и излизаха от колата, от разни врати и асансьори, където имаше хиляди различни миризми. Кучето го следваше като верен другар. То водеше хубав кучешки живот, изпълнен с много движение, разнообразни впечатления и питателна храна.

Цехът изглеждаше тих, изоставен. Тук отдавна бяха преустановили всякаква дейност и сега използваха помещението за склад. Сандъци, кутии и чували стояха наредени от пода до тавана. Миришеше на картон, прах и прогнило дърво. Бьорк включи осветлението. На колана си носеше джобно фенерче. Запали и него и тръгна по дългия коридор. Ботушите му ехтяха глухо по каменния под. Всяка стъпка отекваше в главата му като нещо особено. В тишината се чуваха единствено крачките му. Той не вярваше в Бог, значи само кучето ги чуваше. Ахил го следваше послушно. Бьорк го беше дресирал много добре и не се налагаше да опъва каишката. Кучето не долавяше никаква опасност и крачеше спокойно до любимия си господар.

Приближиха машината — голям валяк. Бьорк се мушна зад желязото и повлече със себе си и кучето. Наниза каишката на стоманен лост, даде му заповед. Кучето седна, но беше нащрек. Из помещението се разнесе позната миризма, станала част от ежедневието им. Но имаше и нещо друго: острият мирис на страх. Бьорк се свлече на пода, чу се само лек звук от плъзгането на найлоновия му работен комбинезон и запъхтяното дишане на кучето. Извади плоска бутилка от джоба си, отви капачката и започна да пие.

Кучето чакаше със светещи очи и наострени уши. В момента нямаше да получи бисквитка, но въпреки това чакаше и се ослушваше. Бьорк се взря в очите му, без да обели дума. Напрежението в тъмния коридор нарасна. Той усети, че кучето го дебне. Самият той също дебнеше четирикракия си спътник. В джоба си носеше револвер.

Халвур изсумтя недоволно. „Тук няма да прехвръкне и пиле“, потиснат си помисли той. Бръмченето от екрана започна да го дразни. Вече не се разнасяше леко жужене, а нескончаем шум като от далечна машина. Преследваше го през цялото денонощие. Халвур се чувстваше почти гол, когато изключеше компютъра и за няколко секунди настъпеше мълчание. После звукът отново се появяваше в главата му. „Изплюй камъчето, Ани — помисли си той. — Говорѝ!“

В киното даваха поредица. Тя купи пъстри шоколадови дражета и желирани бонбони, докато той чакаше на входа с билетите в ръка. „Искаш ли нещо за пиене?“, попита го тя. Той поклати отрицателно глава, твърде зает да я гледа, да я сравнява с останалите, които се трупаха пред входа на кинозалата. Контрольорът се появи на вратата в черна униформа и с клещи в ръка. Перфорираше билетите и оглеждаше лицата на посетителите едно по друго. Повечето навеждаха очи, защото не бяха пълнолетни. Щяха да гледат филм за Джеймс Бонд — първият филм, който гледаха заедно, първата им среща, почти като нормална любовна двойка. Той щеше да се пръсне от гордост. А и филмът беше хубав, поне според Ани. Самият той не разбра много какво се случва на екрана, защото се бе захласнал по нея: гледаше я с крайчеца на окото си, заслушан в звуците от движенията й в мрака. Но помнеше заглавието: „Само за твоите очи“.

Въведе го в тъмното поле за паролата и почака, но и този опит не даде резултат. Изправи се тежко, направи няколко крачки, свали капака на саксията върху перваза, където държеше пакетче с бонбони. От цялата работа нямаше никаква полза. Изведнъж Халвур изтласка гузната си съвест в подсъзнанието си. Там вече бе посъбрал доста неща. Вече беше неудържим, мина през кухнята, влезе във всекидневната и взе телефонния азбучник от библиотеката. Отвори на „Компютърни услуги“, откри търсения номер и го набра.

— Компютърна фирма „Ра“, разговаряте със Сулвай.

— Става дума за затворена папка — заекна той. Смелостта му се стопи, почувства се жалък като воайор. Но вече нямаше връщане назад.

— Не можете да влезете ли?

— Ъъъ… не. Забутал съм някъде паролата.

— Боя се, че консултантът ни си тръгна, но почакайте да проверя.

Притисна силно слушалката до бузата си, чак ухото му пламна. В далечината се чуха гласове и звънене на телефони; той хвърли поглед към баба си — четеше вестника с лупа. „Де да можеше Ани да я види“, помисли си Халвур.

— Там ли сте?

— Да.

— Далеч ли живеете?

— На завоя към Люнебю.

— Извадихте късмет. Нашият човек ще мине край вас на път за вкъщи. Дайте ми точния си адрес.

После Халвур зачака в стаята си със свито сърце и дръпнати настрани завеси, за да види колата, когато пристигне. Точно след трийсет минути се появи бял кадет комби с логото на фирмата на вратата. От колата излезе изненадващо млад мъж и погледна несигурно към къщата.

Халвур изтича да му отвори. Консултантът се оказа много приятен, пълничък като сладка с мас и с дълбоки трапчинки. Халвур му благодари, задето си е направил труда да се отбие при него. Заедно влязоха в стаята му. Специалистът отвори куфарчето с документи и извади наръч с таблици.

— Цифрова или буквена комбинация? — попита той.

Халвур се изчерви до корена на косите си.

— И това ли не помните? — изненада се специалистът.

— Имах много различни пароли — измънка Халвур. — Постоянно ги сменях.

— Коя е папката?

— Ето тази.

— „Ани“?

Не зададе повече въпроси, а и нали работата му изискваше известна дискретност. Консултантът имаше големи амбиции. Халвур се приближи до прозореца. Бузите му горяха заради обзелата го смесица от срам и нервност, но и заради сърцебиенето, наподобяващо непрекъснати удари на барабан. Зад гърба си чуваше бързото тракане по клавиатурата, все едно чаткаха кастанети. Друг звук не се чуваше — само барабанът на сърцето му и кастанетите. След известно време, което му се стори цяла вечност, специалистът най-после стана от стола.

— Това беше, момче!

Халвур се обърна бавно и се вторачи в екрана. Пое подложката, за да се разпише на фактурата.

— Седемстотин и петдесет крони? — задъха се от учудване Халвур.

— Плаща се на започнат час — усмихна се специалистът.

Халвур се подписа с треперещи ръце на пунктираната линия най-долу на листа и помоли да му изпратят разписката с пощенски запис.

— Паролата беше от цифри — усмихна се специалистът. — Нула — седем — едно — едно — девет — четири. Ден, месец и година, нали? — Трапчинките му станаха още по-дълбоки. — Очевидно обаче не е твоята рождена дата, иначе щеше да си на осем месеца!

Халвур го изпрати и му благодари, после се върна тичешком в стаята си и седна пред екрана. Там имаше нов текст:

„Please proceed.“[12]

Лигите му почти потекоха по клавиатурата и той се хвана за сърцето, защото биеше много силно. Пред него се появи текст и той започна да чете. Наложи се да се подпре на бюрото и да примига няколко пъти, докато разглеждаше документа. Нещо се бе случило, Ани го бе написала. Най-после Халвур го откри. Четеше с широко отворени очи, силно разтревожен, и в съзнанието му започна да се прокрадва ужасно съмнение.

Бьорк вече си беше пийнал доста.

Кучето все още стоеше с изплезен език, дишаше запъхтяно и нетърпеливо. Очите му сновяха неспокойно напред-назад. Най-сетне Бьорк се надигна тежко, остави бутилката върху леденостудения под, хлъцна няколко пъти и се изправи. На мига политна назад към стената с разкрачени крака. Кучето също стана и се вторачи в него с жълтите си очи. Размаха опашка колкото да разбере какво е положението. Бьорк намери опипом револвера, здраво закрепен в тесния му джоб, извади го, изтегли петлето. През цялото време не сваляше очи от кучето, докато слушаше звука от търкащите се кътници в устата си. После внезапно се олюля, ръката му потрепери, но той успя да се окопити, вдигна ръка и натисна спусъка. Между стените отекна мощна експлозия. Куршумът проби черепа му, а съдържанието му плисна върху стената. Част от него изцапа и муцуната на кучето. Изстрелът продължи да ехти. Бавно утихна в звук, подобен на далечен гръм. Кучето се хвърли напред, за да се освободи от каишката, но напразно. След няколко опита се измори, отказа се и започна да скимти.

* * *

Галерията се намираше в тиха улица недалеч от католическата църква. Отвън бе паркиран ситроен, стар модел — с наклонени фарове. „Почти като очи на китаец“, помисли си Сейер. Колата беше покрита с прах. Скаре се приближи и я огледа. Покривът беше по-чист от останалата част, сякаш нещо дълго бе предпазвало лака. Колата беше сивозелена на цвят.

— Няма кутия за ски — изкоментира Сейер.

— Не, махната е. Има следи от ремъците.

Отвориха вратите и влязоха. Вътре миришеше горе-долу по същия начин като в магазина за плетива на госпожа Юнас: на вълна и препарати за апретура. Носеше се и лек мирис на смола от гредите на тавана. От единия ъгъл към тях бе насочена камера. Сейер спря и погледна в обектива. Килимите бяха наредени на големи купчини, а към горните етажи водеше широко каменно стълбище. Някои от килимите бяха пръснати по пода, други висяха на лостове, прикрепени към тавана. Юнас слезе по стълбите. С тъмни къдрици и облечен в дрехи от фланелен плат и кадифе, оцветени в червено, зелено, розово и черно, той се намираше в пълно съзвучие с обекта на страстта си. Излъчваше нещо меко, отпуснато. Избухливият нрав, ако действително имаше такъв, бе добре прикрит. Очите му бяха тъмни, почти черни и поведението му недвусмислено подсказваше професията му на търговец: държеше се дружелюбно, хлъзгаво и любезно.

— Я виж ти! — меко възкликна той. — Влизайте. Идвате да си купите килим, нали?

Протегна ръка във въздуха, сякаш полицаите му бяха близки приятели, с които не се е виждал отдавна, или потенциални платежоспособни клиенти със слабост точно към този вид стока; към възлите и цветовете; към шарките с религиозни кодове. Като че ли двамата посетители искаха да си купят някои от тези картини, изобразяващи раждане, живот и смърт, болка, победа и гордост, и да ги сложат под масата за хранене или пред телевизора. Не се износват, единствени са по рода си.

— Разполагате с доста място — отбеляза Сейер и се огледа.

— Цели два етажа, плюс таванско помещение. Повярвайте ми, беше голяма инвестиция. Почти се разорих с това място. Когато го взех, не приличаше на нищо — цялото в плесен, посивяло. Аз обаче го почистих старателно и варосах стените. Нямаше нужда от повече. Някога е било господарска къща. Последвайте ме, моля.

Посочи стълбището и ги въведе в стая, която нарече свой кабинет. Всъщност представляваше просторна кухня със стоманен плот и готварска печка, кафе машина и малък хладилник. Над плота бяха налепени плочки с нацупени холандки с бонета, вятърни мелници и тлъсти, люшкащи се гъски. От греда, закачена на тавана, висяха стари медни котли с приятни за окото издатини. Кухненската маса имаше по-висок ръб, обкован по ъглите с месинг, като масите в старите платноходи.

Настаниха се около масата, а Юнас отиде до хладилника и, без да ги пита, им сервира гроздов сок в чаши със столче.

— Как мина с раждането на кученцата? — поинтересува се Скаре.

— Оставих едното на Хера, а другите две вече съм обещал. Сигурно съжалявате. С какво мога да ви помогна? — усмихна се той и отпи малка глътка.

Сейер знаеше, че любезността му ще се изпари съвсем скоро.

— Имаме само няколко въпроса относно Ани. За жалост се налага да обиколим всички още веднъж. — Избърса си дискретно устата. — Качила се е при вас в колата, така ли беше?

Подборът на думите, интонацията, тънкият опит на полицая да постави предишните му показания под съмнение изостриха бдителността на Юнас.

— Това ви казах миналия път. Същото важи и днес.

— Но нали тя всъщност е искала да върви пеш?

— Моля?

— Доколкото разбрах, не се е съгласила веднага да се качи в колата ви?

Очите на Юнас се стесниха още повече, но той запази спокойствие.

— Искала е да върви пеш — продължи Сейер. — Отклонила е предложението ви да я повозите. Прав ли съм?

Юнас кимна и се усмихна.

— Тя винаги правеше така, беше много скромна, но на мен ми се стори твърде досадно да върви пеш чак до магазина на Хорген. Разстоянието е голямо.

— Значи я придумахте?

— Не, не… — отривисто поклати той глава и промени позата си на стола. — Просто настоях малко. Някои хора постоянно трябва да ги притискаш малко, за да склонят.

— Значи Ани е отказала да се качи в колата ви, така ли?

Юнас съвсем ясно чу как Сейер натърти върху „колата ви“.

— Ани си беше такава, трудна за убеждаване. С кого сте говорили? — внезапно попита той.

— С няколкостотин души — отвърна Сейер. — Един от тях я е засякъл да влиза в колата ви след дълга дискусия. Вие всъщност сте последният, който я е видял жива, и се налага да се вкопчим във вас, нали?

Юнас се усмихна заговорнически, сякаш полицаите играеха игра и той имаше голямо желание да се включи в нея.

— Не съм последният — възрази бързо той. — Последен е убиецът.

— Малко ни е трудно да го хванем — с престорена ирония отбеляза Сейер. — А и не разполагаме с доказателства, че мъжът с мотоциклета действително е чакал Ани. Имаме само вашите думи.

— Извинете, но накъде биете?

— Е — разпери ръце Сейер, — искаме да разнищим случая докрай. Моето служебно положение налага да подозирам хората.

— Да не би да ме обвинявате в лъжа?

— Така съм длъжен да разсъждавам — отвърна Сейер и се обърна рязко. — Дано ми простите. Ани защо не искаше да се качи?

— Искаше, разбира се! — разколебано рече той. За пръв път се наежи и се взе в ръце. — Качи се и я закарах до Хорген.

— И не по-далече?

— Не, нали ви казах, оставих я до магазина. Помислих, че ще пазарува. Дори не съм стигал до вратата, а спрях горе на пътя и я оставих. А после — той се изправи и взе пакет цигари от плота, — не я видях повече.

Сейер насочи локомотива по нов коловоз.

— Вие самият сте изгубили дете, Юнас. Знаете какво е чувството. Разговаряхте ли с Еди Холан?

За миг Юнас изглеждаше изненадан.

— Не, не, той е толкова затворен човек, не исках да се натрапвам. А и на мен не ми е лесно да говоря за това.

— Колко време мина?

— Нали сте го обсъдили с Астри? Скоро ще станат осем месеца. Това не може да се забрави или да се преживее.

Извади цигара, запали я и запуши с почти женствени движения.

— Хората често се опитват да си представят какво значи да изгубиш дете. — Вгледа се в Сейер с изморен поглед. — Правят го с най-добри намерения. Предполагат, че, виждайки празното креватче, родителят се спира и зяпа в него. И това ми се е случвало, но празното легло е само част от ужаса. Ставах сутрин, влизах в банята и виждах четката му за зъби под огледалото. От онези, дето си сменят цвета, като се стоплят. Патенцето за къпане на ръба на ваната. Пантофките му под леглото. Дни наред се улавях как слагам още един комплект прибори на масата. В колата ми имаше останали негови плюшени играчки. След няколко месеца намерих негов биберон под дивана — Юнас говореше със стиснати зъби, все едно издаваше пряко волята си нещо, което те нямаха право да знаят. — Разчистих вещите малко по малко. Изпитвах чувството, че върша престъпление. Измъчвах се, докато гледах играчките му наоколо ден след ден, но беше жестоко да ги напъхам в кутии. Тази мисъл ме преследваше всяка секунда от деня, и сега продължава. Знаете ли колко време остава мирисът на човек в памучна пижама?

Млъкна и бронзовото му лице посивя. Сейер не каза нищо. Внезапно се сети за дървените обувки на Елисе, които винаги стояха пред вратата, та бързо да ги нахлузи, когато иска да отиде до шахтата за смет или да слезе до първия етаж за пощата. Сейер си спомни с остра болка как отвори вратата, вдигна белите обувки и ги прибра.

— Преди няколко дни ходихме до гробището — тихо рече той. — Отдавна ли не сте били там?

— Що за въпрос ми задавате? — грубо реагира той.

— Искам само да разбера дали знаете, че нещо е махнато от гроба.

— Говорите за птичката. Да, изчезна непосредствено след погребението.

— Обмисляли ли сте да сложите нова?

— Доста сте любопитен. Да, обмислял съм го, разбира се. Но нямам сили да го понеса, затова реших да оставя нещата така.

— Но знаете кой я е взел от гроба, нали?

— Не, разбира се! — неочаквано остро отвърна той. — Иначе незабавно щях да подам жалба в полицията. Ако знаех кой е виновникът, щях да му дам да се разбере.

— Тоест да му четете конско?

— Не — кисело се усмихна той. — Не да му чета конско.

— Ани я е взела — подхвърли Сейер.

Юнас облещи очи.

— Намерихме я сред нещата й. Тази ли е?

Сейер бръкна в джоба си и извади птицата. Юнас я пое с треперещи пръсти.

— Да, май е тази. Прилича на онази, която купих. Но защо…

— Не знаем. Надявахме се да ни помогнете да разрешим догадките.

— Аз ли? Боже мой, та аз нямам никаква представа. Не разбирам. Защо й е, за бога, да я открадне? Ани не беше склонна към такива прояви или поне аз не я познавах в такава светлина.

— Сигурно е имала друга причина, не просто желание да я открадне. Да не би да ви е била сърдита за нещо?

Юнас се взираше в птичката, онемял от почуда.

„Не е знаел за това“, помисли си Сейер и хвърли бегъл поглед към Скаре, чиито стъкленосини очи не изпускаха и най-малкото движение на Юнас.

— Родителите й знаят ли, че е взела птичката? — най-сетне попита Юнас.

— Едва ли.

— Да не е била Сьолви? Тя е уникална, точно като крадливата сврака: забърсва всичко, що блести.

— Не е била Сьолви.

Сейер вдигна чашата и отпи от гроздовия сок. На вкус напомняше блудкаво вино.

— Е, имала си е тайни, както всички нас — заключи с усмивка Юнас. — Тя си беше малко потайна. С възрастта ставаше все по-мълчалива.

— Изживявала е тежко смъртта на Ескил, нали?

— Не намери сили да идва у нас след трагедията. Разбирам я, самият аз дълго след това се затруднявах да общувам с хората. Астри и Магне се изнесоха, случиха се много неща наведнъж. Неописуема глава от книга — промърмори той и пребледня при спомена.

— Но все пак сте разговаряли?

— Само си кимвахме при среща на улицата. Бяхме почти съседи.

— Тя избягваше ли да контактува с вас?

— Виждаше ми се някак си смутена. На всички ни беше трудно.

— А освен това — отбеляза Сейер, сякаш се сети за това съвсем случайно — вие сте се скарали с Ескил точно преди смъртта му. Това сигурно допълнително е утежнило положението ви.

— Не намесвайте Ескил! — процеди Юнас.

— Познавате ли Раймон Локе?

— Онзи ненормалник на Възвишението?

— Попитах ви дали го познавате?

— Всички го знаят.

— Отговорете с „да“ ли „не“.

— Не, не го познавам.

— Но знаете къде живее?

— Да, в една порутена барака. За него явно е чудесна, той винаги изглежда така идиотски щастлив.

— Идиотски щастлив? — Сейер се изправи и бутна чашата навътре. — Щастието на идиотите, както и на всички нас, зависи от благоразположението на околните. Не бива да забравяте следното: макар че той не тълкува действителността по същия начин като вас, все пак не е сляп.

Лицето на Юнас леко се вцепени. Той не ги изпрати. Докато слизаха по стъпалата към първия етаж, Сейер усещаше обектива на камерата като лъч, който пробива тила му.

Взеха Колберг от апартамента и го сложиха на задната седалка. „Кучето стои само прекалено много време, затова подивява така“, помисли си Сейер и му даде парче изсушена треска.

— Според теб лошо ли мирише?

— Да — кимна Скаре. — После му дай ментов бонбон.

Поеха към Люнебю, завиха на колелото и паркираха до пощенските кутии. Сейер тръгна по улицата с ясното съзнание, че всички обитатели на улицата ще го видят и ще си помислят — ето го, отива при семейство Холан. В дъното на улицата обаче Сейер спря и погледна назад към къщата на Юнас. Общо взето изглеждаше пуста, а завесите на повечето прозорци бяха спуснати. Сейер се върна бавно.

— Училищният автобус тръгва от колелото в седем и десет — най-сетне подхвана той. Всяка сутрин. С него пътуват всички ученици от началното и средното училище от улица „Кристал“. Тоест, излизат от вкъщи към седем, за да хванат автобуса.

Духна лек ветрец, но по главата му не помръдна и косъм.

— Магне Юнас е излязъл и непосредствено след това Ескил се е задавил.

Скаре изчака. През ума му мина библейски цитат за търпението.

— А Ани е тръгнала малко след останалите. Холан помни, че тогава са се успали. Минала е покрай къщата на Юнас вероятно докато Ескил е закусвал.

— Да. А после?

Скаре погледна къщата на Юнас.

— Само прозорците на всекидневната и на спалнята гледат към улицата. А те са били в кухнята.

— Знам, знам — раздразнено кимна Сейер.

Продължиха нататък, приближиха се към къщата и той се опита да си представи деня, седми ноември, в седем сутринта. „През ноември е било тъмно“, съобрази Сейер.

— Дали не е била вътре?

— Нямам представа.

Спряха, постояха, загледани в къщата, но вече по-отблизо. Прозорецът на кухнята, разположен на страничната стена, гледаше към съседната къща.

— Кой живее в червената къща? — поинтересува се Скаре.

— Ирмак с жена си и децата. Оттам не минава ли пътека? Между къщите?

— Да — погледна нататък Скаре. — Оттам се задава някой.

Неочаквано между къщите се появи момче. Вървеше с наведена глава. Още не ги беше видял.

— Турбьорн Хауген е. Момчето, което участва в търсенето на Рагнхил.

Сейер го изчака да се изкачи на улицата. Момчето носеше на рамото си черен сак, а челото си бе пристегнал със същата шарена кърпа като при последната им среща. Двамата полицаи го огледаха обстойно, докато минаваше покрай къщата на Юнас. Турбьорн беше висок и стигаше до половината на кухненския прозорец.

— Напряко ли минавате? — полюбопитства Сейер.

— Да? — Турбьорн се спря. — Тази пътека излиза право на улица „Гнайс“.

— Повечето оттук ли минават?

— Да, спестяваме си пет минути.

Сейер направи няколко крачки надолу и спря пред прозореца. Понеже беше по-висок от Турбьорн, без усилие надникна в кухнята. Там вече нямаше детско столче, а само два обикновени стола. На масата се виждаше пепелник и чаша за кафе. Иначе къщата изглеждаше почти необитаема. „Седми ноември — помисли си Сейер. — Навън цари пълен мрак, а вътре е светло. Който е навън, вижда какво става вътре, но отвътре навън не се вижда.“

— Юнас малко се сърди, че минаваме оттук — сподели леко притеснен Турбьорн. — Писнало му е да сноват покрай къщата му. Но нали сега се изнася.

— Значи учениците минават по прекия път, когато отиват да хванат училищния автобус?

— Всички от началното и средното училище.

Сейер даде знак на Турбьорн да си продължи пътя и се обърна към Скаре.

— Сетих се за нещо. Холан ми го каза, когато разговаряхме в кабинета ми. В деня на смъртта на Ескил Ани се прибрала от училище по-рано от обикновено, защото била бодна. Пъхнала се право в леглото. Той отишъл при нея да й разкаже за нещастието.

— Как така болна? — учуди се Скаре. — Та тя не е боледувала никога.

— Не се чувствала във форма, по думите на баща й.

— Предполагаш, че е видяла нещо, нали? През прозореца?

— Не знам. Възможно е.

— Но защо не е казала нищо?

— Сигурно не е посмяла или не е разбрала докрай какво собствено е видяла. Може да е споделила с Халвур. Постоянно имам чувството, че той знае повече, отколкото признава.

— Конрад — тихо рече Скаре, — той щеше да ни каже за това.

— Не съм убеден. Той е странна птица. Да отидем у тях и да си поговорим с него.

В същия миг изписка пейджърът му. Той отиде до колата и веднага набра изписания номер.

— Аксел Бьорк се е прострелял в слепоочието със стар револвер „Енфийлд“.

Сейер така се изненада, че се наложи да се подпре на колата. Новината му загорча като лекарство. В устата му остана неприятна сухота.

— Намерихте ли писмо?

— Не и по тялото. В момента претърсват дома му. Но този тип е имал гузна съвест заради някакво прегрешение, нали?

— Не знам. Може да е какво ли не. Имаше си доста проблеми.

— Бил е неуравновесен алкохолик, а и е имал зъб на Ада Холан — отбеляза Холтеман.

— Преди всичко беше нещастен човек.

— Проявленията на омразата и отчаянието си приличат. Хората демонстрират онова, което им е изгодно.

— Според мен грешиш. Всъщност той се беше отказал да се бори. Сигурно затова е решил да сложи край на всичко.

— Може би е искал да повлече и Ада?

Сейер поклати глава и погледна към къщата на Холан.

— Не би причинил подобно нещо на Сьолви и Еди.

— Искаш ли да имаме извършител, или не?

— Искам, но да е истинският.

Приключи разговора и погледна Скаре.

— Аксел Бьорк е мъртъв. Питам се какво ли ще е мнението на Ада Холан за случилото се. Вероятно и тя ще реагира като Халвур на въпроса тежко ли му е било след смъртта на баща му: „Не особено.“

Халвур се изправи рязко. Столът се прекатури, а той се обърна към прозореца и се загледа в пустия двор. Стоя така известно време. С крайчеца на окото си виждаше прекатурения стол и снимката на Ани върху нощното шкафче. Значи такава била работата. Ани е видяла всичко. Седна пред екрана и отново прочете описанието от игла до конец. В текста, написан от Ани, беше поместена и неговата история. Халвур й я довери с изричната молба да не я споделя с никого. Побеснелият му баща, изстрелът в бараката на тринайсети декември. Нямаше нищо общо с другия инцидент, затова си пое дъх, маркира абзаца и го изтри от документа завинаги. После пъхна дискета и копира текста върху нея. Излезе тихо от стаята си и мина през кухнята.

— Какво става, Халвур? — извика баба му, като го зърна от всекидневната как облича дънковото си яке. — Ще излизаш ли?

Не отговори. Чу гласа й, но значението на думите й не стигна до съзнанието му.

— Къде си тръгнал? На кино ли?

Започна да си закопчава якето и същевременно се чудеше дали ще успее да запали мотоциклета. Ако не стане, ще се наложи да хване автобуса и ще пътува дотам цял час. Халвур не разполагаше с толкова време, нужно беше да се действа бързо.

— Кога ще си дойдеш? Ще се прибереш ли за вечеря?

Спря и я погледна, сякаш чак сега осъзна, че тя мърмори точно под носа му.

— Вечеря?

— Къде си тръгнал, Халвур, вече се смрачава!

— Ще се срещам с един човек.

— С кого? Виждаш ми се блед, да не си анемичен? Кога за последно ходи на лекар? Сигурно и ти не си спомняш. Как каза, че е името на този човек?

— Не съм ти го казвал. Юнас.

В гласа му прозвуча удивителна решителност. Вратата се затръшна, а когато баба му погледна през прозореца, видя как внукът й се е надвесил над мотоциклета и човърка нещо с гневни движения.

Камерата на първия етаж не беше удобно разположена. Това му хрумна сега, когато се вторачи в екрана отляво. Лещата се намираше в контражур и клиентите се виждаха като неясни очертания, почти като призраци. Той обичаше да види какви са клиентите, преди да ги посрещне. На втория етаж светлината беше по-добра и той можеше да различи лицата и дрехите на хората, влезли в галерията. Ако се окажеха постоянни клиенти, се подготвяше и така слизаше при тях. Настройваше се на честота, каквато всеки клиент имаше право да очаква. Погледна екрана, покриващ първия етаж. Там стоеше самотна фигура. Доколкото виждаше, новодошлият беше мъж или младеж в късо яке. Независимо от малката вероятност клиентът да е от важните, търговецът е длъжен да му обърне нужното внимание и да му предложи обичайното добро обслужване, за да поддържа реномето на галерията, спечелило си славата на безупречно. А и човек няма как да разбере колко пари има клиентът в джоба си. Не и в наши дни. Откъде да знае, може този невзрачен господин да е тъпкан с пари. Бавно тръгна надолу по стълбите. Стъпките му не се чуваха, имаше лека, промъкваща се походка. Не му приличаше да подскача наоколо като продавач в магазин за детски играчки. Това беше галерия, вътре се говореше приглушено. Нямаше етикети с цени и касови апарати. Обикновено изпращаше на клиентите фактура; рядко се случваше някой да плати с дебитна или друга карта. Почти слезе на първия етаж, оставаха му две стъпала, но внезапно спря.

— Добър ден — измънка той.

Младежът стоеше с гръб, но се обърна и прикова в него любопитния си поглед. Там се таеше мнителност, примесена с учудване. Мълчеше, само се взираше в търговеца, като че ли се опитваше да прочете част от миналото му — тайна или вероятно отговор на загадка — по чертите на лицето му. Юнас го позна. За една-две секунди се поколеба дали да си признае.

— С какво мога да ви помогна?

Халвур продължаваше да мълчи и да се взира изпитателно в лицето му. Знаеше, че Юнас го е познал. Търговецът на килими не го виждаше за пръв път. Заедно с Ани са били на вратата на къщата му, засичали са се на улицата. Сега Юнас се беше бронирал. Всичко меко и тъмно в него — фланеленият плат, кадифето и кестенявите къдрици — се бе втвърдило в костелива черупка.

— Несъмнено с много неща — най-сетне отвърна Халвур и измина няколко крачки навътре в помещението.

Приближи се до Юнас, който все още стоеше най-долу на стълбите с ръка върху перилата.

— Продавате килими.

Юнас се огледа:

— Да, точно така.

— Искам да купя един.

— Гледай ти! — възкликна усмихнато търговецът. — Така си и помислих. Какво търсите? Нешо специално ли?

„Никакъв килим не иска — помисли си Юнас. — А и няма пари да си купи, преследва друга цел. Вероятно идва само от любопитство, обзет от щура идея, плод на вятърничавия му младежки мозък. Едва ли има представа колко струват килимите. Ще се ориентира малко по малко, ще му дам да се разбере.“

— Голям или малък? — попита Юнас и слезе по последното стъпало.

Младежът беше поне с една глава по-нисък и хилав като треска за разпалка.

— Искам да е толкова голям, че нито един крак от столовете да не остава извън него. Иначе е много непрактично, когато се мие подът.

— Последвайте ме — покани го Юнас. — Големите килими са горе.

Тръгна да се изкачва по стълбите. Халвур го последва. При създалата се ситуация дори не му хрумна да зададе въпрос. Водеха го неподозирани сили и той се плъзгаше по релса навътре в черната планина.

Юнас запали шестте полилея, изпратени от венецианска стъкларна. Висяха от тавана на покритите със смола греди и хвърляха топла, но силна светлина в голямото помещение.

— Какъв цвят си представяте?

Халвур се спря най-горе на стълбището и погледна навътре.

— Ами че те всичките са червени — тихо отбеляза той.

Юнас се усмихна снизходително.

— Не искам да бъда груб — дружелюбно подхвърли той, — но имате ли представа колко струват?

Халвур го погледна с присвити очи. В мислите му изплува спомен, нещо отдавна неизпитвано.

— Сигурно не ви изглеждам респектиращо платежоспособен — тихо рече младежът. — Да ви покажа ли извлечение от банковата си сметка?

Юнас се поколеба.

— Моля да ме извините, но много хора идват тук и сами се поставят в неудобно положение. Искам да ви направя услуга, за да не го изпитате и вие.

— Много тактично от ваша страна — отбеляза Халвур.

Продължи нататък, мина покрай търговеца и се насочи към голям килим, опънат на стената. Протегна ръка и разроши ресните. Във фигурите разпозна мъже, коне, оръжия.

— Два метра и половина на три — дискретно обясни Юнас. — Доста добър избор. Шарката изобразява война между два номадски народа. Страшно е тежък.

— Ще ми помогнете ли с пренасянето? — попита Халвур.

— Разбира се. Имам микробус. По-скоро се притеснявам как ще го поддържате. Нужни са няколко души, за да го изтупате.

— Ще го купя.

— Моля?

Юнас направи още една крачка и се вторачи колебливо в него. Младежът беше странен.

— Този е почти най-скъпият. Струва седемдесет хиляди крони.

При последните си думи той прониза Халвур с поглед, но младежът дори не трепна.

— Сигурно си струва.

Юнас се чувстваше неудобно. По гърба му като студена змия полази ужасно съмнение. Не разбираше какво иска момчето и защо се държи така. Халвур положително нямаше толкова пари, а ако ги имаше, не би ги похарчил за килим.

— Моля да ми го опаковате — Халвур скръсти ръце. Подпря се на сгъваема махагонова маса, която заплашително изскърца под напора на тежестта му.

— Да го опаковам ли? — Юнас се усмихна пресилено. — По принцип ги навивам на руло и ги увивам в найлон, закрепен с тиксо.

— Да, чудесно. Както прецените.

Халвур чакаше.

— Малко е трудно да го сваля долу. Предлагам ви да го донеса довечера у вас. Тъкмо ще ви помогна да го постелите.

— Не, не — възрази категорично Халвур. — Искам да го взема сега.

Юнас се колебаеше.

— Искате го сега. А — простете за неучтивия въпрос — как смятате да го платите?

— В брой, ако ви е удобно.

Потупа се по задния джоб. Носеше избелели изнищени дънки. Юнас все още стоеше пред него и се двоумеше как да постъпи.

— Какво има? — попита Халвур.

— Ами… нещо ме смущава.

— Какво по-точно?

— Знам кой сте — внезапно призна Юнас и застана с разкрачени крака. Разчупи леда и усети облекчение.

— Познаваме ли се?

Юнас кимна и сложи ръце на хълбоците си.

— Да, Халвур, определено сме се виждали. Струва ми се, че трябва да си тръгваш.

— Защо? Какво не е наред?

— Стига вече с тези глупости! — грубо възкликна Юнас.

— Съгласен съм! — изсъска Халвур. — Сваляйте бързо долу килима и да приключваме!

— Като се замисля, не искам да го продавам. Местя се в друго жилище и предпочитам да го оставя за себе си. А и е твърде скъп за теб. Да си кажем честно — и двамата знаем, че не можеш да си го позволиш.

— Значи искате да го сложите във вашия дом, така ли? — рязко се обърна Халвур. — Добре, разбираемо е. Значи ще взема друг.

Погледна отново към стената и веднага посочи друг килим — в розово и зелено.

— Ще купя ето този — простичко заяви той. — Свалете го, моля, и ми дайте разписка.

— Струва четирийсет и четири хиляди.

— Чудесно.

— Дали?

Юнас все още чакаше със скръстени ръце, а зениците му бяха твърди като сачми.

— Надявам се да не премина всякакви граници, като те помоля да ми покажеш парите.

— Няма проблем — съгласи се Халвур. — В днешно време няма как да разбереш кой има пари и кой няма.

Бръкна в задния си джоб и извади стар портфейл от карирана изкуствена материя, с лепенка за затваряне, плосък като палачинка. Бръкна вътре и започна да дрънчи с монетите. Извади няколко и ги остави върху сгъваемата маса. Юнас направо не вярваше на очите си, докато младежът трупаше на малка купчина монети от пет и десет крони.

— Стига толкова — ядосано процеди той. — Достатъчно дълго ми губи времето. Изчезвай веднага!

Халвур го погледна почти обидено.

— Не съм свършил. Имам още.

Продължи да рови из портфейла.

— Нямаш! Живееш в стара съборетина с баба си и разнасяш сладолед! Четирийсет и четири хиляди — остро повтори той. — Или ми ги изброй на секундата, или…

— Значи знаеш къде живея?

Халвур го погледна. Ситуацията ставаше опасна, но той не изпитваше страх. По някаква непонятна причина просто не се изплаши.

— Ето какво имам — внезапно обяви той и извади нещо от отделението за банкноти.

Юнас го изгледа недоверчиво и после хвърли око на предмета между двата му пръста.

— Това е дискета — обясни Халвур.

— Не искам никакви дискети, искам четирийсет и четири хиляди — сопна се Юнас и усети как страхът го стисна за гърлото.

— Това е дневникът на Ани — Халвур размаха дискетата. — Започнала е да си води дневник преди известно време. Всъщност през ноември. Търсихме го усилено. Знаеш какви са момичетата. Винаги имат нужда да си излеят душата.

Юнас дишаше тежко. Погледът му прониза Халвур като нож.

— Прочетох го — продължи Халвур. — Става дума за теб.

— Дай ми я!

— Само през трупа ми!

Юнас се сепна. Гласът на Халвур се промени — изведнъж стана по-дълбок, сякаш лош дух заговори през устата на дете.

— Направил съм копия — увери го Халвур. — Мога да си купя колкото килими си поискам. Всеки път когато си пожелая нов килим, просто ще си правя ново копие. Ясно?

— Напълно си полудял! От кой изправителен дом си избягал?

Юнас се засили и за частица от секундата Халвур зърна как горната част на тялото му се издува и се стяга, за да направи скок. Юнас тежеше двайсетина килограма повече от Халвур и беше побеснял. Халвур се отмести настрани и видя как мъжът вместо да го удари, падна върху каменния под и се нарани в сгъваемата маса. Монетите се разпиляха във всички посоки и се посипаха по пода. От устата на Юнас се разнесе най-грозната ругатня, която Халвур бе чувал през живота си, макар да смяташе цветистия речник на баща си за неподражаем. Юнас се изправи за две секунди. Един-единствен поглед към лицето на търговеца убеди Халвур, че битката е изгубена. Юнас беше много по-едър. Халвур се втурна към стълбището, но Юнас се засили отново, направи три-четири крачки и се хвърли върху него. Удари Халвур по раменете. Младежът инстинктивно си предпази главата, но тялото му се блъсна в каменния под със страшна сила.

— Да не си посмял да ме докоснеш!

Юнас го обърна. Халвур усещаше дъха му в лицето си, както и юмруците, стискащи гърлото му.

— Съвсем си се побъркал! — едва успя да промълви той. — С теб е свършено! Не ми пука какво ще ми направиш, с теб е свършено!

Юнас, ослепял и оглушал, вдигна юмрук и се прицели в тясното лице. Халвур бе ял бой и преди и знаеше какво го очаква. Кокалчетата го удариха под брадичката — тънката му челюст изпука като суха клонка. Долните му зъби се удариха със страшна сила в горните, а дребни парченца счупен порцелан се смесиха с бликналата от устата му кръв. Юнас продължи да го бие, без да се прицелва повече — не гледаше къде удря, докато Халвур се мъчеше да избегне юмруците му. Най-сетне кокалчетата на пестниците му се забиха в каменния под и той изкрещя от болка. Изправи се и се вторачи в ръката си. Задъха се от физическото усилие. На пода се бе образувала локва кръв. Взря се в обезобразеното тяло и си пое дъх с пълни гърди. След няколко минути сърцето му биеше нормално и мислите му се проясниха.

— Той не е тук — слиса се бабата на Халвур, когато Сейер и Скаре се появиха на вратата й и попитаха къде е внукът й. — Отиде на гости при някого. Май при някакъв си Юнас. Изглеждаше напрегнат, а и не пожела да хапне нищо. Вече не знам какво да направя, а и съм твърде стара, за да се грижа за всичко.

Когато чу къде е отишъл Халвур, Сейер удари два пъти с юмрук по рамката на вратата.

— По телефона ли го повикаха?

— Не, телефонът ни никога не звъни. Преди Ани се обаждаше от време на време. Цял следобед прекара в стаята си и си игра на компютъра. После най-неочаквано изхвърча навън и изчезна.

— Ще го намерим. Извинете ни, но трябва да тръгваме, защото бързаме.

— От всички идеи на света — обърна се Сейер към Скаре, след като затвори вратата — тази е най-лошата, която би могла да му хрумне.

— Ще стане ясно — отвърна с едва прикрит гняв Скаре, даде назад и обърна.

— Няма и следа от мотоциклета на Халвур.

Скаре изскочи навън. Сейер се обърна към Колберг, все още легнал на задната седалка, и извади кучешка бисквита от джоба си.

Сейер натисна дръжката на вратата и тя се отвори бавно. Погледнаха предизвикателно в камерата на тавана. Юнас ги видя от кухнята. В началото не помръдна от масата с дебелина като перила на кораб. Дишаше спокойно, докато духаше на наранените си кокалчета. Няма защо да бърза. Едно по едно. Вярно, в момента в живота му се случват много неща, но по принцип накрая всичко се нарежда някак благодарение на способностите му. Заемаше се с проблемите един по един, по реда на възникването им. Притежаваше това ценно, рядко срещано качество. Съвсем спокойно се изправи и слезе по стълбите.

— Пак ли вие? — иронично подхвана той. — Това започва да ми намирисва на тормоз.

— Сериозно ли?

Сейер се изправи пред него в целия си внушителен ръст. На пръв поглед в помещението нямаше нищо смущаващо. Не се виждаха други клиенти.

— Търсим един човек. Помислихме си, че бихме могли да го намерим при вас.

Юнас ги погледна въпросително, обърна се и разпери ръце:

— Тук съм само аз. И тъкмо се канех да затварям. Стана късно.

— Ще поогледаме. Няма да ви бавим, разбира се.

— Честно казано…

— Може да се е промъкнал, докато не сте били нащрек, и да се е скрил някъде. Човек никога не знае.

Сейер трепереше. Докато го гледаше, Скаре изпита чувството, че старши инспекторът крие седем зими под ризата си.

— Затварям галерията! — категорично обяви Юнас.

Минаха край него и се качиха по стълбите. Погледнаха навсякъде. Отбиха се в кабинета му, отвориха вратата на тоалетната, продължиха към таванското помещение. Не се виждаше жива душа.

— Кого очаквахте да откриете тук?

Юнас се надвеси над перилата и ги изгледа с вдигнати вежди. Гръдният му кош се издигаше бурно под ризата.

— Халвур Мунц.

— Кой е той?

— Приятелят на Ани.

— Каква работа може да има той при мен?

— Не съм съвсем сигурен — отвърна Сейер и невъзмутимо тръгна покрай стените. — Но е загатнал, че идва при вас. Играе си на детектив и ми се струва редно да го спрем.

— Напълно съм съгласен с вас — кимна Юнас и се усмихна снизходително. — Но при мен не е идвал Емил с детективите.

Сейер подритваше навитите на рула килими с върха на обувката си.

— В къщата има ли мазе?

— Не.

— Прибирате ли килимите през нощта, или ги оставяте така?

— Повечето не ги местя. Само най-скъпите пренасям в избата.

— Аха.

Сейер изведнъж забеляза малката махагонова маса. На пода около нея бяха пръснати монети.

— Толкова ли несръчно боравите с монетите? — полюбопитства той.

Юнас вдигна рамене. На Сейер никак не му се нравеше пълната тишина в галерията, още по-малко — изражението на търговеца на килими. Внезапно забеляза розова кофа и метла в единия ъгъл на помещението. Подът беше влажен.

— Миехте пода ли? — непринудено попита той.

— Винаги го мия непосредствено преди да затворя. Пестя малко пари, като го правя сам. Както вече се уверихте — заключи той, — тук няма никого.

— Покажете ни избата — настоя Сейер.

За миг Юнас сякаш обмисляше дали да не откаже, но после явно промени решението си и заслиза по стълбите.

— Намира се на първия етаж. Ще ви я покажа, разбира се. Заключена е, няма как да се е скрил вътре.

Последваха го и се мушнаха в кът под стълбището, където пред тях се изпречи метална врата — съвсем ниска, но пък много по-широка от обикновените. Юнас се доближи и въведе кода, после завъртя лоста наляво-надясно. Всеки път се чуваше леко щракване. През цялото време Юнас боравеше с лявата си ръка и изглеждаше доста несръчен, защото по принцип беше десняк.

— Значи това момче е толкова ценно, че според вас има вероятност да съм го скрил тук, така ли?

— Възможно е — лаконично отвърна Сейер и се вторачи в несръчната лява ръка на Юнас.

Търговецът хвана тежката врата и я дръпна с всички сили.

— За по-лесно просто използвайте двете си ръце — сухо го посъветва Сейер.

Юнас повдигна вежда, все едно не схвана намека. Сейер надникна в малката стая. В нея, както се оказа, се помещаваше малък сейф, няколко картини, подпрени на стената, и доста на брой навити на руло килими, наредени върху пода като дърва за огрев.

— Ето я цялата изба.

Юнас се усмихна предизвикателно. Вътре нямаше нищо подозрително, а светлината наистина беше силна. Струеше от две дълги луминесцентни лампи на тавана. Стените бяха голи.

Сейер се усмихна.

— Но той е бил тук, нали? Какво искаше?

— Никой не е идвал тук освен вас.

Сейер кимна и излезе. Скаре го погледна малко колебливо, но го последва.

— Ако се появи, обещавате ли да се свържете с нас? — попита накрая Сейер. — След всичко случило се момчето се намира в трудно положение. Нуждае се от малко помощ.

— Разбира се.

Вратата на избата се затръшна с трясък.

На паркинга Сейер даде знак на Скаре да седне зад волана.

— Качи се по склона и дай назад в пресечката. Виждаш ли я?

Скаре кимна.

— Спри там. Ще изчакаме, докато тръгне. После ще го проследим. Искам да разбера къде ще отиде.

Не им се наложи да чакат дълго. Не минаха и пет минути и Юнас се показа на вратата. Заключи и активира алармата срещу крадци. Мина покрай сивия ситроен и пое по пресечката към задния двор. За няколко минути от него нямаше и помен. После се появи в стар микробус форд „Транзит“. Спря до пътя и даде ляв мигач. Сейер ясно долови хлопането на двигателя.

— Той си има и микробус, разбира се — отбеляза Скаре.

— С повреден цилиндър. Трака като стар катер. Потегляй, но много внимателно. Ще слезе до кръстовището, не се приближавай твърде много.

— Виждаш ли дали наднича в огледалото?

— Не. Пусни волвото пред нас, Скаре, онова, зеленото!

Шофьорът на волвото удари спирачки, защото ситроенът на полицаите имаше предимство, но Скаре се поклони и му даде знак да минава. Шофьорът на волвото му махна с ръка за благодарност.

— Дава десен мигач. Мини в дясното платно! Мамка му, няма никакви коли, ще ни види.

— Хич не ни забелязва, кара като по релси. Къде отива според теб?

— Сигурно към улица „Оскар“. Нали щял да се мести в друго жилище? Внимавай, той намали скоростта. Гледай този микробус за разнос на бира да не те изпревари, че ще го изтървем!

— Лесно ти е да го кажеш. Кога ще си купиш по-бърза кола?

— Юнас пак намали. Дано волвото да е в същата посока.

Юнас шофираше меко и ненатрапчиво през града, сигурно за да не привлича вниманието. Даде мигач и мина в другото платно. Приближаваше се до „Оскар“. Вече виждаха ясно как поглежда в огледалото.

— Ще спре до жълтата къща, номер петнайсет. Спри, Скаре!

— Точно тук ли?

— Изгаси двигателя. Ето го, излиза.

Юнас изскочи от колата, огледа се и пресече улицата с едри крачки. Сейер и Скаре приковаха очи във вратата, където той се засуети с ключовете. В ръката си държеше сандъче с инструменти.

— Ще се качи в апартамента. Ще го изчакаме. Когато влезе, ще се промъкнеш до колата му. Искам да надникнеш през задния прозорец.

— Какво държи там според теб?

— Не смея да си помисля. Тичай. Хайде, Скаре!

Скаре се измъкна от колата и се завтече прегърбен, прикривайки се зад паркираните до тротоара автомобили. Сниши се от задната страна на колата, обиколи я, заслонил лице с ръка, за да вижда по-добре. След три секунди се обърна рязко и бързо изтича обратно при Сейер. Отпусна се на седалката и затвори вратата.

— Купчина килими и сузукито на Халвур. Сложил го е отзад в микробуса, каската е върху кормилото. Ще се качим ли?

— В никакъв случай. Само стой спокойно. Ако съм прав, той няма да се забави много.

— Ще продължим ли да го следим?

— Зависи.

— Запалил ли е осветлението?

— Май не. Ето го, излиза!

Снишиха се и видяха как Юнас спира на тротоара. Огледа се нагоре-надолу по улицата. Не забеляза хора в дългата редица паркирани автомобили от лявата страна. Качи се в микробуса, запали двигателя и даде назад. Скаре едва подаде главата си над арматурното табло.

— Какви ги върши? — попита Сейер.

— Дава назад. Сега напред. Дава назад напряко на улицата и паркира пред входа. Излиза. Тича до задната врата, отваря я и изважда навит на руло килим. Прикляква, метва го на рамо, залита леко. Килимът изглежда доста тежичък! Боже мой, този човек ще падне всеки момент!

Юнас се олюля под тежестта на килима. Коленете му се подкосиха. Сейер сложи ръка върху дръжката на вратата.

— Пак влиза. Сигурно се опитва да го напъха в асансьора. Никога няма да успее да го изнесе по стълбите! Наблюдавай фасадата, Скаре, гледай дали ще запали осветлението!

Колберг започна да скимти.

— Тихо, момче! — Сейер се обърна и го потупа по гърба.

Почакаха, вторачени в тъмните прозорци на фасадата.

— На четвъртия етаж светна. Апартаментът му е на четвъртия етаж, точно над еркера. Виждаш ли го?

Сейер погледна нататък. На осветения прозорец нямаше завеси.

— Няма ли да се качим?

— Не бързай толкова. Юнас не е вчерашен. Ще се наложи да почакаме.

— Какво да чакаме?

— Пак изгаси лампите. Сигурно ще излезе. Наведи се, Скаре!

Снишиха се. Колберг продължаваше да скимти.

— Ако започнеш да лаеш, няма да ядеш цяла седмица! — предупреди го шепнешком Сейер.

Юнас излезе от сградата. Изглеждаше изтощен. Този път се качи в микробуса, без да се оглежда, затвори вратата и запали двигателя.

Сейер отвори леко вратата.

— Карай след него. Спазвай дистанция. Аз ще се кача в апартамента да проверя.

— Как ще влезеш?

— Ходил съм на курсове за влизане с взлом. Ти не си ли?

— Разбира се, разбира се.

— Не го изпускай! Не тръгвай, преди да се е изгубил зад ъгъла. После го следвай, но внимателно. Вероятно ще изчака да се смрачи. Когато се убедиш, че действително е тръгнал към дома си, отиди до Камарата и доведи подкрепление. Арестувайте го в дома му. Не му давайте възможност да се преоблече или да свали нещо от себе си. И нито дума за този апартамент! Ако спре по пътя, за да се отърве от мотоциклета, не се намесвай. Чуваш ли?

— Да, но защо? — смутено попита Скаре.

— Защото е два пъти по-едър от теб!

Сейер се измъкна от колата, взе каишката на Колберг и го дръпна след себе си. Приведе се зад колата точно когато Юнас включи на скорост и потегли надолу по улицата. Скаре изчака няколко секунди и бавно пое след него. Вече не беше много убеден в успеха на начинанието.

Веднага след това Сейер видя как двата автомобила изчезнаха вдясно. Той пресече улицата, натисна случаен звънец и изръмжа „полиция“ на домофона. Вратата избръмча, той влезе, отказа се от асансьора и се затича по стълбите. На четвъртия етаж имаше две врати, но понеже преди малко Сейер видя как Юнас светна и изгаси, сега се ориентира кое е неговото жилище. На едната врата липсваше табелка с името на живущия. Сейер огледа бравата: съвсем обикновена секретна брава. Отвори си портфейла и потърси пластмасова карта. Не му се щеше да използва кредитната си карта; за късмет до нея откри карта от библиотеката с име, номер и надпис отзад „Книгата отваря всички врати“. Мушна я в пролуката и вратата се отвори. Бравата вече беше неизползваема, но щяха да я сменят. На пръв поглед апартаментът беше кажи-речи празен. Вътре нямаше никакви ценни вещи. Сейер запали лампата. Забеляза сандъчето с инструменти насред пода и две табуретки до прозореца. Под мивката в кухнята бяха струпани кутии с боя и петлитрова бутилка с разтворител. Явно Юнас ремонтираше апартамента. Сейер стъпваше внимателно и се ослушваше. Жилището беше светло, с големи, сводести прозорци и сносна гледка към улицата, а и отчасти пощадено от уличния шум. Сградата датираше от началото на двайсети век, имаше хубава фасада и гипсови розетки на покрива. Сейер видя отражението на Пивоварната в реката недалеч от сградата. Започна бавно да обикаля стаите една по една и да ги оглежда. Все още не бе прекаран кабел за стационарен телефон, нямаше и мебели, Юнас бе наредил покрай стените някой и друг кашон, надписан с маркер. Спалня. Кухня. Хол. Коридор. Няколко картини, пълна до половината бутилка коняк върху кухненския плот. Няколко килима, навити на руло, лежаха под прозореца в хола. Колберг душеше във въздуха. Усети миризмата на боя, на лепило за тапети и разтворител. Сейер пообиколи още малко, спря се до прозореца и погледна навън. Колберг изглеждаше неспокоен. Кучето направи няколко крачки на своя глава, Сейер го последва, отвори някой и друг шкаф. Нямаше и помен от тежкия килим. Скимтейки, кучето продължи да обхожда апартамента. Сейер вървеше след него.

Най-сетне спря с настръхнала козина пред една врата.

— Какво има, Колберг?

Кучето усилено започна да души и да дращи по вратата. Сейер погледна през рамо; неизвестно защо го обзе странно усещане. Наблизо имаше някой. Сложи ръка върху дръжката на вратата и натисна. Отвори. Нещо го удари в гърдите със страшна сила. В следващия миг всичко се превърна в невероятна смесица от звуци, болка, съскане, ръмжене и истеричен кучешки лай, когато голямото животно заби нокти в гърдите му. Колберг се засили с лай и в същия миг Сейер позна добермана на Юнас. Падна на пода с двете кучета връз себе си. Инстинктивно се обърна по корем и закри глава с ръце. Животните се боричкаха, а той се огледа за нещо, годно за удряне. Не намери нищо подходящо. Втурна се в банята, видя метла, грабна я, излезе светкавично и изтича при кучетата. Те стояха на няколко метра едно от друго, ръмжаха тихо с оголени зъби.

— Колберг! — изкрещя Сейер. — Това е някаква кучка, по дяволите!

Очите на Хера блестяха като жълти фенери върху черната й глава. Колберг отпусна уши, а Хера приличаше на черна пантера, готова да нападне всеки момент. Сейер вдигна метлата и направи няколко крачки, докато усещаше как под ризата му се стичат пот и кръв. Колберг го погледна, спря и за секунда забрави да държи врага си под око. Хера се спусна като черен куршум със зейнала паст. Сейер затвори очи и заудря. Улучи я по тила и отмести поглед отчаяно, когато кучето се строполи на пода и остана там, скимтящо от болка. В следващия миг се спусна към него, хвана го за нашийника, задърпа го, отвори вратата на спалнята, блъсна го вътре и затръшна вратата. После се свлече на пода, опрян до стената. Вторачи се в Колберг, застинал в отбранителна поза.

— Мамка му, Колберг. Та тя е само кучка!

Сейер си избърса челото. Колберг се приближи и му облиза лицето. От спалнята долетя хленченето на Хера. За малко Сейер постоя със заровено в ръцете си лице, опитвайки се да се съвзехме след изживения шок. Погледна надолу, по дрехите му бяха полепнали кучешка козина и кръв. Едното ухо на Колберг кървеше.

Сейер се изправи. Замъкна се към банята. В банята на килимче под душа съзря нещо черно и меко като коприна, което писукаше.

— Никак не е за чудене, че ни нападна — прошепна той. — Искала е да защити палетата си.

До едната стена бе опрян тежкият килим. Сейер приклекна и прикова очи в него. Килимът беше навит на стегнато руло, обвит в найлон и грижливо залепен със специално тиксо, толкова здраво, че бе почти невъзможно да го отлепиш. Сейер започна да дърпа, а под ризата му се стичаше пот. Колберг дращеше ожесточено, искаше да помогне, но Сейер го избута настрани. Най-сетне успя да махне тиксото и започна да къса найлона. Изправи се и замъкна килима върху пода в хола. Чуваха как Хера скимти в спалнята. Сейер се наведе и ритна силно навития килим. Той се размота бавно и тежко. Вътре се намираше смачкано тяло с обезобразено лице. Устата беше залепена с тиксо, отчасти и носът или по-скоро онова, което бе останало от него. Сейер се олюля, когато видя тялото на Халвур. Наложи се да се извърне и да се подпре за миг на стената. После свали телефона от колана си. Вторачи се през прозореца, набра нужния номер и проследи с поглед товарен кораб на фирмата „Хексагон“ от Бремен, плаващ по реката. Чу как корабът изсвири дълго и печално. Идвам, сякаш казваше той. Идвам, но не бързам.

— Конрад Сейер, улица „Оскар“ петнайсет — продиктува той в слушалката. — Трябва ми подкрепление.

* * *

— Хенинг Юнас?

Сейер си играеше с химикалката, наблюдавайки Юнас.

— Знаете ли защо сте тук?

— Що за въпрос? — дрезгаво попита Юнас. — Нека ви кажа, че търпението ми се изчерпи. Що се отнася до Ани, нямам какво повече да съобщя на полицията.

— Няма да говорим за Ани — увери го Сейер.

— Добре тогава.

Юнас се люлееше напред-назад на стола и Сейер забеляза как по лицето му премина лъч на облекчение.

— Халвур Мунц сякаш потъна вдън земя. Все още ли сте убеден, че не сте го виждали?

— Сто процента — стисна устни Юнас. — Не го познавам.

— Сигурен ли сте?

— Може да не ви се вярва, но въпреки неколкократните опити на полицията да упражни тормоз над мен, все още разсъждавам трезво.

— Просто се питаме какво прави мотоциклетът му в гаража ви. По-точно на задната седалка на микробуса ви.

От устата на Юнас се изплъзна ужасено хъркане.

— Извинете, какво казахте?

— Мотоциклетът на Халвур е във вашия микробус.

— Не е на Халвур, а на Магне — измънка Юнас. — Ще му помагам с ремонта.

Търговецът на килими говореше бързо и без да поглежда инспектора.

— Магне кара кавазаки, а и нали не разбирате от мотоциклети, защото, меко казано, работите в друг бранш. Опитайте отново, Юнас.

— Добре, де, добре!

Той избухна, изгуби присъствие на духа, хвана се здраво за масата с две ръце.

— Появи се в галерията и започна да ме тормози. Боже господи, направо ми взе душата! Държеше се нагло, искал да купи килим. Нямаше пари, разбира се. При мен постоянно идват какви ли не побъркани хора и аз изгубих самообладание. Ударих му плесница, а той избяга като дрисльо, остави и мотоциклета, и всичко. Натоварих мотоциклета в микробуса и го занесох вкъщи. За наказание ще се наложи да дойде да си го прибере и да ме моли да му го дам.

— Щом сте му ударили само шамар, защо ръката ви е така наранена? — Сейер забоде поглед в изподраните кокалчета на пръстите му. — Странно, никой не го е виждал.

— Сигурно е избягал с подвита опашка. Явно го мъчи гузна съвест заради нещо.

— Имате ли някакво предположение?

— Разследвате убийството на приятелката му. Може би трябва да започнете оттам.

— Не забравяйте в какво малко селце живеете, Юнас. Слуховете плъзват много бързо.

Търговецът се потеше толкова обилно, че ризата полепна по гърдите му.

— И без това вече няма да живея там — промърмори той.

— Споменахте нещо такова. Щяхте да се местите в центъра на града, нали? Значи сте решили да дадете урок на Халвур. Да го оставим ли за малко настрана?

Сейер никак не обичаше ролята на разпитващ. Просто създаваше такова впечатление.

— Май много лесно губите самоконтрол, Юнас? Нека да поговорим за това. — Сейер отново започна да си играе с химикалката. — Ще започнем с Ескил.

Юнас извади късмет. Тъкмо се бе навел да извади цигарите от джоба на якето си и спечели време, докато се изправи.

— Не — простена той. — Нямам сили да говоря за Ескил.

— Няма да ви карам да бързате — успокои го Сейер. — Започнете с описание на седми ноември. Кога станахте и така нататък.

Юнас леко поклати глава и нервно си облиза устните. Мислеше единствено за дискетата. Така и не успя да прочете какво пише там. Сейер я е взел и е прочел всичко, което Ани е написала. Опасението направо го извади от равновесие.

— Трудно ми е да говоря за този ден. Опитвам се да го оставя в миналото. Защо ви е да слушате за стара трагедия? Нямате ли си по-актуални занимания?

— Тежко ви е, разбирам, но ви моля все пак да опитате. Знам колко трудно ви е било с него, нужна ви е била помощ. Разкажете ми за Ескил.

— Но защо искате да говорим за него!

— Детето е представлявало важна част от живота на Ани. А всичко около нея трябва да излезе на бял свят.

— Ясно, ясно. Просто съм доста объркан. За миг се усъмних дали не ме подозирате в… нали знаете, в убийството на Ани.

Сейер се усмихна необичайно открито. После учудено погледна към Юнас и поклати глава.

— Вие какъв мотив бихте имали да убиете Ани?

— Никакъв, разбира се — трескаво отвърна Юнас. — Но честно казано, не ми беше никак лесно да се обадя в полицията и да съобщя, че съм я возил в колата преди смъртта й. Разбирах какво означава това; попадам в полезрението на полицията.

— Така или иначе щяхме да научим. Има очевидец.

— Така си и мислех. Затова се обадих.

— Разкажете ми за Ескил — повтори невъзмутимо Сейер.

Юнас се свлече по-надолу и дръпна от цигарата си. Изглеждаше объркан. Устните му се движеха, но не издаваха звук.

В главата му всичко беше ясно, ала сега стаята се смали и той чуваше единствено дишането на мъжа от другата страна на масата. Хвърли поглед на часовника на стената, за да си подреди мислите. Вечерта едва започваше: 06:00.

В шест часа Ескил се събуди с въодушевени викове. Развихри се между двама ни в леглото. Мяташе се бясно насам-натам. Искаше веднага да стане. Астри не бе спала добре през нощта и имаше нужда от още сън, затова се наложи аз да се погрижа за детето. То ме последва в банята, увиснало за панталоните ми. Риташе ме навсякъде с крака, удряше с ръце, а устата му не спираше. Оттам се носеше непрекъснат поток от звуци и викове. Докато отчаяно се опитвах да го облека, Ескил се гърчеше в ръцете ми като змиорка. Не ми даде да му сложа памперс, не искаше да облече костюмчето, което му извадих. През цялото време дърпаше всичко, изпречило се пред погледа му. Накрая дори се покатери върху капака на тоалетната чиния и събори нещата от етажерката под огледалото. На пода се изсипаха тубички и шишенца с козметиката на Астри. Вдигнах ги. Още от сутринта се оказах в ежедневния капан. Направих му забележка, първо приятелски, мушнах таблетка с успокоително в устата му, но той я изплю, дръпна завесата пред душа и успя да я събори.

Опитвах се да се облека, докато внимавах Ескил да не се нарани или да не счупи нещо. Най-сетне и двамата бяхме облечени. Вдигнах го и го занесох в кухнята, за да го вържа на столчето му. Докато го носех на ръце, той неочаквано отметна назад глава и ме удари по устата. Устната ми се спука и започна да кърви. Завързах го с ремъците за столчето и му намазах филия, но той не искаше да я изяде. Поклати глава и бутна чинията настрани. Искал да яде салам.

— Юнас? — въпросително го погледна Сейер. — Разкажете ми за Ескил.

Юнас се събуди от унеса си и го погледна. Най-сетне взе решение.

— Е, както желаете. Седми ноември. Ден като всички останали, тоест — неописуем. Ескил беше като торпедо, което опустошава всички членове на семейството. Оценките на Магне в училище ставаха все по-лоши, вече не му се прибираше вкъщи, следобед и вечер ходеше при свои приятели, Астри не можеше да се наспи, аз не смогвах да спазвам обявеното работно време на магазина. Всяко ядене се превръщаше в изпитание. Ани — неочаквано я спомена той с печална усмивка — беше светлината в тунела. Идваше да вземе Ескил при всяка удобна възможност. Когато двамата излизаха, в къщата наставаше истинско затишие след буря. Всички се свличахме и заспивахме на място. Чувствахме се изтощени, отчаяни, отникъде нямаше помощ. Лекарите ясно ни дадоха да разберем, че той никога няма да се промени. Винаги ще има проблеми с концентрацията, цял живот ще си остане хиперактивен, а всички в семейството ще бъдем принудени да се съобразяваме с неговите особености. Години наред. Можете ли да си го представите?

— А във въпросния ден сте се скарали с него?

Юнас се засмя като обезумял.

— Това се случвате постоянно. Превърна се в невроза за семейството. Вероятно сме побърквали това дете, просто не знаехме как да се отнасяме с него. Крещяхме и гълчахме. Целият му живот се състоеше от обиди и гадости.

— Разкажете ми какво се случи.

— Магне надникна в кухнята да каже „чао“. Тръгна за спирката с раница на гърба. Навън беше тъмно. Приготвих нова филия на Ескил, този път със салам. Дори я нарязах на кубчета, макар че той можеше да яде кората. През цялото време удряше чашата в мушамата, викаше, крещеше. Нито се смееше, нито се гневеше, просто издаваше непрекъснато разни звуци. Внезапно забеляза гофретите, останали върху кухненския плот от предния ден. На мига започна да мрънка, че му се ядат гофрети, и макар че знаех кой ще надделее в спора ни, отказах да му ги дам. Моето „не“ му подейства като червена кърпа на разярен бик. Той не се предаваше, удряше чашата и се клатеше на столчето, което всеки момент щеше да се катурне. Треперех от нерви, застанал до плота с гръб към Ескил. В края на краищата взех чинията с гофретите, свалих найлона и извадих една. Хвърлих салама в кофата за смет и сложих гофретата пред него. Откъснах няколко сърца. Знаех, че той няма да ги изяде спокойно, очакваха ме още изненади, познавах сина си. Ескил ме накара да му ги намажа със сладко. Така и сторих. Бързо, с треперещи ръце му намазах две сърца със сладко от малини. Тогава той се усмихна. Помня много ясно последната му усмивка. Очевидно беше доволен от себе си. Не понесох мисълта, че той се радва, докато аз се намирам на ръба на нервна криза. Той вдигна чинията и започна да я удря в масата. Не искаше да яде гофрета, не му пукаше за нея. Единствената му цел беше да наложи волята си. Сърцата се плъзнаха от чинията и паднаха на пода. Наложи се да донеса парцал. Обърнах се, но не намерих с какво да почистя. Затова вдигнах сърцата и ги сгънах на две. Той проследи с интерес как смачквам сърната на голяма топка. По личицето му не се забелязваше и следа от страх. Той нямаше представа какво го грози. Отвътре кипях от гняв. Трябваше да изпусна парата, не знаех как, но внезапно се наведох над масата и натъпках гофретата в устата му възможно най-дълбоко. Все още помня удивената му физиономия и избилите в очите му сълзи.

Веднага!, изкрещях вън от себе си аз. Веднага си изяж проклетите гофрети!

Юнас се пречупи през кръста като бастун.

— Не исках да става така!

Цигарата тлееше в пепелника. Сейер преглътна и плъзна поглед към прозореца. Не успя обаче да намери с какво да заличи запечаталите се в съзнанието му големи, ужасени очи на детето и уста, натъпкана с гофрети. Погледна Юнас.

— Трябва да приемем децата си такива, каквито са, нали?

— Всички казват така, но не знаят какъв може да е изходът от подобна ситуация. Никой не знаеше. А сега ще ме обвините във физически тормоз с фатален изход за жертвата. Закъснели сте. Отдавна съм се осъдил сам. Вие не можете да направите нищо.

— И в какво точно се обвинявате?

— Смъртта на Ескил се случи изцяло по моя вина. Аз носех отговорност за него. Няма как да оправдая или да извиня постъпката си. Случи се поради непредпазливост. Беше нещастен случай.

— Сигурно сте преживели доста — тихо отбеляза Сейер. — Нямало е с кого да споделите терзанията си. А същевременно сте се чувствали наказан за постъпката си. Така ли е?

Юнас мълчеше. Очите му сновяха неспокойно насам-натам.

— Не стига дето сте изгубили по-малкия си син, ами сте се разделили със съпругата си и с Магне. Останали сте сам-самичък.

Юнас се разплака. От гърлото му се изтръгнаха задавени ридания.

— Въпреки това сте продължили напред. Намерили сте верен другар в лицето на кучето си. Разширили сте търговската си дейност. Бизнесът ви е потръгнал. Нужни са много сили, за да започне човек отначало, както сте сторили вие.

Юнас кимна. Думите сякаш го поляха със студен душ.

Сейер се бе прицелил и произведе нов изстрел.

— А после, когато най-после нещата са се поуталожили и животът е продължил, се е появила Ани.

Юнас се стъписа.

— Вероятно ви е гледала обвинително, когато сте се срещали по улицата? Сигурно сте се чудили защо се държи така недружелюбно с вас. И когато сте я забелязали да тича с раница на гърба, сте решили веднъж завинаги да разберете за какво става дума?

По склона тичаше момиче. Тя ме позна веднага и рязко спря. Лицето й болезнено се сви и ме погледна с недоверие. Цялото й същество искаше да ме отблъсне. Намръщи се и зае почти агресивна поза спрямо мен. Това ме обезпокои.

Тя тръгна с бързи крачки, без да се обръща. Повиках я по име. Не исках да се откажа, трябваше да разбера каква е причината! Най-сетне тя се предаде и се качи при мен. Седеше, вкопчила здраво ръце в раницата в скута си. Карах бавно, исках да оформя изречение, но не знаех откъде да започна, дали не бях на път да направя нещо, което да стане опасно и за двама ни. Продължих да шофирам, а с крайчеца на окото си долових как напрегнатото момиче ми отправя тежко обвинение.

„Имам нужда да поговоря с някого — подзех аз колебливо и стиснах здраво волана. — Не ми е лесно.“

„Знам“, отвърна тя, загледана през прозореца. После внезапно се обърна към мен и за миг ме измери с поглед. Възприех поведението й като малка пробойна и се помъчих да се отпусна. Все още имаше време да се измъкна от цялата каша и да я оставя зад гърба си, но тя седеше до мен и ме слушаше. Вероятно е била достатъчно зряла, за да разбере всичко това, а може би искаше само да си призная и да я помоля за прошка. Ани с нейните вечни приказки за справедливост.

„Хайде да отидем някъде да поговорим, Ани. Тук, в колата, не е удобно — предложих аз. — Отдели ми само няколко минути, а после ще те закарам, закъдето си тръгнала, а?“

Гласът ми звучеше високо и умолително. Тя се развълнува, видях го. Бавно кимна и се поотпусна. Облегна се по-спокойно на седалката и отново се загледа през прозореца. След малко минахме покрай магазина на Хорген и аз видях паркиран мотоциклет. Водачът се бе навел над кормилото и оглеждаше нещо, вероятно карта. Поех бавно и предпазливо по неравния път към Възвишението и паркирах на обръщалото. Изведнъж Ани придоби угрижено изражение. Оставихме раницата й до седалката на пода. Опитвам се да си спомня какво ми е минало тогава през ума, но не мога. Сещам се само как тръгнахме бавно по меката пътека. Ани вървеше до мен — висока, снажна, млада и смела, но не и непоклатима. Стигнахме до езерото. Тя колебливо се настани на един камък. Чоплеше пръстите си. Помня късите й нокти и малкия пръстен на лявата ръка.

„Видях те — промълви тя. — Видях те през прозореца точно когато се наведе над масата. После избягах. А след това татко ми каза, че Ескил е мъртъв.“

„Досетих се — тежко признах аз — от начина, по който ме гледаше обвинително всеки ден, когато те срещнех на улицата, до пощенската кутия или до гаража. Обвиняваше ме.“

Разплаках се. Наведох се напред и захлипах в скута си, докато Ани седеше тихо до мен. Тя мълчеше, но когато най-сетне риданията ми се уталожиха, вдигнах очи и разбрах, че и тя плаче. Действително се почувствах по-добре от много време насам. Вятърът нежно милваше гърба ми. Все още имаше надежда.

„Какво да правя? — прошепнах аз. — Какво да сторя, та да го преживея?“

Погледна ме почти слисано със сивите си очи. „Предай се в полицията, какво друго. И си признай какво се е случило. Иначе няма да намериш покой!“

Точно в този миг тя ме погледна. Сърцето ми натежа в гърдите. Пъхнах ръце в джобовете си, положих неистови усилия да ги държа вътре.

„Каза ли на някого какво си видяла?“ попитах я аз. „Не — промълви тя. — Все още не съм.“

„Внимавай в картинката, Ани!“, изкрещях отчаяно аз. Внезапно ме обзе усещането, че се надигам от дъното, от мрака и стигам до прозрение. В мен се внедри една-единствена вцепеняваща мисъл: Никой друг освен Ани не знае тайната ми. Сякаш вятърът смени посоката си и забуча силно в ушите ми. Всичко беше изгубено. По лицето й се изписа същото учудено изражение като по лицето на Ескил. После бързо тръгнах през гората. Не погледнах назад.

Юнас оглеждаше завесите и луминесцентната лампа на тавана, докато устните му се движеха, без да издадат звук. Сейер го погледна.

— Претърсихме дома ви и си осигурихме веществени доказателства. Ще бъдете подведен под съдебна отговорност за убийство по непредпазливост на сина ви, Ескил Юнас, и за непредумишлено убийство на Ани Софие Холан. Разбирате ли какво ви казвам?

— Грешите!

Гласът на Юнас прозвуча като немощно писукане. Очите му бяха зачервени заради няколко спукани кръвоносни съда в тях.

— Вината ви ще бъде преценена от други хора, не от мен.

Юнас започна да рови в джоба на ризата си. Трепереше толкова силно, че приличаше на старец. Най-сетне ръката му се показа. Държеше плоска метална кутийка.

— Устата ми е много суха — промърмори той.

Сейер погледна в кутийката.

— Нямало е нужда да я убивате.

— За какво говорите? — немощно попита Юнас.

Обърна кутийката с дъното нагоре и изсипа в ръката си бяло драже за гърло.

— Било е излишно да убивате Ани. Тя щеше да умре от естествена смърт, ако бяхте изчакали малко.

— Шегувате ли се?

— Не — тъжно отвърна Сейер. — Не бих си позволил да се шегувам с чернодробен рак.

— Грешите, не познавам по-здрав човек от Ани. Тя остана до водата, когато станах и си тръгнах. Последно чух плясването на хвърлен от нея камък във водата. Първия път не посмях да призная, че я заведох чак до езерото. Това е истината! Тя не пожела да я сваля с колата, искала да върви пеш. Не разбирате ли, някой се е появил, докато тя е била до езерото! Младо момиче, само̀ в гората. На Възвишението гъмжи от туристи. Някога хрумвало ли ви е, че може да грешите?

— Случвало се е, макар и рядко. Битката е изгубена, нали ви е ясно. Намерихме Халвур.

Лицето на Юнас се изкриви в гримаса, сякаш някой го прободе с игла в ухото.

— Гадно, нали?

* * *

Сейер седеше неподвижно с ръце в скута си. Улови се, че върти халката си. Нямаше какво да прави, а и цареше тишина. В малката стая се спускаше почти пълен мрак. От време на време Сейер вдигаше очи да погледне обезобразеното лице на Халвур, което лекарите бяха измили и почистили, но въпреки това бе неузнаваемо. Устата му зееше полуотворена. Няколко зъба бяха счупени, а старият белег в ъгълчето на устата му вече не се виждаше. Лицето му се бе разпукало като зрял плод. Но челото му беше непокътнато. Сестрата бе пригладила косата му назад, та да се вижда гладката му кожа — индикация, макар и слаба, колко хубав младеж е той по принцип. Сейер наведе глава и предпазливо сложи ръце върху чаршафа. Лампата от нощното шкафче ги освети с конусовидния си лъч. Сейер долавяше само собственото си дишане и далечното бръмчене на асансьор. Внезапно движение под ръцете му го стресна. Халвур отвори едното си око и го погледна. Другото беше покрито с буца, подобна на медуза и със структура на желе, а вътре плаваха лепенки. Халвур искаше да му каже нещо. Сейер сложи пръст над устните си и поклати отрицателно глава.

— Радвам се да ти видя физиономията, но трябва да мълчиш. Иначе шевовете ще се спукат.

— Бвагодавя — неясно промърмори Халвур.

Гледаха се продължително. Сейер кимна няколко пъти, а Халвур мигаше ли, мигаше със зеленото си око.

— Дискетата, която намерихме у Юнас, точно копие ли е на дневника на Ани? — попита Сейер.

— Мм.

— Нищо не си трил, нали?

Халвур поклати глава.

— Не си променял нищо, нито си коригирал текста?

Отново поклащане на главата.

— Добре — бавно изрече Сейер.

— Бвагодавя.

Очите на Халвур се напълниха със сълзи и той захлипа.

— Недей да плачеш! — побърза да го предупреди Сейер. — Шевовете ще се спукат. Носът ти потече, чакай да намеря кърпа.

Изправи се и взе малко салфетки от мивката. Опита се да избърше сополите и кръвта от носа на младежа.

— Понякога Ани сигурно ти се е струвала труден характер, но сега разбираш, че си е имала причини. По принцип всички имаме причина за поведението си — додаде той. — Ани е носела твърде тежко бреме на плещите си. Знам колко глупаво звучи — продължи Сейер в опит да утеши обезобразения Халвур, защото изпитваше силно съчувствие към него, — но ти си още млад. В момента изгуби много неща и сигурно не искаш и да чуеш за други хора, освен за Ани. Но ще мине време и нещата ще се променят. Някой ден ще мислиш другояче.

„Боже мой, какво твърдение“, помисли си Сейер.

Халвур мълчеше, забил укорителен поглед в широката златна халка на дясната ръка на Сейер.

— Знам какво си мислиш — тихо рече Сейер. — Че на мен, дето си имам голяма халка, сигурно ми е много лесно да говоря така. Ослепителен пръстен с дебелина десет милиметра. Но имай предвид — тъжно се усмихна той, — че пръстенът всъщност се състои от две петмилиметрови халки, разтопени и слети. — Той отново завъртя пръстена. — Тя е мъртва. Разбираш ли?

Халвур сведе очи, а по лицето му потекоха още сълзи. Отвори уста и Сейер видя изпочупените му зъби.

— Съжалявам — изломоти той.

Най-сетне грейна слънце. Сейер и Скаре вървяха по улиците, а помежду им Колберг се влачеше едва-едва с високо вирната като знаме опашка.

Сейер носеше букет червени и сини анемонии, увити в целофан. Беше метнал сакото си небрежно на раменете, а и екземата му отбелязваше подобрение. Сейер вървеше с меки стъпки, докато Скаре подскачаше до него. Кучето изненадващо тръгна в крак с двамата. Стараеха се да не бързат твърде, защото ризите им бяха току-що изгладени и не искаха да се изпотят, преди да стигнат.

Матеус сновеше напред-назад с плюшен делфин. Животното, високо почти колкото него, се казваше Уили Фри. Първият порив на Сейер бе да се втурне, да вдигне внука си на ръце и да даде воля на въодушевлението си. Така трябва да поздравява човек всички деца: с искрена, бурна радост. Но Сейер не беше така устроен. Затова внимателно взе Матеус в скута си и погледна Ингри, облечена в нова масленожълта рокля на червени малини. Сейер й честити празника и стисна ръката й. Не след дълго тримата със зет му щяха да отпътуват за другата част на земното кълбо, където цари жега и върлува война, и да останат там цяла вечност. Появи се и зет му. Сейер му стисна ръката, докато държеше Матеус с другата. После седнаха и изчакаха мълчаливо да донесат храната.

Матеус никога не мрънкаше. Беше добре възпитано дете. Никога не крещеше, винаги се държеше прилично, бе благословен с пълната липса на желание да опонира на възрастните. Единственото качество, което според Сейер го отличаваше от роднините му, беше лека склонност към очарователна дяволитост. Цялото му ежедневие бе изпълнено само от усмивки и любов, а от биологичните си родители явно не бе наследил гени, причина за ненормално поведение, което да побърква настоящите му роднини и да ги подтиква да прекрачат катастрофални граници. Мислите му блуждаеха. Върна се към Роскилде в Дания, където прекара детството си. Дълго остана отдаден на мислите си. По едно време чу гласа на дъщеря си.

— Какво каза, Ингри?

Погледна я и видя как тя отметна рус кичур от челото си, докато се усмихваше по специалния начин, запазен за него.

— Кока-кола, татко? — усмихна се тя. — Искаш ли кока-кола?

По същото време, но на друго място, грозен микробус се клатушкаше по пътя на ниска скорост, а вътре, зад волана, седеше едър мъж със стърчаща коса. Най-долу на склона той спря, за да пропусне да мине малко момиче, току-що излязло на пътя. Момиченцето спря рязко.

— Здрасти, Рагнхил! — въодушевено извика той.

В едната си ръка тя държеше въже за скачане, затова му махна с другата.

— На разходка ли си излязла?

— Отивам си вкъщи — изчерпателно отвърна тя.

— Чуй ме! — изкрещя Раймон високо и пронизително, за да надвика бръмченето на двигателя. — Цезар е мъртъв. Но Рошльо си има малки!

— Нали е мъжки, как така има деца — усъмни се тя.

— Не е лесно постоянно да проверяваш дали е мъжки, или женски. Зайците имат толкова много козина. Така или иначе той си има малки, пет зайчета. Ще ти дам да ги видиш, ако искаш.

— Не ми позволяват — разочаровано обясни Рагнхил и зарея поглед надолу по пътя със слабата надежда нещо да изникне отнякъде и да я спаси от това небивало изкушение: малки зайчета.

— Имат ли вече козина?

— Да и си отварят очите. После ще те закарам до вас, Рагнхил. Хайде, идвай, растат много бързо!

Тя погледна още веднъж надолу, стисна силно очи и пак ги отвори. После скочи в микробуса. Рагнхил беше облечена в бяла блуза с жълта яка и малки червени шорти. Никой не я видя, като се качи в микробуса. Хората бяха в задните си дворове, садяха, плевяха, завързваха рози и повет. Раймон се чувстваше много изискан в старото яке на Сейер. Включи на скорост. Момиченцето зачака с нетърпение да потеглят, удобно настанено на съседната седалка. Раймон си подсвирна доволно и се огледа. Никой не ги бе видял.

1

Гюстав Вигелан (1869–1943) — норвежки скулптор, автор на споменатия тук монолит: седемнайсетметров гранитен блок, изобразяващ преплетени човешки тела. — Бел. прев.

2

Юхан Улав Кос (р. 1968) — бивш норвежки състезател по бягане с кънки. — Бел. прев.

3

Access denied. Password required. (англ.) — Достъпът отказан. Нужна е парола. — Бел. прев.

4

Грете Вайц (р. 1953) — норвежка спортистка, състезателка в лекоатлетически маратони, световна шампионка, постигнала девет победи на маратоните в Ню Йорк. — Бел. прев.

5

Trivial Pursuit (англ.) — буквално „ежедневни занимания“. Популярна семейна настолна игра. — Бел. прев.

6

No man shall sleep (англ.) — Никой да не спи — ария от операта „Турандот“ на Джакомо Пучини. — Бел. прев.

7

Jesus on the line (англ.) — Исус на телефона. — Бел. прев.

8

Respiration de surprise (фр.) — вдишване при изненада. — Бел. прев.

9

Deadquins Peak, Stonies (англ.) — Върхът на смъртоносната петорка. Каменистият участък. — Бел. прев.

10

Националният празник на Норвегия. — Бел. прев.

11

Света Лусия — традиционен скандинавски празник преди Коледа. — Бел. прев.

12

Please proceed (англ.) — Моля, продължете. — Бел. прев.

Content

Карин Фосум
Не поглеждай назад
Инспектор Конрад Сейер  #2

1