Нийл Шустърман

Косачи

Дъгата на косата  #1

На Олга (Лудовика) Ньодвед,

далечна приятелка и почитателка

Благодарности

Създаването на роман е нещо повече от усилията на автора му — много хора са ангажирани с довеждането му до успешен краен продукт и всеки един от тях заслужава признание за приноса си.

На първо място това са моят редактор Дейвид Гейл и помощник-редактор Лиз Коснар, както и всички в „Саймън & Шустър“, които ми оказаха и продължават да ми оказват невероятна подкрепа: Джъстин Чанда, Джон Андерсън, Ан Зафиан, Кейти Хършбъргър, Мишел Лио, Кандис Грийн, Криста Восен, Криси Но и Катрина Грувър са само част от тях. Не мога да не назова Клои Фолия, затова, че изработи една от най-любимите ми корици!

Благодаря на Барб Соубъл, секретарката ми, която поддържа живота ми организиран; на Мат Лури, който менажира уебсайта ми и изгради присъствието ми в социалните мрежи.

Благодаря на литературния ми агент Андреа Браун; на агента ми за авторски права в чужбина Тарин Фейджърнес, на агентите ми в развлекателната индустрия Стив Фишър и Деби Дойбъл-Хил от агенция АРА; на менажера ми Тревър Енгълсън; на адвокатите, изготвящи договорите ми, Шеп Роузънман и Дженифър Джъстман, както и на адвокатите ми за търговската марка Дов Шърцър и Мат Смит.

Докато пиша това, „Косачи“ се подготвя за игрален филм и бих искал да изкажа благодарност на всички, занимаващи се с проекта, включително на Джей Айрланд от „Блу Грас Филмс“ и на Сара Скот и Мика Прайс от „Юнивърсъл“.

Моите безкрайни и специални благодарности към децата ми Брендън, Джаръд, Джоел и Ерин — които винаги ме държат във форма и млад и постоянно имат провокиращи коментари и предложения. То се знае, и към леля ми Милдред Алтман, която е силна и енергична на нейните осемдесет и осем години и е прочела всяка една от книгите ми!

Благодаря ви на всички! Тази поредица обещава да бъде много вълнуващо приключение! Радвам се, че сте част от нея!

Първа част

Роба и пръстен

1.

Слънцето не помръкна

Задължени сме по закон да пазим архив за невинните, които елиминираме.

А както аз виждам нещата, всички са невинни. Дори и виновните. Всеки е виновен за нещо и всеки пази у себе си спомен за детска невинност, без значение колко от слоевете на живота са се натрупали върху нея. Човечеството е невинно; човечеството е виновно — и двете безспорно са истина.

Задължени сме по закон да пазим архив.

Започва се още от първия ден на стажа — но официално не го наричаме „елиминиране“. Не е коректно нито в социален, нито в морален план. Това е и винаги е било Прибирането — по-съвременно название на „баберкуване“, при което в древни времена бедните са следвали фермерите и са опосквали зърното, останало след жътва. Най-ранната форма на благотворителност. Работата на Косача е аналогична. Обяснява се на всяко дете, щом порасне достатъчно, за да разбира, че Косачът върши жизненоважна работа за обществото. Мисията ни е най-близкият пример за свещенодействие, познат в модерния ни свят.

Вероятно точно затова законът ни задължава да поддържаме архив. Общественодостъпен дневник, свидетелстващ кой никога няма да умре, кой предстои да бъде роден, както и защо ние, човешките същества, вършим това, което вършим. Инструктирани сме да записваме не само делата си, но и чувствата, тъй като трябва да се знае, че имаме чувства. Разкаяние. Съжаление. Непоносима скръб. Та ако не изпитвахме подобни чувства, що за чудовища бихме били?

Из официалния дневник на Почитаемата Косач Кюри

Косачът пристигна късно през един студен ноемврийски следобед. Цитра седеше на масата в трапезарията и се мъчеше над особено трудна задача по алгебра — разместваше променливите, не успяваше да определи X или Y, когато тази нова и доста по-неприятна променлива нахлу в уравнението на живота ѝ.

В апартамента на семейство Теранова често идваха гости, затова позвъняването на входната врата не предизвика лошо предчувствие — слънцето не помръкна, никой не предусети приближаването на смъртта към прага им. Вероятно беше редно Вселената да отправя подобни предупреждения, но на фона на цялостната картина Косачите не бяха по-необикновени от събирачите на данъци. Появяваха се, вършеха неприятната си работа и си тръгваха.

Майка ѝ отвори. Цитра не видя посетителя, тъй като отначало вратата препречваше погледа ѝ към него. Забеляза как майка ѝ внезапно се скова, сякаш кръвта във вените ѝ замръзна. Като че ли, ако бъдеше побутната, щеше да падне на пода и да се пръсне на парченца.

— Може ли да вляза, госпожо Теранова?

Тъкмо тонът на посетителя го издаде. Плътен и неумолим като глухото звучене на стоманена камбана, уверена, че ехото ѝ ще достигне до когото трябва. Цитра разбра, преди още да го е видяла, че това е Косач. Боже той! В дома ни е дошъл Косач!

— Да, да, разбира се, заповядайте. — Майката на Цитра се отдръпна и му направи път — сякаш тя беше посетителят, а не обратното.

Той прекрачи прага, а меките му като пантофи обувки се плъзнаха беззвучно по пода, настлан с паркет. Многослойната му роба беше от гладък лен в цвят слонова кост и макар да беше толкова дълга, че се влачеше, нямаше и прашинка, която да обере. Цитра знаеше, че Косачът може сам да избере цвета на робата си — който и да е, само не черен, понеже се смяташе за неподходящ за тяхната работа. В черното нямаше светлина, а на Косача прилягаше тъкмо тя. Сияйни и озарени, те се смятаха за най-изтъкнатите сред човечеството — точно поради тази причина бяха избрани за длъжността.

Робите на някои Косачи бяха по-ярки, други — в убити цветове. Приличаха на пищните одежди на ренесансовите ангели, едновременно по-тежки и по-леки от въздуха. Неповторимият стил на робите на Косачите, без значение от материята или цвета, ги правеше лесно забележими, даваше възможност на хората да ги избегнат — стига отбягването да бе целта. Също така привличаше тълпи към тях.

Цветът на робата често бе красноречив относно личните качества на Косача. Робата в цвят слонова кост на този Косач беше приятна, достатъчно различна от чисто бялото, което дразни окото със своята ослепителност. И все пак нюансът не променяше факта кой и какво представляваше посетителят.

Той свали качулката си и разкри грижливо подстригана побеляла коса, печално лице със зачервени от горещия ден бузи и тъмни очи, които сами по себе си въздействаха като оръжия. Цитра се изправи. Не от уважение, а от страх. Шок. Опита се да успокои дишането си. Помъчи се да преодолее омекването на коленете. Те предателски трепереха, затова тя насочи силата на волята си към тях и стегна мускулите на краката си. С каквато и цел да бе пристигнал Косачът, тя нямаше да допусне да я види как рухва.

— Може да затворите вратата — обърна се той към майката на Цитра, която се подчини, макар Цитра да виждаше колко ѝ е непосилно. Косачът в преддверието можеше да се обърне и да си тръгне, ако вратата още е отворена. В мига, в който се затвореше, той действително се намираше в дома на човека.

Мъжът се огледа и веднага забеляза Цитра. Усмихна ѝ се.

— Здравей, Цитра — каза. Фактът, че знаеше името ѝ, на мига я смрази, както появата му беше стъписала майка ѝ.

— Не бъди груба — припряно се намеси майка ѝ. — Поздрави госта ни.

— Добър ден, Ваша чест.

— Здрасти — обади се по-малкият ѝ брат Бен, който току-що се беше показал на вратата на спалнята, чул плътния тембър на Косача. Краткият поздрав беше единственото, което Бен беше способен да изрече. Местеше поглед от Цитра към майка им и си мислеше същото като тях. За кого е дошъл? Дали за мен? Или пък ще остана да скърбя за загубата на близък?

— Подуших нещо апетитно от коридора — рече Косачът и вдъхна аромата. — Прав съм бил в преценката си, че уханието се носи тъкмо от този апартамент.

— Просто запечени макарони, Ваша чест. Нищо особено. — До този момент Цитра не беше предполагала, че майка ѝ може да бъде толкова стеснителна.

— Чудесно — отвърна Косачът. — Не искам нещо специално. — След това седна на дивана и търпеливо зачака вечерята си.

Дали беше прекалено да вярват, че е дошъл само заради яденето? Все пак и Косачите трябва да хапнат някъде. Обикновено в ресторантите не им искаха пари за консумация, но това не означаваше, че понякога не могат да копнеят за домашна храна. Говореше се, че някои Косачи карали хората да им приготвят ястие, преди да се заемат с Прибирането. Такъв ли беше случаят?

Каквито и да бяха намеренията му, той ги запази за себе си, а те нямаха друг избор, освен да му предложат каквото искаше. Дали щеше да пощади живот, ако ястието днес му се усладеше, зачуди се Цитра? Не беше чудно, че хората се молеха и се кланяха в стремежа си някак да умилостивят Косачите. Надеждата в сянката на страха е най-силният мотиватор на света.

По негова молба майката на Цитра му донесе напитка и се захвана да сервира възможно най-добрата си вечеря. Готвенето не беше силата ѝ. Най-често се прибираше от работа и приготвяше нещо набързо. Тази вечер животът им вероятно зависеше от спорните ѝ кулинарни умения. Ами баща им? Дали щеше да се върне навреме, или Прибирането щеше да бъде извършено в негово отсъствие?

Макар да беше ужасена, Цитра не искаше да остави Косача насаме с мислите му, затова отиде при него в дневната. Бен, който очевидно беше също толкова запленен, колкото и уплашен, седна до нея.

Мъжът най-сетне се представи като Почитаемия Косач Фарадей.

— Аз… ъъъ… веднъж правих доклад за Фарадей за училище — обади се Бен, а гласът му пресекна само веднъж. — Избрали сте си наистина як учен, чието име да вземете.

Косач Фарадей се усмихна.

— Иска ми се да вярвам, че съм избрал доста подходящ исторически патрон. Подобно на много учени, приживе Майкъл Фарадей е бил силно недооценен, и все пак без него светът не би станал такъв, какъвто е.

— Мисля, че имам вашата в колекцията си с карти на Косачи — продължи Бен. — Събрал съм почти всички Косачи в Средмерика — но на снимката изглеждате по-млад.

Мъжът имаше вид на около шейсетгодишен и въпреки че косата му беше посивяла, козята му брадичка само се беше прошарила. Човек рядко позволяваше да достигне подобна възраст, преди да се върне към по-младото си аз. Цитра се чудеше на колко ли години е всъщност Косачът. От колко ли време му беше възложено да отнема живота на хора?

— На истинската си възраст ли изглеждате, или сам сте избрали тази си външност? — попита Цитра.

— Цитра! — Майка ѝ едва не изпусна съда за печене, който тъкмо беше извадила от фурната. — Що за въпроси задаваш!

— Обичам директни въпроси — отвърна Косачът. — Те подсказват честност на духа, затова ще дам и честен отговор. Признавам, че четири пъти се подмладявах. Истинската ми възраст е някъде около сто и осемдесет, макар да съм забравил точната цифра. Неотдавна предпочетох този достопочтен вид, тъй като смятам, че носи повече спокойствие на субектите, които съм набелязал за Прибирането. — После се засмя. — Приемат ме за мъдър.

— Затова ли сте дошли? — избърбори Бен. — Някой от нас е избран за Прибирането?

Косач Фарадей се усмихна загадъчно.

— Дошъл съм на вечеря.

Таткото на Цитра се появи точно преди поднасянето на вечерята. Майка ѝ очевидно го беше информирала за положението, така че се чувстваше доста по-подготвен в емоционален план, отколкото те по-рано. Веднага щом влезе, се запъти към Косач Фарадей, за да се ръкува с него, и се престори на много по-приветлив и гостоприемен, отколкото вероятно му идеше отвътре.

Атмосферата по време на вечерята беше странна — през преобладаващата част цареше мълчание, прекъсвано само от спорадичните коментари на Косача: „Домът ви е прекрасен“, „Чудесна лимонада!“, „Това са най-вкусните запечени макарони в цяла Средмерика!“ Въпреки че правеше комплименти, звукът от гласа му всеки път предизвикваше тръпки по гърбовете на семейството.

— Не съм ви виждал в квартала — обади се накрая бащата на Цитра.

— Няма такава необходимост — отговори той. — Не съм публична личност, каквито са избрали да бъдат някои Косачи. Има такива, които обичат светлината на прожекторите, но за да си свършиш работата добре, е нужна известна анонимност.

— Така ли? — наежи се Цитра срещу това твърдение. — Съществува ли правилен начин за Прибирането?

— Е — рече, — определено има погрешни. — Не се разпростря повече по темата. Просто дояде макароните си.

Щом почти бяха приключили с храната, рече:

— Разкажете ми за себе си. — Не беше молба, а нареждане. Можеше да се изтълкува единствено като заповед. Цитра не беше сигурна дали не е част от малкия му танц със смъртта, или беше наистина заинтригуван. Знаеше имената им още преди да прекрачи прага, значи вероятно бе наясно и с информацията, която щяха да му споделят. Защо тогава ги питаше?

— Аз работя в областта на историческите изследвания — отговори баща ѝ.

— Аз съм инженер по синтез на храната — обади се майка ѝ.

Косачът повдигна вежди.

— И въпреки това сте приготвили всичко това съвсем сама.

Тя остави вилицата си.

— Всички продукти са синтезирани.

— Да, но ако можем да синтезираме всичко — изтъкна той, — защо тогава са ни нужни инженери по синтезирането?

Цитра видя как кръвта буквално се отцеди от лицето на майка ѝ. Баща ѝ се изправи, за да защити правото на съществуване на съпругата си.

— Винаги има възможност за подобрения.

— Да… и работата на татко също е важна! — намеси се Бен.

— Кое точно, историческите проучвания ли? — Косачът отхвърли твърдението с пренебрежително махване с вилицата си. — Миналото никога не се променя… а от това, което виждам, изглежда, същото се отнася и за бъдещето.

Родителите ѝ и брат ѝ изглеждаха озадачени и притеснени от репликата, но Цитра разбра какво имаше предвид. Израстването на цивилизацията бе приключило. Всеки го знаеше. Що се отнася до човешката раса, нямаше какво повече да бъде научено. Нямаше какво да дешифрират по отношение на собственото си съществуване. Което означаваше, че никой не е по-важен от останалите. В действителност в глобалната схема всички бяха еднакво безполезни. Точно това казваше Косачът и Цитра се ядосваше, тъй като на определено ниво съзнаваше, че е прав.

Цитра беше пословична със своята избухливост. Често изпускаше нервите си без причина и не се спираше, докато поразията не бъде направена. Тази вечер нямаше да бъде изключение.

— Защо постъпвате така? Ако сте набелязали някого от нас за Прибирането, просто действайте и спрете да ни тормозите!

Майка ѝ ахна, а татко ѝ отмести стола си назад, сякаш да се подготви за физическа намеса в извеждането ѝ от стаята.

— Цитра, какви ги вършиш! — Гласът на майка ѝ трепереше. — Покажи уважение!

— Не! Той е тук точно с тази цел, така че нека започва. Не е като да не е взел решение. Чувала съм, че Косачите винаги премислят добре, преди да пристъпят в нечий дом, не е ли така?

Косачът не се притесни от изблика ѝ.

— Някои го правят, други не — отговори любезно той. — Всеки от нас си има свой стил.

Бен вече плачеше. Татко му го прегърна, но момчето беше неутешимо.

— Да, Косачите трябва да извършват Прибирането — продължи Фарадей. — Но също така трябва да ядат, да спят и да си поприказват с някого.

Цитра вдигна празната му чиния и заяви:

— Е, вечерята приключи, така че можете да си вървите.

Тогава баща ѝ се приближи към него. Падна на колене. Баща ѝ наистина коленичи пред този човек!

— Моля ви, Ваша чест, простете ѝ. Поемам пълната отговорност за поведението ѝ.

Косачът се изправи.

— Не е необходимо да се извинявате. Ободрително е да срещна дързост. Нямате представа колко досадно взе да става — угаждане, раболепни ласкателства, безкрайно подмазване. Плесница в лицето се отразява наистина животворно. Напомня ми, че съм човек.

После отиде в кухнята и взе най-дългия и остър нож, който откри. Размаха го няколко пъти, така че той изсвистя във въздуха.

Риданията на Бен се усилиха, а баща му го прегърна още по-силно. Косачът се приближи към майка им. Цитра беше готова да се хвърли пред нея, за да я защити от острието, но вместо да вдигне ножа, мъжът протегна другата си ръка.

— Целунете пръстена ми.

Никой не очакваше това, най-малкото Цитра.

Майката на Цитра го гледаше втренчено, клатеше глава и не можеше да повярва.

— Вие… осигурявате ми имунитет?

— Заради любезността и ястието, което поднесохте, аз ви давам имунитет срещу Прибирането. Никой Косач не може да ви докосне.

Но тя се поколеба.

— Осигурете го на децата ми, вместо на мен.

Но Косачът продължаваше да държи пръстена пред нея. Беше с диамант с размера на кокалчетата на ръката му и с тъмна сърцевина. Същият, какъвто имаха всички Косачи.

— Предлагам го на вас, не на тях.

— Но…

— Джени, просто го направи! — настоя съпругът ѝ.

И тя го послуша. Коленичи, целуна пръстена, нейното ДНК беше разчетено и прехвърлено към базата данни за имунизирани срещу Косачи лица. Само след миг целият свят узна, че Джени Теранова е предпазена от Прибирането през следващите дванайсет месеца. Косачът погледна пръстена си, който сега искреше в червеникаво и показваше, че човекът пред него има имунитет. Ухили се доволно.

Най-накрая им каза истината.

— Тук съм за Прибирането, но на съседката ви Бриджит Чадуел — информира ги Косач Фарадей. — Тя обаче още не се е прибрала. А аз бях гладен.

Нежно докосна главата на Бен, сякаш му даваше благословията си. Изглежда, успя да го успокои. След това Косачът пое към вратата все още с ножа в ръка, без да оставя и капка съмнение за метода на Прибирането, който щеше да приложи у съседите. Преди да си замине, все пак се обърна към Цитра.

— Ти виждаш през стените на света, Цитра Теранова. Би станала добър Косач.

Цитра се отдръпна.

— Нямам такова желание.

— Това — отвърна той — е първото изискване.

После си тръгна, за да елиминира съседката им.

Същата вечер не говориха за случилото се. Никой не отвори дума за Прибирането — сякаш можеше да ги сполети само заради приказките им. От съседния апартамент не се чуваше нищо. Нито писъци, нито плач, нито умоляване — или може би телевизорът на семейство Теранова беше пуснат твърде силно, за да ги чуят. Това беше първото, което бащата на Цитра направи, след като Косачът си тръгна — усили телевизора така, че да заглуши звуците от Прибирането от другата страна на стената. Все пак не беше нужно, тъй като какъвто и подход да беше избрал Косачът, беше изпълнил задачата си съвсем тихо. Цитра осъзна, че се напряга да долови нещо — каквото и да е. И двамата с Бен си дадоха сметка, че изпитват болезнено любопитство, от което тайно се засрамиха.

Час по-късно Косач Фарадей се върна. Цитра отвори вратата. По робата му в цвят слонова кост нямаше и едничка капчица кръв. Може би си носеше резервна. А може и да я беше изпрал в пералнята на съседите след Прибирането. Ножът също беше чист и той го подаде на Цитра.

— Не го искаме — заяви Цитра, уверена, че изразява и позицията на родителите си по въпроса. — Няма да го използваме повече.

— Но вие трябва да го използвате — настоя той. — За да ви напомня.

— Да ни напомня какво?

— Че Косачът е само инструмент на смъртта, но вашите длани ми дават замах. Ти, родителите ти и всички останали на този свят сте повелителите на Косачите. — После внимателно постави ножа в ръцете ѝ. — Всички ние сме съучастници. Трябва да споделиш отговорността.

Може и да беше самата истина, но след като той си тръгна, Цитра все пак пусна ножа в боклука.

2.

0,303%

Това е най-трудната постъпка, за която може да бъде помолен човек. И съзнанието, че е за общото благо, не улеснява нещата. Преди хората са умирали по естествен начин. Старостта е била повод за постоянна скръб, не временно състояние. Съществували са невидими убийци, наречени „болести“, които са поразявали тялото. Остаряването не е било обратим процес, а са се случвали и инциденти с необратим край. Самолети са падали от небето. Разбивали са се коли. Имало е болка, нещастие и отчаяние. За повечето от нас е трудно да си представят тъй несигурен свят, в който на всеки ъгъл се спотайва незабелязана, непланирана заплаха. Всичко това сега е зад гърба ни, но една проста истина си остава: хората трябва да умират.

Не можем просто да идем някъде другаде — бедствията в колониите на Луната и Марс го доказаха. Разполагаме с един доста ограничен свят и макар смъртта да е напълно победена, подобно на детския паралич, хората все пак трябва да умират. Преди завършекът на човешкия живот беше в ръцете на природата. Но ние ѝ го отнехме. Сега притежаваме монопол над смъртта. Ние сме единственият доставчик.

Разбирам защо има Косачи и колко важна и необходима е работата им… но често се чудя защо трябваше аз да бъда избрана. И ако съществува безкраен свят след този, каква е съдбата, която очаква отнемащия човешки живот?

Из официалния дневник на Почитаемата Косач Кюри

Тайгър Салазар се беше хвърлил от прозореца на трийсет и деветия етаж и бе създал невъобразима мизерия на мраморната площадка долу. Родителите му бяха толкова разстроени, че не дойдоха да го видят. Роуан, от друга страна, го направи. Роуан Дамиш беше точно такъв приятел.

Той седя край болничното легло на Тайгър във възстановителния център за скоростно лечение. Роуан нямаше нищо против. Във възстановителния център беше тихо. Спокойно. Предлагаше приятна почивка от суматохата в дома му, който напоследък беше така пренаселен с роднини, че трудно би се намерил човек, който да може да го понесе. Братовчеди, втори братовчеди, братя и сестри, полубратя и полусестри. А сега и баба му се беше върнала у дома, след като беше преминала през трето по ред подмладяване, имаше нов съпруг и очакваше бебе.

— Ще си имаш нова леля, Роуан — беше обявила тя. — Не е ли просто чудесно?

Цялата история вбеси майка му, тъй като този път баба му беше върнала времето до двайсет и пет годишна възраст, което я правеше с десет години по-млада от собствената ѝ дъщеря. Сега мама се чувстваше длъжна също да се подмлади, дори само заради съревнованието с баба. Дядо се държеше доста по-разумно. Беше заминал за Евроскандия и очароваше дамите, останал на достойната за уважение възраст от трийсет и осем.

Роуан беше на шестнайсет и преди време взе решението да изчака косата си да се прошари, преди да се подложи на първия си обрат — и дори тогава нямаше да го направи толкова драстично и смущаващо. Някои превъртат часовника до двайсет и една годишна възраст, което е най-ранната възможна генетична терапия, на която човек би могъл да се подложи. Въпреки това се носеха слухове, че се опитват да стигнат и до тийнейджърска възраст, което Роуан намираше за нелепо. Защо някой със здрав разум би искал пак да бъде тийнейджър?

Когато погледна отново към приятеля си, очите на Тайгър бяха отворени и изучаваха Роуан.

— Здравей — каза Роуан.

— Колко време? — попита Тайгър.

— Четири дни.

Тайгър сви триумфално дланта си в юмрук.

— Да! Нов рекорд! — Той огледа ръцете си в търсене на свидетелства за пораженията. Разбира се, поражения нямаше. Човек не се събуждаше след скоростното лечение, преди всички травми да заздравеят. — Мислиш ли, че се дължи на скока от толкова висок етаж, или на мраморната площадка долу?

— Вероятно на мрамора — отговори Роуан. — Щом достигнеш максималното ускорение, няма значение от колко високо скачаш.

— Напуках ли го? Подмениха ли настилката?

— Нямам представа, Тайгър… Боже, стига вече.

Тайгър се отпусна на възглавницата си, безкрайно доволен от себе си.

— Най-доброто размазване до момента!

Роуан бе чакал търпеливо приятелят му да дойде в съзнание, но сега, когато Тайгър вече беше буден, започна да губи търпение.

— Защо изобщо го правиш? Такава загуба на време.

Тайгър сви рамене.

— Харесва ми усещането при падането. Освен това трябва да напомням на родителите си за съществуването на марулята.

Роуан се изкикоти. Точно той беше измислил термина „потомство маруля“, който ги описваше така добре. И двамата се бяха родили в огромни семейства и определено не бяха любимци на родителите си. „Имам двама братя, които са мръвката, няколко сестри, които са сиренето и доматите, така че, предполагам, аз съм марулята.“ Идеята пожъна успех и Роуан основа в училище клуб, кръстен „Главите на айсберга“, събрал вече повече от двайсет членове… макар Тайгър често да го дразнеше, че ще се вдигне на бунт и ще организира преврат.

Тайгър беше започнал с размазването преди няколко месеца. Роуан опита веднъж и болката му се стори чудовищна. Изостана по всички предмети в училище, а родителите му наложиха всевъзможни наказания, изпълнението на които чинно забравиха да проследят — едно от предимствата да бъдеш маруля. И все пак тръпката от падането не си струваше цената. Тайгър, от друга страна, се беше пристрастил към размазването.

— Трябва да си намериш ново хоби, човече — натърти Роуан. — Знам, че първото възстановяване е безплатно, но останалите вероятно струват цяло състояние на родителите ти.

— Да… и поне в този случай им се налага да харчат парите си за мен.

— Не би ли предпочел да ти купят кола?

— Възстановяването е задължително — отвърна Тайгър. — Колата е по избор. Ако не им се налага да дават пари, няма да го направят.

Роуан не можеше да оспори този факт. И той самият нямаше своя кола и се съмняваше, че родителите му ще му купят. Според аргументите им обществените автомобили бяха чисти, практични и се караха сами. Каква полза имаше да харчат сериозна сума за нещо, което не му е нужно? Междувременно хвърляха пари за какво ли не, с изключение на придобивки за него.

— Ние сме плявата — заключи Тайгър. — Ако не предизвикаме известно стомашно неразположение, никой няма да забележи, че съществуваме.

На следващия ден Роуан се изправи лице в лице с един Косач. Не беше нечувано да попаднеш на Косач в неговия квартал. От време на време човек се натъкваше на такива — и все пак не се появяваха често в гимназиите.

Срещата се дължеше на грешка от страна на Роуан. Точността не беше сред силните му страни — особено когато му се налагаше да заведе по-малките си братя, сестри, полубратя и полусестри на училище, преди да се метне в обществен автомобил и да стигне до своето. Тъкмо беше пристигнал и се отправяше към гишето за закъсняващи, когато Косачът се появи иззад ъгъла в безупречно чистата си роба в цвят слонова кост, вееща се след него.

Веднъж, когато се катереха със семейството му, Роуан се беше отделил от останалите и срещна пума. Стягането в гърдите, както и прималяването в слабините в момента бяха същите като тогава. Бий се или бягай, подсказваше организмът му. Но Роуан не предприе нито едно от двете. Онзи път беше надвил инстинктите си и хладнокръвно вдигна ръце — беше чел, че така ще изглежда по-едър. Бе подействало и животното избяга, като по този начин му спести едно посещение в местния възстановителен център.

Сега, при внезапната поява на Косач пред него, Роуан изпита странния порив да постъпи по същия начин — като че ли вдигането на ръце над главата му щеше да прогони Косача. Тази мисъл го накара да избухне в бурен смях. Последното нещо, което човек прави пред някой Косач, е да се разсмее.

— Бихте ли ме насочили към администрацията? — помоли мъжът.

Роуан се замисли дали да не го упъти, а после да хукне в обратната посока, но реши, че би било твърде страхливо.

— И аз съм се запътил натам — каза Роуан. — Ще ви заведа. — Човекът щеше да оцени помощта, а не беше зле да направиш услуга на Косач.

Роуан го поведе край други хлапета по коридора — ученици като него, които също бяха закъснели или имаха някакви задачи. Всички те зяпваха и се опитваха да се скрият при вида на Косача, който го придружаваше. Някак минаването по коридора беше по-леко, когато имаше и други, на които им се налагаше да преодолеят страха, а и Роуан не можеше да отрече, че му беше приятно да се движи в компания, която внушаваше подобен респект. Чувството обаче трая само до момента, в който действителността му се изясни. Днес този Косач беше избрал за Прибирането някого от съучениците на Роуан.

Всички в администрацията се изправиха в мига, в който зърнаха Косача, а той не губеше време.

— Моля, незабавно повикайте Коул Уитлок.

— Коул Уитлок? — попита секретарката.

Косачът не повтори, тъй като знаеше, че го е чула добре, но просто не ѝ се искаше да повярва.

— Да, Ваша чест, веднага ще се заема.

Роуан познаваше Коул. По дяволите, всички познаваха Коул Уитлок. Едва първокурсник, а вече се беше издигнал до куотърбек на училището. Щеше да изведе всички до шампионата на лигата за пръв път в историята.

А Косачът търпеливо чакаше пристигането му.

Последното желание на Роуан беше да влиза в противоречие с Косача. Трябваше просто да иде до гишето за закъснели, да получи реабилитация и да влезе в час. Но също като при случая с пумата, се изискваше да запази хладнокръвие. Този момент щеше да промени живота му.

— Субект на Прибирането ви е нашата звезда куотърбек… надявам се, че сте наясно.

Поведението на Косача, така сърдечно само допреди миг, изведнъж стана твърде мрачно.

— Не разбирам какво те засяга.

— Вие сте в моето училище — отговори Роуан. — Предполагам, че точно по тази причина ме засяга. — В този момент инстинктът за самосъхранение надделя и той се отправи към гишето за закъснели, съвсем леко встрани от погледа на Косача. Подаде фалшивата си бележка за закъснение, като през цялото време си мрънкаше под носа: Глупак, глупак, глупак.

Беше истински късметлия, че не се бе родил по времето, когато смъртта е била естествена, защото нямаше да оцелее достатъчно дълго да стане възрастен.

Обърна се да си върви и видя как Косачът поведе черноокия Коул към кабинета на директора. Директорът доброволно се измъкна от собствената си стая и погледна въпросително към подчинените си, но срещна само насълзени очи и клатене на глави.

Изглежда, никой не забелязваше, че Роуан още се мотае наоколо. Кого го интересуваше марулята в момент, в който говеждото щеше да бъде погълнато?

Той се промъкна покрай директора, който го зърна навреме, за да сложи ръка на рамото му и да му каже:

— Синко, не ти трябва да влизаш там.

Прав беше, самият Роуан не искаше да влиза там. Все пак го направи и затвори вратата след себе си.

Пред изрядно подреденото бюро на директора имаше два стола. Косачът седеше на единия, а прегърбеният и хлипащ Коул — на другия. Косачът опари Роуан с кръвнишкия си поглед. Пумата, помисли си Роуан. Само дето този тук притежаваше властта да прекъсне човешки живот.

— Родителите му не са тук — заговори Роуан. — Трябва да има някой при него.

— Ти роднина ли си?

— Има ли значение?

В този момент Коул вдигна глава.

— Моля ви, не отпращайте Роналд — помоли.

— Роуан.

Ужасът в изражението на Коул си пролича още по-явно, сякаш тази му грешка някак бе сложила финал на преговорите.

— Знаех го! Така е! Наистина го знаех!

Зад масивната си фигура и наперено поведение Коул Уитлок беше просто едно уплашено хлапе. Такива ли ставаха всички накрая? Роуан предположи, че само Косачът знае отговора.

Вместо да се опита да прогони Роуан, Косачът рече:

— В такъв случай си вземи стол. Настани се удобно.

Роуан заобиколи, за да дръпне стола на директора, и се зачуди дали Косачът беше ироничен, или саркастичен — дали изобщо съзнаваше, че никой не би могъл да се настани удобно в негово присъствие?

— Не можете да ми сторите това — умоляваше Коул. — Родителите ми ще умрат! Буквално ще умрат!

— Не, няма — поправи го Косачът. — Ще продължат да живеят.

— Може ли поне да му дадете няколко минути да се подготви? — намеси се Роуан.

— Да не би да ме учиш как да върша работата си?

— Моля за известна милост!

Косачът отново го изгледа пронизващо, но този път някак различно. Не просто заплашително, а и изпитателно. Изучаваше нещо у Роуан.

— Правя това от много години — заяви Косачът. — Опитът ме е научил, че бързият и безболезнен акт на Прибирането е най-голямата милост, която мога да покажа.

— Тогава поне му назовете причина! Кажете му защо трябва да е точно той!

— Случайно е, Роуан! — обади се Коул. — Всеки го знае! Просто проклета случайност!

Но нещо в погледа на Косача говореше друго. Затова Роуан продължи да настоява.

— Не е само това, нали?

Косачът въздъхна. Не беше длъжен да казва каквото и да е… все пак беше Косач, поставен над всички закони. Не дължеше обяснение никому. Ала той реши да даде такова.

— Като изключим старостта от уравнението, според статистиките от Епохата на смъртните седем процента от фаталните случаи са причинени от автомобилни катастрофи. От тях в трийсет и един процента става въпрос за употреба на алкохол, а четиринайсет процента от бройката на загиналите са тийнейджъри. — След това подхвърли към Роуан малък калкулатор от бюрото на директора. — Сам го сметни.

Без да бърза, Роуан затрака по клавишите на калкулатора с пълното съзнание, че всяка изминала секунда е откупена в полза на Коул.

— 0,303% — заключи накрая Роуан.

— Което означава — продължи Косачът, — че около трима от всеки хиляда души, които елиминирам, отговарят на този профил. Един на триста трийсет и три. Твоят приятел тъкмо е получил нова кола и има данни, че прекалява с пиенето. И ето че направих случаен избор сред тийнейджърите, които отговарят на профила.

Коул зарови лице в дланите си и заплака неудържимо.

— Такъв към КРЕТЕН! — Притискаше с ръце очите си, като че ли искаше да ги натика навътре в главата си.

— Е, кажи ми — обърна се спокойно Косачът към Роуан. — Дали обяснението облекчи момента на Прибирането, или още повече усили страданията му?

Роуан леко се смъкна в стола си.

— Достатъчно — отсече Косачът. — Време е. — След това извади от джоб на робата си малка палка, която пасваше идеално в дланта му. Имаше платнен гръб и лъскава метална лицева част. — Коул, избрах за теб електрошок, който ще предизвика сърдечен арест. Смъртта ще настъпи бързо и безболезнено, нищо общо с бруталната автомобилна катастрофа, която би преживял в Епохата на смъртните.

Изведнъж Коул протегна ръка и здраво се вкопчи в Роуан. Роуан му позволи. Той не беше роднина, до днес дори не беше приятел на Коул… но какво гласеше поговорката? Смъртта сближава целия свят. Роуан се зачуди дали в такъв случай светът без смърт не превръща всички в непознати. Той стисна ръката на Коул… безмълвно обещание, че няма да го остави.

— Има ли нещо, което искаш да предам на близките ти? — попита Роуан.

— Милиони неща — избърбори Коул. — Но не мога да се сетя за нито едно от тях.

Роуан реши, че сам ще измисли последни думи, които да сподели със семейството му. Щяха да бъдат подходящите. Такива, които носят утеха. Роуан щеше да открие начин да придаде смисъл на безсмисленото.

— Боя се, че ще трябва да пуснеш ръката му за процедурата — каза Косачът.

— Не — отвърна Роуан.

— Шокът ще накара и твоето сърце да спре — предупреди го Косачът.

— И какво от това? — не се отказваше Роуан. — Ще ме съживят. — А след това добави: — Стига да не решите да включите и мен към Прибирането.

Роуан съзнаваше, че току-що бе дръзнал да предизвика Косача да го убие. Въпреки риска изпита задоволство, че го направи.

— Много добре. — Без да губи и миг, Косачът притисна палката в гърдите на Коул.

Пред очите на Роуан падна бяла пелена, а след това черна. Цялото му тяло се сгърчи.

Той изхвърча от стола си и се удари в стената отзад. Може и да е било безболезнено за Коул, но не и за Роуан. Болката беше невероятна — по-силна, отколкото човек може да понесе… но после микроскопичните обезболяващи нанити в кръвта му освободиха чудодейните си опиати. Болката отслабна, щом опиатите постигнаха желания ефект, и когато зрението му се проясни, Роуан видя Коул, свлечен в стола си, а Косачът стоеше надвесен над него, протегнал ръка към невиждащите му очи. Прибирането беше приключило. Коул Уитлок беше мъртъв.

Косачът се изправи и подаде на Роуан ръка, но той не я прие. Сам стана от пода и макар да не чувстваше никаква благодарност, Роуан промълви:

— Благодаря, че ми позволихте да остана.

Косачът задържа погледа си върху него за известно време, а после заговори:

— Ти прояви характер заради момче, което почти не познаваше. Даде му утеха в мига на смъртта му и изтърпя болката от електрошока. Понесе гледката, при все че никой не беше поискал това от теб.

Роуан сви рамене.

— Всеки би го направил.

— Някой друг предложи ли? — опроверга го Косачът. — Директорът ви? Служителите от администрацията? Някой от десетината ученици, които минаха по коридора?

— Не… — наложи се на Роуан да признае. — Но какво значение има какво съм направил аз? Той пак е мъртъв. А и знаете какво казват за добрите намерения.

Косачът кимна и сведе поглед към пръстена си, така масивен на пръста му.

— Предполагам, че сега ще поискаш имунитет.

Роуан поклати глава.

— Не искам нищо от вас.

— Откровен си. — Косачът понечи да си тръгне, но се поколеба, преди да отвори вратата. — Предупреждавам те, че никой освен мен няма да се отнесе мило към теб заради онова, което направи днес — рече. — Но не забравяй, че добрите намерения утъпкват много пътеки. Не всички те водят към ада.

Почувства шамара също толкова рязък като електрошока… още повече, че Роуан не го очакваше. Случи се точно преди обед, докато стоеше пред шкафчето си, и политна към него с такава сила, че се сгромоляса на пода, а металната редица издрънча като чинели.

— Ти беше там и не го спря! — Очите на Мара Павлик блестяха от гняв и искрено възмущение. Изглеждаше готова да бръкне в ноздрите му с дългите си нокти и да изтръгне мозъка му. — Просто го остави да умре!

Мара беше гадже на Коул от около година. И тя като Коул беше изключително популярна първокурсничка и обикновено старателно отбягваше каквито и да е контакти с второкурсници като Роуан. Сегашните обстоятелства обаче бяха необичайни.

— Не беше така — успя да избърбори Роуан, преди тя отново да се нахвърли срещу него. Този път успя да отклони удара ѝ. Тя си счупи нокът, но като че ли не я беше грижа. Ако не друго, смъртта на Коул ѝ бе помогнала да гледа на нещата в перспектива.

— Точно така беше! Ти влезе вътре, за да го гледаш как умира!

Започнаха да се събират хора, надушили конфликт. Роуан огледа тълпата за съпричастност — някой, който евентуално би застанал на негова страна, но видя единствено физиономиите на съучениците си, от които лъхаше дружно презрение.

Не очакваше точно това. Не че искаше потупване по гърба, задето се е притекъл на помощ на Коул в последните му мигове, но все пак не предвиждаше подобни неоснователни обвинения.

— Що за безумство? — кресна Роуан към нея, към всички тях. — Не можеш да спреш Прибирането!

— Не ме интересува! — проплака тя. — Можеше да направиш нещо, но ти само стоя и гледа!

— Направих нещо! Аз… държах ръката му.

Тя го блъсна към шкафчето с по-голяма сила, отколкото той бе предполагал, че притежава.

— Лъжеш! Той никога не би те хванал за ръка. Никога не би се докоснал до нищо по теб! — А после добави: — Аз трябваше да държа ръката му.

Наоколо други хлапета подвикваха и шептяха слова, които очевидно искаха Роуан да чуе.

— Видях го да върви по коридора с Косача, сякаш са най-добри приятели.

— Сутринта влязоха заедно в училището.

— Чух, че той посочил на Косача името на Коул.

— Някой каза, че дори му помагал.

Роуан избухна срещу противното хлапе, което отправи последното обвинение… Ралфи някой си.

— И от кого го чу? Нямаше никой друг в стаята, кретен такъв!

Все пак не беше от значение. Слуховете плъзваха без логика, просто така.

— Не разбирате ли? Не съм помагал на Косача. Помагах на Коул! — упорстваше Роуан.

— Помогнал си му да стигне до гроба — извика някой, а друг доволно му пригласяше.

Нямаше смисъл… Бяха го изправили на съд и бяха произнесли присъдата, а колкото повече отричаше, толкова по-силно се убеждаваха във вината му. Не им трябваше проявата му на смелост — имаха нужда от някого, когото да обвинят. От някого, когото да мразят. Не можеха да насочат гнева си към Косача, но Роуан Дамиш беше идеален за целта.

— Обзалагам се, че е получил имунитет за помощта — подметна хлапе, което до този момент му беше приятел.

— Не съм!

— Хубаво — процеди Мара презрително. — Тогава се надявам следващият Косач да дойде за теб.

Той знаеше, че тя наистина го мисли — не само в този момент, а изобщо. Ако следващият Косач действително дойдеше за него, Мара щеше да посрещне с радост новината за смъртта му. Мисълта, че на света вече имаше хора, които искрено желаеха гибелта му, беше доста потискаща и мрачна. Едно беше да не го забелязват, а съвсем противоположно — цялото училище да е насочило враждебността си към него.

Чак тогава се сети за предупреждението на Косача: че никой няма да се отнесе мило с него заради това, което е сторил за Коул. Човекът се беше оказал прав — и момчето го мразеше заради това, точно както останалите мразеха Роуан.

3.

Силата на съдбата

2042-ра. Това е година, известна във всички училища. Беше годината, в която изчислителната мощ стана безгранична… или толкова близо до безграничното, че вече не можеше да бъде измерена. Беше годината, в която научихме… всичко. „Облакът“ се превърна в „Буря“ и сега цялата информация, която може да се узнае във всички сфери, се съхранява в почти безкрайната памет на Бурята за всеки, който иска да получи достъп.

Но и тук, както в много други аспекти, щом притежаваш безкрайно познание, изведнъж то престава да ти се струва толкова важно. Да, знаем всичко, но често се чудя дали някой изобщо си прави труда да надникне в тези данни. Разбира се, има учени, които изследват онова, което вече ни е известно, само че докога ли? Самата идея на обучението в училище е била да набираме знания, за да можем да подобрим живота си на този свят. Но идеалният свят няма нужда от подобрения. Подобно на повечето други дейности, които вършим, обучението ни още от предучилищна възраст, през гимназиите, до най-престижните университети е просто начин да се поддържаме заети.

2042-ра е годината, в която победихме смъртта, а също и годината, в която престанахме да броим. Разбира се, продължихме да отброяваме годините още няколко десетилетия, но в мига, в който постигнахме безсмъртието, моментът на смъртта престана да има значение.

Нямам представа кога точно сме преминали към китайския календар — Годината на кучето, Годината на козата, на дракона и така нататък. Също така не мога да кажа кога точно активистите за защита на животните започнаха да се борят за равни права на техните любими животни и добавиха Година на видрата, на кита и на пингвина. Не помня също кога наименованията престанаха да се повтарят, а всяка година започна да се кръщава на различен животински вид. Единственото, което знам със сигурност, е, че тази година беше Годината на оцелота.

А що се отнася до нещата, които не знам, сигурна съм, че всички те са събрани в Бурята, стига някой да има мотивацията да надникне там.

Из официалния дневник на Почитаемата Косач Кюри

Цитра получи поканата в началото на януари. Пристигна по пощата… което беше първата индикация, че е нещо необичайно. Само три вида пратки пристигаха по пощата: колети, официални бизнес документи и писма от ексцентрици — единствените хора, които все още пишеха писма. Изглежда, тази принадлежеше към третата група.

— Отвори го — подкани я Бен, по-развълнуван от писмото дори и от Цитра. Беше надписано на ръка, което го правеше още по-странно. Истинският ръкопис все още се учеше по желание, но ако не броеше себе си, тя познаваше съвсем малко души, които го владееха. Разкъса плика и извади отвътре картичка в същия цвят на яйчена черупка като на самия плик, а след това я прочете наум, преди да направи същото и на глас.

За мен ще е удоволствие да бъда в компанията ви в опера „Гранд Сивик“ на деветнайсети януари в седем часа вечерта.

Нямаше подпис, нито обратен адрес. Но плика съдържаше един-единствен билет.

— Операта? — възкликна Бен. — Пфу!

Цитра напълно споделяше отношението му.

— Възможно ли е да е училищно събитие? — попита майка им.

Цитра поклати глава.

— Ако беше така, щях да кажа.

Тя взе плика и поканата от ръцете на Цитра, за да ги огледа.

— Е, каквото и да е, изглежда интересно.

— Вероятно е начин някой загубеняк да ме покани на среща, защото го е страх да ме попита в лицето.

— Смяташ ли да отидеш? — попита майка ѝ.

— Мамо… момче, което ме кани на опера, или си прави шега, или е побъркано.

— Или се опитва да те впечатли.

Цитра изръмжа и излезе от стаята, подразнена от собственото си любопитство.

— Няма да ходя! — провикна се от другата стая с пълното съзнание, че ще го направи.

Опера „Гранд Сивик“ беше едно от малкото места, на които всеки с известна позиция в обществото ходеше, за да бъде видян. На всяко от представленията само половината от присъстващите бяха там заради самата опера. Останалите просто участваха в голямата мелодрама около изкачването по социалната стълбица и кариерното развитие. Дори Цитра, която не се движеше в нито един от тези кръгове, беше наясно с нравите.

Носеше роклята, която беше купила за бала миналата година, когато беше сигурна, че Хънтър Морисън ще я покани. Вместо това Хънтър бе поканил Закари Суейн — очевидно на всички освен на Цитра им беше ясно, че ще стане така. Оттогава двамата със Закари бяха двойка, а Цитра не беше намерила приложение на роклята.

Когато я облече, остана по-удовлетворена, отколкото предполагаше. Тийнейджърките се променяха много за една година, но сега тази рокля — чиято покупка тогава беше плод по-скоро на пожелателно мислене — всъщност ѝ стоеше идеално.

В съзнанието си беше стеснила кръга на вероятните тайни обожатели. Би могъл да е само един от петимата, най-много двама, с които би ѝ било приятно да остане насаме. Останалите трима можеше да изтърпи единствено от възпитание. До известна степен обаче ѝ беше забавно да прекара вечерта, като се преструва на претенциозна.

Баща ѝ настоя да я закара.

— Обади се, когато си готова да те взема.

— Ще се прибера с обществен транспорт.

— Все пак се обади — не се предаваше той. Каза ѝ, че е много красива, поне за десети път, и продължи напред, за да направи място на лимузините и бентлитата, образували опашка зад него. Тя пое дълбоко дъх и тръгна нагоре по мраморните стъпала — чувстваше се странно, като Пепеляшка на бала.

Щом влезе, не я насочиха нито към оркестъра, нито към главното стълбище, което водеше към балкона. Вместо това портиерът погледна билета, погледна нея, а след това отново билета и повика друг портиер, който лично да я ескортира.

— За какво е всичко това? — учуди се тя. Първата ѝ мисъл беше, че билетът е фалшив и я водят към изхода. Вероятно все пак беше шега и тя вече съставяше наум списък със заподозрени.

Но в този момент вторият портиер каза:

— Винаги придружаваме лично гостите до ложите, госпожице.

Ложите, припомни си Цитра, бяха изключителна привилегия. По принцип бяха запазени за личности, твърде значими, че да могат да се смесват с масите. Обикновените хора не можеха да си го позволят, а дори и да можеха, нямаше да бъдат допуснати. Докато следваше портиера по тясното стълбище към ложите от лявата страна, Цитра започна да се плаши. Не познаваше никой, който имаше толкова пари. Ами ако поканата беше пристигнала при нея по грешка? Или ако наистина някоя толкова важна особа чакаше Цитра, какви намерения имаше, за бога?

— Пристигнахме! — Портиерът дръпна завесата на ложата, където вече седеше момче на нейната възраст. Имаше тъмна коса и светла, осеяна с лунички кожа. Той се изправи, щом я видя, и Цитра забеляза, че под панталоните на костюма му се подава твърде голяма част от чорапите му.

— Здрасти.

— Здравей.

И портиерът ги остави сами.

— Оставих за теб мястото по-близо до сцената — каза той.

— Благодаря. — Тя се настани, като се опитваше да разбере кой е той и защо я е поканил тук. Не помнеше да го е виждала. Дали се предполагаше, че трябва да го познава? Не искаше да си проличи, че няма представа кой е той.

После той избърбори изненадващо:

— Благодаря ти.

— За какво?

Момчето държеше покана, която изглеждаше точно като нейната.

— Не съм голям почитател на операта, но все пак е по-добре, отколкото просто да си седя у дома. Е… очаква ли се да те разпозная?

Цитра се изсмя с глас. Тя нямаше таен обожател; изглежда и двамата бяха субекти на загадъчен сватовник, което я накара да сформира нов списък наум — на челно място стояха собствените ѝ родители. Вероятно това беше синът на техни приятели… и все пак подобна постановка беше доста безумна дори и за тях.

— Кое е толкова забавно? — попита момчето и тя му показа идентичната покана. Той не се разсмя. Вместо това изглеждаше обезпокоен, но не каза защо.

Представи се като Роуан, ръкуваха се и в мига, в който светлините угаснаха, завесата се вдигна и музиката прогърмя твърде силно, че да могат да водят разговор. Операта беше на Верди — La Forza del Destino, „Силата на съдбата“, но очевидно не силата на съдбата беше събрала тези двама души. Бе съвсем преднамерена постъпка.

Музиката беше величествена и прекрасна, докато на Цитра не ѝ дойде твърде много. А сюжетът, макар и лесен за следене дори без да знаеш италиански, не беше особено въздействащ за нито един от двамата. Все пак произведението датираше от Епохата на смъртните. Война, мъст, убийства — всички тези теми, около които беше заплетена историята — бяха премахнати от модерната реалност до такава степен, че малко хора можеха да се отъждествят с тях. Катарзисът би могъл да се изгради само около мотива за любовта, а предвид факта, че бяха непознати, събрани в ложа в операта, той предизвикваше по-скоро усещане за неудобство, отколкото за пречистване.

— Е, според теб кой ни покани? — попита Цитра веднага щом лампите светнаха за първия антракт. И Роуан нямаше никаква представа, също както и тя, затова започнаха да споделят в опит да открият основа за вероятна теория. Освен че и двамата бяха шестнайсетгодишни, имаха твърде малко общи неща. Тя беше от града, той от предградията. Нейното семейство беше малко, а неговото — голямо, професиите на родителите им не можеха да се различават повече.

— Какъв е генетичният ти индекс? — попита той. Доста личен въпрос, но може би имаше някаква връзка.

— 22-37-12-14-15.

Той се усмихна.

— Трийсет и седем процента африкански корени. Браво на теб! Не е малко!

— Благодаря.

Той ѝ каза, че неговият е 33-13-12-22-20. Прииска ѝ се да го попита дали знае подиндекса на „другия“ си компонент, тъй като двайсет процента си беше цифра, но ако не го знаеше, въпросът би го смутил.

— И двамата имаме дванайсет процента паназиатски корени — отбеляза той. — Възможно ли е да е свързано с цялата история? — Но той просто се хващаше за сламката — беше обикновено съвпадение.

Тогава, в самия край на антракта, отговорът се появи пред тях в ложата.

— Радвам се да видя, че сте се запознали.

Макар да бяха изминали няколко месеца от срещата им, Цитра веднага го разпозна. Почитаемият Косач Фарадей не беше някой, който се забравя така лесно.

— Вие? — възкликна Роуан сухо, та не остана тайна, че и той има преживелици с Косача.

— Щях да се появя по-рано, но бях зает… с други дела.

Той не навлезе в подробности, което зарадва Цитра. Въпреки това присъствието му нямаше как да вещае нещо добро.

— Поканихте ни тук за Прибирането.

Не беше въпрос, а излагане на факт, тъй като Цитра беше убедена, че е така… докато Роуан не се намеси:

— Не мисля, че става въпрос за това.

Косач Фарадей не понечи да отнеме живота им. Вместо това придърпа един свободен стол и се настани до тях.

— Ложата ми бе предоставена от директорката на театъра. Хората все си мислят, че щедростта им към Косачите ще ги предпази от Прибирането. Нямах никакво намерение да я елиминирам, но сега тя си мисли, че подаръкът ѝ е изиграл роля.

— Хората вярват в това, в което им се иска да вярват — заяви Роуан авторитетно, което накара Цитра да допусне, че е наясно с въпроса.

Фарадей посочи съм сцената.

— Тази вечер гледаме спектакъл за човешката глупост и трагедия — каза той. — Утре ще ги преживеем.

Завесата се вдигна за второ действие, преди да е успял да обясни какво има предвид.

В продължение на два месеца Роуан беше училищният парий — прокуден с непреклонна жестокост. Макар обикновено подобни истории да следват определен модел и след това да отшумяват във времето, този път случаят не беше такъв — отнасяше се до Прибирането на Коул Уитлок. Последвалите футболни мачове сипваха щедра доза сол във всеобщата рана, а фактът, че всеки от тези мачове беше изгубен, удвояваше болката. Роуан никога преди не се беше славел с особена популярност, нито пък беше ставал субект на присмех, а сега го пресрещаха и редовно го ступваха. Остана изолиран и дори приятелите му целенасочено го отбягваха. Тайгър не правеше изключение.

— Ще стана виновен по подразбиране, човече — беше му признал Тайгър. — Усещам болката ти, но не искам да я преживявам.

— Неприятна ситуация — бе отбелязал директорът на Роуан, когато се отби при медицинската сестра, но се наложи да изчака обедната почивка, преди тя да промие новите поражения. — Може да помислиш за смяна на училището.

И един ден Роуан се поддаде на напрежението. Изправи се върху една маса в стола и каза на всички лъжите, които им се искаше да чуят.

— Този Косач беше мой чичо — обяви той. — Аз му казах да прибере тъкмо Коул Уитлок.

Разбира се, повярваха на всяка негова дума. Хлапетата започнаха да го освиркват и да го замерят с храна, но той продължи:

— Искам да знаете, че чичо ми отново ще дойде… и ме помоли да избера следващия субект за Прибирането.

Изведнъж замерянето с храна престана, вече не го гледаха кръвнишки и като с магическа пръчка побоите секнаха. След празнината остана… на практика празнина. Никой повече не го погледна в очите. Даже учителите вече не смееха да го погледнат — някои от тях дори започнаха да му пишат отлични оценки, когато беше за много добър или добър. Роуан започна да се чувства като призрак в собствения си живот и премина към съществуване в сляпата точка на света.

У дома нещата бяха нормални. Пастрокът му пазеше дистанция, а майка му беше ангажирана с твърде много други неща, че да обръща внимание на тревогите му. Знаеха какво се е случило в училище и какво се случва сега, но бяха възприели онази егоистична позиция, при която родителите обикновено се преструват, че щом не могат да разрешат дадена ситуация, тя всъщност не е проблем.

— Искам да се преместя в друга гимназия — съобщи той на майка си, след като в крайна сметка обмисли предложението на директора, а отговорът ѝ беше болезнено неутрален.

— Щом смяташ, че така е най-добре.

Беше почти сигурен как, ако ѝ беше казал, че се оттегля от обществото, за да се присъедини към религиозна секта, тя би му отвърнала: Щом смяташ, че така е най-добре.

Ето защо, когато пристигна поканата за опера, дори не се запита кой може да я е изпратил. Каквото и да означаваше, тя беше спасение, поне за вечерта.

Момичето, с което се запозна в ложата, беше доста приятно. Хубаво, уверено — такова момиче вероятно вече си имаше приятел, макар да не беше споменала подобно нещо. А после се появи Косачът и светът на Роуан отново потъна в мрак. Този човек беше виновен за нещастието му. Стига да можеше да му се размине, Роуан би го бутнал през парапета… но нападенията над Косачи не се толерираха. Наказанието беше Прибиране на цялото семейство на нарушителя. Такава последица гарантираше сигурността на почитаемите служители на смъртта.

В ложата на операта Косач Фарадей им даде карта и съвсем ясни инструкции.

— Ще се срещнете с мен на този адрес утре точно в девет часа сутринта.

— А какво да обясним на родителите си за тази вечер? — попита Цитра. Очевидно имаше родители, които ги беше грижа.

— Кажете им каквото искате. Няма значение, стига да се появите утре сутринта.

Адресът се оказа на Музея за световно изкуство, най-хубавият в града. Отваряше чак в десет, но в момента, в който пазачът видя Косача да се качва по стълбите към главния вход, отключи вратите и ги пусна вътре, без дори да го молят.

— Поредните привилегии на длъжността — отбеляза Косач Фарадей.

Разходиха се из галериите на старите майстори в мълчание, нарушавано единствено от шума на стъпките им и откъслечните коментари на Косача.

— Вижте как Ел Греко използва контраста, за да предизвика емоционален копнеж. Погледнете преливането на движенията в този Рафаело… интензитета, който внася във визуалната си история. Ах! Сьора! Пророчески поантилизъм цял век преди появата на пиксела!

Роуан пръв зададе неотложния въпрос.

— Какво общо имат тези неща с нас?

Косач Фарадей въздъхна, умерено подразнен, при все че вероятно очакваше въпроса.

— Предоставям ви урок, който няма да научите в училище.

— Значи — намеси се Цитра — ни измъкнахте от ежедневието заради някакъв обикновен урок по живопис? Не е ли похабяване на ценното ви време?

Косачът се засмя, а на Роуан му се прииска той да беше този, предизвикал смеха му.

— И какво научихте до момента? — попита Косач Фарадей.

Никой нищо не отговори, затова той зададе друг въпрос.

— Как мислите, че щеше да протече разговорът ни, ако ви бях завел в някоя от галериите на постморталните, вместо в тази така стара?

Роуан се престраши да отговори.

— Вероятно щяхме да обсъждаме колко по-лесно за възприемане е изкуството на постморталните. По-лесно и… по-малко напрегнато.

— Какво ще кажеш за липсата на вдъхновение? — попита Косачът.

— Че е въпрос на гледна точка — намеси се Цитра.

— Може би. Но сега, след като знаете какво търсите в тази галерия на умиращи, искам да се опитате да го почувствате. — И той ги поведе към следващата зала.

Макар Роуан да беше сигурен, че няма да почувства нищо, грешеше.

Помещението беше огромна галерия с картини, висящи от тавана до пода. Той не разпозна художника, но името му не беше важно. Усещаше се последователност, сякаш произведенията бяха дело на една и съща душа, ако не на същата ръка. Някои от творбите носеха религиозна тематика, други представляваха портрети, а имаше и такива, които просто бяха запечатали неуловимата светлина в ежедневието с жизненост, която липсваше в изкуството на постморталните. Копнеж и еуфория, мъчителна болка и радост — всички те бяха там, понякога съчетани в едно платно. В известен смисъл изглеждаше обезпокоително, но същевременно и завладяващо.

— Може ли да останем още малко в тази зала? — попита Роуан, а Косачът се усмихна.

— Разбира се, че можем.

Докато приключат, музеят вече беше отворен. Другите посетители отваряха пред тях широка пътека. Това напомни на Роуан за начина, по който се отнасяха с него в училище. Цитра като че ли още нямаше представа защо ги е повикал Косач Фарадей, но момчето започваше да разбира.

Косач Фарадей заведе младежите на ресторант, където сервитьорката веднага ги настани и им донесе менюта, пренебрегвайки останалите клиенти. Привилегията на длъжността. Роуан забеляза, че никой не влезе, след като те седнаха. Вероятно заведението щеше да остане празно, докато не настъпеше време да си вървят.

— Ако очаквате да ви дадем информация за наши познати — заяви Цитра, щом ѝ поднесоха порцията, — не съм заинтригувана.

— Сам си събирам информация — отвърна ѝ Косач Фарадей. — Не ми е нужно две хлапета да са ми информатори.

— Но имате нужда от нас. Не е ли така? — попита Роуан.

Той не отговори. Вместо това заговори за населението на света и задачата на Косачите, ако не да го балансират, то поне да го сведат до разумни граници.

— Съотношението на нарастване на населението спрямо способностите на Бурята да удовлетвори нуждите на човечеството изисква Прибирането на известен брой хора всяка година — каза им той. — За целта имаме нужда от още Косачи.

После извади от един от многото джобове, скрити в робата му, пръстен, идентичен с този, който носеше самият той. Пръстенът улови светлината в помещението, пречупи я и я отрази, но така и не я допусна до сърцевината на тъмното си ядро.

— Три пъти в годината Косачи се събират на голямо събрание, наречено конклав. Обсъждаме същността на Прибирането и дали районът ни се нуждае от още Косачи.

Цитра като че ли се сви в стола си. Най-сетне се беше усетила. Макар Роуан да подозираше накъде отиват нещата, гледката на пръстена върху масата разтърси и него.

— Скъпоценните камъни върху пръстените на Косачите са били изработени в самото начало на постморталния период от първите Косачи — продължи Фарадей. — Когато обществото е преценило, че неестествената смърт трябва да замени естествената. Шлифовани са много повече скъпоценни камъни, отколкото са били нужни навремето, от основателите на Форума на Косачите, които са били достатъчно разумни, че да предвидят нуждата от тях. Когато ни трябва нов Косач, един от скъпоценните камъни се поставя в златен обков и се подарява на избрания кандидат. — Той завъртя пръстена на пръста си, поигра си с него, улови светлината и пречупените лъчи затанцуваха из помещението. После ги погледна в очите — първо Цитра, а след това и Роуан. — Тъкмо се върнах от Зимния конклав, където получих този пръстен, за да мога да си избера ученик.

Цитра рязко се отдръпна.

— Роуан може да се наеме. Аз не се интересувам.

Роуан се обърна към нея — щеше му се да беше заговорил пръв.

— Кое те кара да мислиш, че аз се интересувам?

— Аз избрах и двама ви! — повиши глас Фарадей, за да прекрати спора им. — И двамата ще изучите занаята. Но накрая само единият ще получи пръстена. Другият може да се върне у дома и да продължи стария си живот.

— Защо ще се състезаваме за нещо, което никой от нас не иска? — попита Цитра.

— Върху това се гради парадоксът на професията — отговори Фарадей. — Онези, които копнеят за работата, не я получават… а онези, които най-силно се съпротивляват на необходимостта да елиминират някого, са единствените, които трябва да го извършат.

Той прибра пръстена, а Роуан издиша въздуха, който дори не беше осъзнал, че задържа.

— И двамата имате изключително висок морал — увери ги Фарадей. — Точно затова вярвам, че вашето завидно ниво ще ви тласка напред в обучението при мен — не защото ви насилвам, а защото вие избирате да е така.

След това си тръгна, без да плати сметката, тъй като никой не беше и не би донесъл сметка на Косач.

Каква дързост! Да си помисли, че може да ги впечатли с превзети културни преживявания, а после да ги зашемети с малкия си противен план. Нямаше начин, никога, в никакъв случай Цитра да зареже живота си и да стане човек, който отнема живота на другите.

Когато се прибра у дома същата вечер, тя разказа на родителите си какво се е случило. Татко ѝ я прегърна и тя си поплака в обятията му заради ужасното предложение, което беше получила. След това майка ѝ зададе въпрос, който Цитра изобщо не очакваше.

— Ще го направиш ли? — попита.

Фактът, че майка ѝ изобщо можеше да допусне подобна мисъл, я връхлетя като още по-голям шок от пръстена, поднесен пред нея същата сутрин.

— Какво?

— Изборът е труден, знам — намеси се и баща ѝ. — Ние ще те подкрепим във всички случаи.

Тя ги погледна така, сякаш ги виждаше за пръв път в живота. Как беше възможно родителите ѝ да я познават толкова слабо, та да си помислят, че би станала ученичка на Косач? Дори не знаеше какво да им каже.

— Вие… искате ли да го направя? — Осъзна, че очаква отговора им с ужас.

— Ние искаме това, което ти искаш, мила — увери я майка ѝ. — Но погледни в перспектива. На един Косач не му липсва нищо на този свят. Всичките ти нужди и желания ще бъдат удовлетворявани и няма да се боиш, че ще бъдеш избрана за Прибирането.

В този момент Цитра я осени прозрение.

— Вие също няма да се тревожите за Прибирането… семейството на Косача получава имунитет, докато самият Косач е жив.

Баща ѝ поклати глава.

— Не става въпрос за нашия имунитет.

И тя наистина му повярва.

— Не е заради вас… заради Бен е… — довърши Цитра.

Тук не бяха нужни думи. Споменът за неочакваното нахлуване на Косач Фарадей в дома им все още ги преследваше като тъмна сянка. Тогава не знаеха защо е дошъл. Можеше да е там, за да прибере Цитра или Бен. Но ако Цитра станеше Косач, никога вече нямаше да се боят от неканени посетители.

— Искате да посветя живота си на елиминиране на хора?

Майка ѝ отмести поглед.

— Моля те, Цитра, не е елиминиране, а Прибиране. Важно е. Необходимо е. Разбира се, никой не го иска, но всички са съгласни, че трябва да се случва и някой трябва да го върши. Защо не ти?

Нощес Цитра си легна рано — преди вечеря, тъй като беше изгубила апетит. Родителите ѝ идваха до вратата на спалнята ѝ няколко пъти, но тя ги отпращаше.

Никога не беше имала категорична идея какъв път ще избере в живота си. Предполагаше, че ще иде в колеж, ще получи диплома в приятна сфера, след това ще си намери задоволителна работа, ще срещне подходящ мъж и ще води незабележителен живот. Не копнееше за подобно съществуване, но то се очакваше. Не само от нея самата, а от всички. Без истински вдъхновяващи моменти, животът щеше да се сведе до поносимото. Поносимо до безкрайност.

Дали щеше да открие по-съществена цел в Прибирането на човешки живот? Отговорът щеше да бъде категорично не!

Но ако наистина беше така, защо не можеше да заспи?

За Роуан не беше чак толкова трудно да вземе решение. Да, ненавиждаше идеята да стане Косач, отвращаваше го, но още повече го отблъскваше мисълта, че друг негов познат може да го направи. Не смяташе, че има морално превъзходство пред когото и да е, но поне проявяваше силно изразена емпатия. Често съчувстваше на хората в пъти повече, отколкото съчувстваше на самия себе си. Точно това беше причината да присъства на Прибирането на Коул. Точно това беше причината да седи до леглото на Тайгър след всяко негово размазване.

Освен това Роуан вече знаеше какво е да бъдеш Косач — да те третират различно и да те делят от останалата част от света. Сега изживяваше тъкмо това, но дали можеше да го понесе до края на живота си? Навярно не беше необходимо. Нали Косачите се събираха? Вземаха участие в конклави три пъти годишно и сигурно бяха приятели помежду си. Това беше най-елитният клуб на света. Не, не искаше да бъде част от него, но беше поканен. Щеше да представлява бреме, но също и огромна чест.

Той не сподели със семейството си същия ден, защото не искаше да влияят на решението му. Имунитет за всички тях? Разбира се, че биха настояли той да приеме. Обичаха го, но само като част от по-голяма група обични неща. Ако саможертвата му можеше да спаси останалите, щеше да постигне благо за цялата фамилия.

В крайна сметка изкуството свърши своето. Нощес платната обсебиха сънищата му. Какъв ли е бил животът през Епохата на смъртните? Пълен със страсти — както добри, така и пошли. Страхът отстъпва място на вярата. Отчаянието придава смисъл на еуфорията. Казват, че по онова време дори зимите са били по-студени, а летата по-горещи.

Да живееш под сянката на неизвестното безкрайно небе и тъмнината, обгърнала Земята, трябва да е било прелестно — как иначе са се родили подобни великолепни изразни средства? Никой вече не създаваше нищо стойностно… но ако беше възможно чрез Прибирането да върне поне намека за онова, което е съществувало някога, може би си струваше.

Щеше ли да успее да намери сили у себе си да елиминира друго човешко същество? И то не само едно, а много, ден след ден, година след година, докато достигне собствената си вечност? Косач Фарадей вярваше, че би могъл. На следващата сутрин, преди да тръгне за училище, Роуан каза на майка си, че един Косач го е поканил да стане негов стажант и след часовете ще иде при него, за да приеме позицията.

— Щом смяташ, че така е най-добре — отговори тя.

4.

Разрешително на начинаещия да убива

Днес имах културна ревизия. Случва се само веднъж годишно, но стресът никога не липсва. Тази година, след като проучиха културните индекси на всички, които съм прибрала през последните дванайсет месеца, се оказа, че съм постигнала доста приемливи параметри:

20 процента корени от бялата раса

18 процента африкански

20 процента паназиатски

19 процента латиноидни

23 процента други

Понякога е трудно да се прецени. Индексът на човек се смята за лична информация, затова можем да разчитаме единствено на визуални белези, които не са така явни, ако са от минали поколения. Когато в данните на Косача липсва баланс, той получава порицание от Свещеното острие и субектите за Прибирането за следващите дванайсет месеца му се посочват, вместо да има възможност да ги избира сам. Истински позор.

Ролята на индекса е да предпазва света от културни и генетични наклонности, но нима няма второстепенни фактори, които не можем да избегнем? Кой например е решил, че първата цифра от генетичния ни индекс трябва да определя корените от бяла раса?

Из официалния дневник на Почитаемата Косач Кюри

Забравете какво си мислите, че знаете за Косачите. Забравете предубежденията си. Обучението ви започва днес.

Цитра не можеше да повярва, че наистина ще премине през всичко това. Каква скрита самоунищожителна черта беше наложила волята си над нея? Кое я беше подтикнало да приеме позицията на стажант? Сега нямаше връщане назад. Вчера — на третия ден от новата година — Косач Фарадей беше дошъл в апартамента ѝ и беше дал едногодишен имунитет на баща ѝ и брат ѝ. Беше добавил и няколко месеца към този на майка ѝ, така че да изтече едновременно с техните. Разбира се, ако Цитра бъдеше избрана за пълноправен Косач, имунитетът им щеше да стане постоянен.

Родителите ѝ я изпратиха със сълзи на очи. Цитра се чудеше дали се дължаха на скръб, радост или облекчение. Вероятно комбинация от трите.

— Знаем, че ще направиш велики неща за света — каза баща ѝ, а тя се зачуди дали причиняването на смърт може да се приеме за велико дело.

Не допускайте самодоволството да си въобразявате, че имате лиценз за Прибирането. Лицензът е мой и само мой. Притежавате по-скоро… нека да го наречем… разрешително за начинаещи. Въпреки това ще изисквам поне един от вас да присъства на всяко Прибиране, извършено от мен. Ако ви помоля да помагате, вие ще го направите.

Цитра се оттегли от училище без никакви церемонии и се сбогува с приятелите си с няколко неловко разменени думи.

— Не заминавам далеч. Просто повече няма да идвам на училище.

Но кого заблуждаваше? Приемането на позицията на стажант я поставяше зад непробиваема стена. Беше едновременно обезкуражаващо и насърчително да знае, че животът ще продължи без нея. Струваше ѝ се, че да си Косач, означава да си жив мъртвец. Да бъдеш на този свят, без да си част от него. Просто свидетел на появата и изчезването на другите.

Ние сме над законите, но това не означава, че живеем, без да ги зачитаме. Позицията ни изисква морал, който надхвърля всеки закон. Трябва да се стараем да останем безпристрастни и във всеки момент да правим оценка на мотивите си.

Тъй като не носеше пръстен, Цитра получи гривна, която я идентифицираше като стажант Косач. Роуан също имаше такава — яркозелени гривни с дъгата на фермерска коса над немигащо око, двойният символ на Косачите. Този символ щеше да се превърне в татуировка на ръката на избрания стажант. Тази татуировка щеше да остане скрита от очите на другите, тъй като Косачите винаги се появяваха на публични места, облечени в роба.

Цитра трябваше да признае пред себе си, че има изход от ситуацията. Можеше да се провали. Можеше да изгуби в надпреварата. Можеше да саботира представянето си, така че Почитаемият Косач Фарадей да бъде принуден да избере Роуан и да я върне при семейството ѝ в края на годината. Проблемът беше, че на Цитра не ѝ се удаваше да върши нещата половинчато. Щеше да ѝ бъде много по-трудно да се провали, отколкото да успее.

Няма да толерирам никакви романтични увлечения между вас двамата, така че отсега освободете съзнанието си от подобни мисли.

При тези думи на Косача Цитра вдигна поглед към Роуан, а той просто сви рамене.

— Няма проблем — отсече и подразни Цитра. Можеше да покаже поне капка разочарование.

— Да — присъедини се Цитра. — Няма надежда за нещо подобно със или без правилото.

Роуан само се ухили, с което я ядоса още по-силно.

Ще трябва да изучите историята, великите философи, науките. Ще започнете да разбирате естеството на битието и какво означава да бъдеш човек, преди да ви бъде възложено да отнемете живот. Също така ще се наложи да усвоите всички форми на изкуството да убиваш и да станете експерти.

Подобно на Цитра, Роуан също беше доста обезпокоен от решението да се ангажира с този процес, но нямаше да допусне да му проличи. Особено пред Цитра. Въпреки непукизма, който демонстрираше, всъщност я намираше за доста привлекателна. Още преди Косачът да им е забранил обаче знаеше, че подобна авантюра нямаше как да завърши добре. Все пак бяха съперници.

Също като Цитра, и Роуан беше стоял до Косач Фарадей, когато поднесе пръстена си пред всеки член на семейството му, за да му даде имунитет. Братята и сестрите му, полубратята и полусестрите му, баба му и твърде съвършеният ѝ съпруг, за когото Роуан подозираше, че може да е робот. Един по един коленичиха в знак на респект и целунаха пръстена, прехвърляйки своето ДНК в световната база данни на получилите имунитет в облака на Форума на Косачите, отделна част от Бурята.

Правилото гласеше, че всеки член на домакинството на стажанта се ползва с такъв, а това на Роуан наброяваше цели деветнайсет души. Майка му беше обзета от смесени чувства, тъй като никой нямаше да се изнесе поне в близката година, за да бъде сигурен, че ще се сдобие с постоянен имунитет, щом Роуан получеше пръстен на Косач… ако изобщо станеше.

Възникна само една засечка — пръстенът завибрира и прозвуча аларма, отказ на имунитет за новия съпруг на бабата, тъй като той наистина се оказа робот.

Ще живеете като мен. Скромно и според божията воля. Няма да вземате повече, отколкото ви е нужно, и няма да похабявате ресурсите си. Хората ще се опитват да купят приятелството ви. Ще ви предлагат изкушения. Не приемайте нищо повече от най-необходимото за човек.

Фарадей отведе Роуан и Цитра в дома си, за да започнат новия си живот. Представляваше малко бунгало в западнала част на града, която Роуан дори не предполагаше, че съществува.

— Хората се преструват на бедняци — беше им обяснил Косача, тъй като вече не съществуваше бедност. Аскетизмът беше избор, тъй като винаги имаше и такива, които отхвърляха изобилието в света на постморталните.

Домът на Фарадей бе спартански. Семпло обзаведен. С невзрачни мебели. В стаята на Роуан имаше място само за легло и малък скрин. Цитра поне разполагаше с прозорец, но гледката беше към тухлена стена.

Няма да толерирам детински занимания, нито банални приятелски отношения. Посвещаването на този живот означава да се откажете напълно от предишните си навици. Щом измине година, ще избера един от вас, а другият ще може лесно да се върне към стария си бит. За момента мислете за този живот като за нещо от миналото ви.

След като се настаниха, той не допусна да размишляват твърде дълго за обстоятелствата. Щом Роуан извади багажа си, Косачът съобщи, че отиват до пазара.

— За Прибирането? — попита Роуан, доста скован от перспективата.

— Не, за да набавим храна за вас двамата — отговори Фарадей. — Стига да не предпочитате да се задоволите с остатъци.

Цитра се ухили самодоволно на въпроса на Роуан — не че самата тя не се беше тревожила заради същото.

— Харесвах те повече, преди да те опозная — каза ѝ той.

— Все още не си ме опознал — отговори съвсем искрено момичето. После въздъхна и за пръв път след вечерта в операта показа по-открито отношение. — Принудени сме да живеем заедно и по неволя да се съревноваваме за нещо, което никой от нас всъщност не иска, а обстоятелствата не ни поставят в особено приятелска ситуация.

— Така е — съгласи се Роуан. Все пак напрежението помежду им не се дължеше само на Цитра. — Това обаче не означава, че не можем да си пазим взаимно гърба.

Тя не му отговори. Той не го и очакваше. Просто искаше да постави началото. През последните два месеца беше научил, че вече никой не му пази гърба. Вероятно щеше да е така и за в бъдеще. Приятелите му се бяха отдръпнали. Беше на последно място и в собственото си семейство. Само един човек се намираше в същото положение като него. Това беше Цитра. Ако не можеха да се научат да разчитат един на друг, какво им оставаше, освен разрешителното на начинаещия да убива?

5.

Но аз съм едва на деветдесет и шест…

Най-великото постижение на човешката раса не беше победата над смъртта. Беше прекратяването на ролята на правителствата.

Във времето, в което световната дигитална мрежа се наричаше „облак“, хората приемаха делегирането на твърде много власт на изкуствен интелект за лоша идея. Предупредителните истории изобилстваха във всички медии. Машините винаги бяха врагът. Но тогава Облакът се трансформира в Бурята с първите проблясъци на съзнание, или поне впечатляващо факсимиле. В пълен контраст със страховете на хората, Бурята не превзе властта. Тъкмо хората бяха тези, които стигнаха до извода, че е много по-подходяща за ръководните дейности от политиците.

В онези дни преди Бурята човешката арогантност, егоизмът и постоянните битки определяха правилата на законодателството. Непродуктивно. Несъвършено. Податливо на всевъзможни форми на корупция.

Но Бурята не допускаше корупция. Освен това алгоритмите бяха създадени на базата на пълният набор от човешки познания. Всичкото време и пари, похабявани в политическо позиране, жертвите от войните, населението, тормозено от деспоти — всичко това приключи в момента, в който на Бурята беше дадена власт. Разбира се, политиците, диктаторите и подстрекателите към войни не останаха доволни, но гласовете им, които до този момент бяха звучали твърде силно и заплашително, изведнъж станаха незначителни. Царят се оказа не само без дрехи, но и без топки.

Бурята знаеше буквално всичко. Кога и къде трябва да се построят пътища; как да се избегне похабяването на храна при дистрибуцията, а това от своя страна постави край на глада; как да се опазва околната среда от постоянно нарастващото население. Създаде работни места, облече бедните и установи Световен ред. Сега за пръв път в историята законите не бяха сянка на правосъдие, имаше истинско правосъдие.

Бурята ни осигури идеален свят. Утопията, за която нашите прадеди са могли само да мечтаят, е наша реалност.

На Бурята не беше дадена власт само в една сфера.

Форума на Косачите.

Когато се стигна до извода, че се налага да умират хора, за да се облекчи прекомерния ръст на населението, беше взето решение това да остане отговорност на хората. Отговорността за ремонтите на мостове и градското планиране можеха да се възложат на Бурята, но отнемането на живот беше акт, който изисква съвест и съзнание. Тъй като не беше ясно дали Бурята притежава дори едното, беше създаден Форумът на Косачите.

Не съжалявам за това решение, но често се чудя дали Бурята нямаше да се справи по-добре.

Из официалния дневник на Почитаемата Косач Кюри

При все че ходенето на пазар трябваше да е обикновено ежедневно задължение, Цитра откри, че пазаруването с Косач е придружено със своя си доза лудост.

В мига, в който вратите на магазина се отвориха и тримата прекрачиха прага, ужасът, който всяха, беше достатъчен, че да ѝ тикнат в ръцете парче гъше месо. Реакциите не бяха крещящи, нямаше въздишки, нито пък викове. Никой не продума, но атмосферата обхващаше всички, сякаш случайно се бяха появили на театрална сцена по средата на представление.

Цитра забеляза, че в най-общ план хората се делят на три групи.

1) Отричащите: такива, които вървяха напред и се преструваха, че Косачът не е там. Не просто го игнорираха — активно и съвсем преднамерено отричаха присъствието му. Това напомни на Цитра за начина, по който съвсем мъничките деца играят на криеница, как покриват очите си с ръце и си мислят, че щом те не виждат, никой не може да види и тях.

2) Майсторите на измъкването: те хукваха надалеч, но се стараеха да прикрият този факт. Изведнъж се сещаха, че са забравили да купят яйца, или се затичваха да догонят изчезнало дете, което в действителност не съществуваше. Един продавач заряза количката си, като мърмореше за портфейла, който вероятно е оставил у дома, въпреки очевидната издутина в задния си джоб. Забърза се и изобщо не се върна.

3) Домашните любимци на Косача: сами го заговаряха с тайната надежда (не чак толкова прикрита), че така ще спечелят имунитет или поне някой ден в повече, Прибирането ще е за човека до тях, а те ще го избегнат.

— Ето, Ваша чест, вземете, моят пъпеш е по-голям, настоявам.

Тези хора осъзнаваха ли, че подобно угодническо поведение още повече би затвърдило решението на Косача да избере тъкмо тях за Прибирането? Не че Цитра би искала да наложи смъртна присъда за нещо подобно, но ако трябваше да избира между невинния минувач и неприятния подмазвач, би се спряла на онзи, който пробутва пъпеша си.

Сред продавачите имаше и такъв, който не пасваше на нито един от трите профила. Беше жена, която всъщност се зарадва на посетителя.

— Добро утро, Косач Фарадей — поздрави тя, щом минаха покрай масата с деликатеси, а след това огледа с интерес Цитра и Роуан. — Това племенниците ви ли са?

— Всъщност не — отговори той с известно презрение към предположението за роднини, но Цитра не се впечатли от тона му. — Взех стажанти.

Очите на жената леко се ококориха.

— Каква била работата! — възкликна тя, но не стана ясно дали идеята ѝ се струва добра, или лоша. — Занаятът влече ли ги?

— Ни най-малко.

Тя кимна.

— Е, тогава вероятно са подходящи. Нали знаете какво казват: „На бодлива крава бог рога не дава“.

Косачът се усмихна.

— Надявам се някой ден да ги запозная с щрудела ти.

Тя кимна към тях двамата.

— Е, той върви с поговорката.

Щом отминаха, Косач Фарадей обясни, че с жената отдавна са приятели.

— Готви ми от време на време. Освен това работи в кабинета на патолога. С моята работа е добре да имам приятел там.

— Гарантирате ли ѝ имунитет? — попита Цитра.

Роуан си помисли, че Косачът може да се възмути от въпроса, но той отговори:

— Форумът на Косачите не гледа с добро око на онези, които си имат любимци, но аз съм намерил начин да ѝ осигуря имунитет в продължение на години, без да парадирам особено.

— Ами ако друг Косач реши да я прибере?

— Тогава ще присъствам покрусен на погребението ѝ — отвърна той.

Докато пазаруваха, Цитра си взе нещо за хапване, а Косачът я изгледа със съмнение.

— Наистина ли е нужно? — попита той.

— Нужно ли е нещо в действителност? — отговори Цитра.

Отношението на Цитра към Косача се стори забавно на Роуан, но все пак ѝ се получи. Той я остави да задържи чипса.

Роуан се опита да подходи по-практично — вземаше яйца, брашно, различни видове протеини и гарнитури, които да им подхождат.

— Не вземай продукти, наподобяващи пилешко — посъветва го Цитра, като огледа избраните от него стоки. — Довери ми се, майка ми е инженер по синтез на храните. На практика това не е пилешко. Отглежда се при лабораторни условия.

Роуан взе друг пакет замразен протеин.

— Какво ще кажеш?

— Морски стек? Защо не, стига да обичаш планктон, пресован във формата на месо.

— Вероятно е по-добре сама да избереш храната, вместо да трупаш само сладкиши и чипсове.

— Винаги ли си толкова скучен? — попита Цитра.

— Той не каза ли, че трябва да живеем като него? Не мисля, че сладоледът с вкус на бисквитки се вписва в стила му на живот.

Момичето му се ухили подигравателно, но смени вкуса с ванилов.

Продължиха да пазаруват и Цитра беше тази, която първа забеляза двама подозрителни на вид тийнейджъри, които вървяха по петите им в магазина, прокрадваха се зад тях и се опитваха да си придадат вид, сякаш просто пазаруват.

Вероятно бяха от онези неприятни неприемливи — хора, които намираха наслада в поведение, граничещо със законното. Понякога неприемливите си позволяваха минимално нарушаване на правилата, макар бързо да губеха интерес, тъй като бяха наясно, че няма да останат незабелязани от Бурята и ще бъдат порицани от службите на мира. По-буйните нарушители се третираха с допълнителна доза нанити в кръвоносната система, достатъчно мощна, че да предотврати желанието за всякакви противозаконни действия. Ако и това не помогнеше, човек се сдобиваше с персонален служител на мира двайсет и четири часа в денонощието, седем дни в седмицата. Цитра имаше един такъв чичо. Той наричаше своята служителка „ангел хранител“ и накрая се беше оженил за нея.

Момичето дръпна ръкава на Роуан, за да му покаже неприемливите, без да привлича вниманието на Косач Фарадей.

— Защо мислиш, че ни следят?

— Вероятно смятат, че сме тук за Прибирането, и просто искат да гледат — предположи Роуан и теорията му звучеше доста правдоподобна. Все пак се оказа, че мотивите им са били други.

Тримата се бяха наредили на опашката и изведнъж единият сграбчи ръката на Косач Фарадей и целуна пръстена, преди той да успее да му попречи. Пръстенът светна в червено — индикация, че беше получил имунитет.

— Ха! — възкликна неприемливият, неспособен да прикрие триумфа от стратегическия си ход. — Получих имунитет за година… и не можете да го отмените! Наясно съм с правилата!

Косач Фарадей остана невъзмутим.

— Да, браво на теб — каза. — Имаш имунитет за триста шейсет и пет дни. — След това го погледна в очите и допълни: — Ще се видим на триста шейсет и шестия.

Изведнъж самодоволното изражение на младежа посърна. Запелтечи, но приятелите му го дръпнаха. Избягаха от магазина колкото можеха по-бързо.

— Добре изиграно — обади се един мъж на опашката. Предложи да плати покупките на Косача, което беше безсмислено, тъй като Косачите и без друго получаваха всичко безплатно.

— Наистина ли ще го посетите, щом измине годината? — попита Роуан.

Косачът грабна ролка ментови бонбонки от рафта.

— Не си струва да си губя времето. А и вече го наказах твърде сурово. Цяла година ще очаква с тревога Прибирането. Това е урок за вас двамата: не е задължително един Косач да изпълни заплахата си, за да е ефективна.

Малко по-късно, докато товареха покупките си в обществен автомобил, Косачът погледна към другия край на паркинга.

— Ето — рече той. — Виждате ли онази жена, която изпусна чантичката си?

— Да — отговори Роуан.

Косач Фарадей извади телефона си, насочи камерата към жената и на екрана веднага се появи информация за нея. Естествена възраст деветдесет и шест, физическа — трийсет и четири. Майка на девет деца. Технически оператор на данни в малка корабна компания.

— Отива на работа, след като натовари покупките си — каза им Косачът. — Днес следобед ще я посетим на работното ѝ място и ще я приберем.

Цитра звучно пое дъх. Не беше точно ахване, но достатъчно го наподобяваше. Роуан се съсредоточи върху дишането си, за да не издаде емоциите си по начина, по който го беше направила тя.

— Защо? — попита той. — Защо точно нея?

— Разбра причината за Прибирането на Коул Уитлок…

— На кого? — учуди се Цитра.

— Едно момче от моето училище. При запознанството ми с Почитаемия Косач.

Фарадей въздъхна:

— През последните дни на Епохата на смъртните 1,25 процента от всички смъртни случаи вследствие на инцидент са се състояли на паркинги. Снощи реших да избера днешния субект на някой паркинг.

— Значи през цялото време, докато сме пазарували, вие сте знаели, че ще приключим с това? — попита Роуан.

— Мъчно ми е за вас — обади се Цитра. — Дори докато си набавяте храна, смъртта се спотайва зад кутиите с мляко.

— Тя никога не се спотайва — отговори Косачът с тъга, която не се поддаваше на описание. — Нито пък спи. Съвсем скоро ще го разберете.

Но това определено не беше сред уроците, които някой от тях копнееше да усвои.

Същият следобед, точно както беше казал Косачът, отидоха в корабната компания, в която работеше онази жена, и наблюдаваха… също както Роуан беше наблюдавал Прибирането на Коул. Въпреки това не се ограничиха само до гледане.

— Избрал съм за теб малко хапче за прекратяване на живота — съобщи Косач Фарадей на безмълвната разтреперана жена. Бръкна в робата си и извади хапчето в малко стъклено шишенце.

— Няма да се активира, преди да го сдъвчеш, така че можеш сама да избереш момента. Не бива да го гълташ, а само да го сдъвчеш. Смъртта ще настъпи мигновено и безболезнено.

Главата ѝ се разклати като на парцалена кукла.

— Може ли… може ли да се обадя на децата си?

Косач Фарадей поклати глава.

— Не. Съжалявам. Но ние ще им предадем каквото пожелаете.

— Какво ще ви струва да ѝ позволите да се сбогува? — попита Цитра.

Той направи жест с ръка, за да я накара да замълчи, и подаде на жената писалка и лист хартия.

— Споделете необходимото в писмо. Обещавам да го доставим.

Изчакаха я пред кабинета ѝ. Косач Фарадей като че ли притежаваше безгранично търпение.

— Ами ако отвори прозореца и реши да се размаже? — попита Роуан.

— Тогава животът ѝ ще приключи по график. Изборът е далеч по-неприятен, но резултатът ще бъде същият.

Жената не избра размазването. Вместо това ги пусна обратно в стаята, любезно подаде хартиения плик на Косач Фарадей и седна зад бюрото си.

— Готова съм.

Тогава Косач Фарадей направи нещо, което те не очакваха. Обърна се към Роуан и му връчи шишенцето.

— Постави хапчето в устата на госпожа Бекър, ако обичаш.

— Кой, аз?

Косач Фарадей не отговори. Просто му подаде стъкленицата и изчака Роуан да я вземе. Роуан съзнаваше, че официално не той извършва Прибирането, но да бъде посредник… беше толкова разтърсващо. Той преглътна, усети вкуса на сълзите, сякаш хапчето беше в собствената му уста. Не го взе.

Косач Фарадей му даде малко време, а след това се обърна към Цитра.

— Тогава ти.

Цитра само поклати глава.

Косач Фарадей се усмихна.

— Много добре. Изпитвах ви. Нямаше да остана доволен, ако някой от вас покажеше, че копнее да причини смърт.

При думата „смърт“ жената пое дъх на пресекулки.

Косач Фарадей махна тапата и внимателно извади хапчето. Беше триъгълно, покрито с тъмнозелен слой. Кой би предположил, че смъртта може да се крие в нещо толкова малко?

— Но… но аз съм едва на деветдесет и шест — промълви жената.

— Наясно сме — увери я Косачът. — Сега, моля, отворете уста. Не забравяйте, че не се гълта, а се дъвче.

Тя отвори уста, както ѝ беше заръчано, и Косач Фарадей постави хапчето върху езика ѝ. Затвори я, но не го сдъвка веднага. Погледна ги всичките подред. Роуан, след това Цитра и най-накрая спря поглед върху Косач Фарадей. Тогава се чу съвсем тихо хрускане. И тя се отпусна. Толкова просто. Но всъщност изобщо не беше толкова просто.

Очите на Цитра се насълзиха. Момичето стисна устни. Макар Роуан много да се стараеше да контролира емоциите си, дишането му стана насечено, зави му се свят.

В този момент Косач Фарадей се обърна към Цитра.

— Провери за пулс, моля те.

— Кой, аз?

Косачът беше търпелив. Не попита отново. Той никога не задаваше въпросите си втори път. След като момичето продължи да се колебае, той добави:

— Този път не е тест. Наистина искам да потвърдиш пред мен, че няма пулс.

Цитра протегна ръка към врата на жената.

— От другата страна — насочи я Косачът.

Тя притисна пръсти към сънната артерия, точно под ухото на жената.

— Няма пулс.

Удовлетворен, косач Фарадей се изправи.

— Значи това е всичко? — учуди се Цитра.

— Ти какво очакваше? — попита Роуан. — Ангелски хор?

Цитра го изгледа негодуващо.

— Все пак… струва ми се твърде… необичайно.

Роуан добре я разбираше. Беше усетил електрошока, който отне живота на съученика му. Беше ужасно, но някак случилото се тук бе още по-лошо.

— Ами сега? Ще я оставим просто така?

— По-добре е да не се мотаем наоколо — отговори Косач Фарадей, натискайки бутони на телефона си. — Информирах патолога, че трябва да дойде и да прибере тялото на госпожа Бекър. — След това взе писмото, което тя беше написала, и го мушна в един от многото джобове на робата си. — Вие двамата ще предадете писмото на близките ѝ на погребението.

— Почакайте — обади се Цитра. — Ще ходим на погребението?

— Струва ми се, че казахте как не е добре да се мотаем наоколо — припомни Роуан.

— Мотаенето и проявата на уважение са две различни неща. Присъствам на погребенията на всички хора, чието Прибиране съм извършил.

— Това правило на Косачите ли е? — попита Роуан, който никога не беше присъствал на погребение.

— Не, мое правило е — каза им Фарадей. — Нарича се отдаване на почит към паметта на починалия.

После си тръгнаха, а Роуан и Цитра отбягваха погледите на колегите на мъртвата жена. И двамата осъзнаха, че това беше първото им участие в ритуал. В този момент наистина бяха започнали обучението си.

Втора част

Няма по-висши закони от тези

6.

Елегия от Косачи

Заповедите на Косача

1) Ти ще елиминираш.

2) Ти ще елиминираш безпристрастно, без проява на фанатизъм или злоба.

3) Ти ще гарантираш имунитет на любимите хора на онези, които приемат появата ти, и на всеки, когото сметнеш за значим.

4) Ти ще елиминираш любимите хора на онези, които се съпротивляват.

5) Ти ще служиш на човечеството до края на дните си и за това, като отплата, твоето семейство ще получи имунитет, докато си жив.

6) Ти трябва да имаш примерен живот на думи и дела и да водиш дневник за всеки изминал ден.

7) Ти не бива да елиминираш друг Косач освен себе си.

8) Ти не бива да милееш за земни блага, а да пазиш робите, пръстена и дневника си.

9) Ти не бива да имаш брачен партньор или потомство.

10) Ти не бива да спазваш други закони освен тези.

Веднъж годишно размишлявам над заповедите. В действителност размишлявам над тях ежедневно, но веднъж годишно ги използвам като духовна храна. В простотата им се крие гениалност. Преди Бурята правителствата са имали конституция и дебели томове със закони… и въпреки това дори и тогава около тях винаги са се вихрили дебати, спорове и манипулации. Водили са се войни заради различно интерпретиране на една и съща доктрина.

Когато бях доста по-наивна, мислех, че простотата в заповедите към Косача ги прави невъзможни за анализиране. Откъдето и да ги погледнеш, винаги изглеждат еднакви. След много години изпитах едновременно изумление и ужас от това колко променливи и разтегливи могат да бъдат. Нещата, които ние, Косачите, можем да оправдаем. Нещата, които можем да извиним.

По времето, когато започнах, все още имаше няколко Косачи, съвременници на съставянето на заповедите. Сега не е останал никой от тях, всички са се съобразили със заповед номер седем. Ще ми се да бях попитала откъде се е взело това правило. По каква причина е възникнал всеки от законите? Как са избрали начина на изразяване? Имало ли е и други възможности, преди тези десет окончателно да бъдат въведени?

И какъв е смисълът на номер десет?

От всички заповеди номер десет дава най-голямо поле за размисъл. Да поставиш своя закон пред всички останали е фундаментална рецепта за бедствие.

Из официалния дневник на Почитаемата Косач Кюри

Полетът беше навреме. Както обикновено. Макар метеорологичните условия да не можеха да бъдат контролирани напълно, отклоняването им от летищата и летателните трасета беше лесно. Повечето авиокомпании осигуряваха точност до 99,9 процента по разписанието.

Самолетът беше пълен, но щедрото пространство около седалките при съвременното въздухоплаване предотвратяваше усещането за претъпканост. Напоследък летенето беше също толкова удобно, колкото и седенето в собствената ти дневна в допълнение с живо представление. Струнни квартети и вокални изпълнители кръстосваха небето в салони, пълни с доволни пасажери. Въздушният транспорт вече беше далеч по-цивилизован, отколкото по времето на Епохата на смъртните. Достигането на определена точка беше станало изключително приятно. Въпреки това пасажерите на „Биг Скай“ от полет 922 бяха на път към дестинация, различна от планираната.

Бизнесменът се беше настанил удобно на място 15C — до пътеката. Винаги настояваше да седи на там, не от суеверие, а по-скоро по навик. В случай че не получеше мястото, ставаше свадлив и се дразнеше от всичко наоколо. Компанията, която управляваше — специализирана в развитието на технологията на хибернация, някой ден щеше да е в състояние да направи продължителността и на най-дългото пътуване да изглежда като няколко минути, но засега го устройваше и „Биг Скай“, стига да получеше място 15C.

Хората все още се качваха и се настаняваха по седалките. Бизнесменът оглеждаше пасажерите, минаващи по пътеката, неособено заинтригувано — вълнуваше го единствено да не ударят рамото му с чантите или куфарите си.

— Заминавате или се прибирате у дома? — попита го жената, седнала до него на място 15A. Нямаше място 15B — концепцията за седалка B, свряна между двама други пасажери, много отдавна беше останала в историята, заедно с други неприятни неща като болестите и правителствата.

— Заминавам — отговори ѝ той. — А вие?

— Отивам си у дома — каза тя и въздъхна тежко, но все пак с облекчение.

Пет минути преди излитането оживление в предната част на самолета привлече вниманието му. Беше се качил Косач, който разговаряше с една стюардеса. Когато Косач искаше да пътува, всяко от местата беше на негово разположение. Косачът можеше да измести пасажер от седалката му, да го накара да се премести другаде или дори да пътува с друг полет. Доста по-обезпокоителни обаче бяха разказите за Косачи, които избират за Прибирането човека, на чието място са решили да се настанят.

Бизнесменът можеше само да се надява, че точно този Косач не е набелязал място 15C.

Робата на Косача беше необичайна. Кралскосиня, обсипана с бляскави скъпоценни камъни, които приличаха на диаманти. Доста ексцентрично за Косач. Бизнесменът не знаеше как да тълкува това. Изглеждаше на възраст малко под четиридесет, но външността не означаваше нищо. Никой вече не изглеждаше на действителната си възраст — Косачът можеше да е както на трийсет и няколко, така и на двеста трийсет и няколко. Косата му беше тъмна и добре подстригана. Погледът — остър и агресивен. Бизнесменът се опита да отклони очи, докато Косачът оглеждаше салона откъм пътеката.

Още трима Косачи се появиха след първия. Те бяха по-млади — вероятно малко над двайсетгодишни. Техните роби, всяка в различен ярък цвят, също бяха украсени със скъпоценни камъни. Имаше тъмнокоса жена с ябълковозелени одежди, обсипани с изумруди, мъж в оранжево, подчертано с рубини, и още един в жълто със златисти цитрини.

Какво беше общото наименование на група Косачи? Не беше ли „елегия“? Странно е да има отделна дума за нещо толкова рядко срещано. Според опита му Косачите винаги се движеха поотделно, никога не пътуваха заедно. Стюардесата посрещна елегията от Косачи, а след това, в секундата, в която я отминаха, се обърна и побягна от самолета.

Спасява се, помисли си бизнесменът, но после мисълта му се стори невероятна. Сигурно бързаше към служителя при гейта, за да го уведоми, че е качила повече пътници. Това е всичко. Не беше възможно да се е паникьосала — стюардесите преминаваха през специално обучение, за да не изпадат в паника. В този момент обаче другата стюардеса затвори вратата, а изражението ѝ излъчваше пълна увереност.

Пасажерите започнаха да си бъбрят. Мърмореха. Някои се смееха нервно.

След това главният Косач се обърна към пътниците:

— Моля за вниманието ви — заговори той с пораждаща безпокойство усмивка. — Със съжаление ви съобщавам, че целият полет е избран за Прибирането.

Бизнесменът го чу, но мозъкът му упорстваше, че вероятно се е объркал. Или пък беше хумор, типичен за Косачите, ако подобно нещо изобщо съществуваше. Целият, полет е бил избран за Прибирането. Не беше възможно. Не беше допустимо. Нали?

В продължение на няколко минути пасажерите осмисляха чутото. После се разнесоха въздишки, стонове, плач и накрая неконтролируемо хлипане. Нещастието можеше да се сравни с отказването на двигател по време на полет, както се беше случвало навремето, в дните на смъртните, при инцидентна повреда на техниката.

Бизнесменът имаше бърза мисъл и мигновено стигаше до решение в момент на криза. Знаеше какво трябва да направи. Вероятно и другите си мислеха същото, но той пръв премина към действие. Скочи от мястото си и хукна по пътеката към задната част на самолета. Други го последваха, но той стигна до задната врата преди тях. Огледа мигновено механизма ѝ, дръпна червената ѝ ръчка и я отвори в ярката слънчева сутрин.

Скок от такава височина до пистата можеше да му причини някоя счупена кост или изкълчен глезен, но нанитите в кръвоносната му система бързо щяха да отделят опиати, които да притъпят болката. Щеше да е в състояние да избяга, независимо от каквато и да е травма. Преди да е успял да се хвърли, чу Косачът да казва:

— Предлагам всички да се върнете по местата си, ако цените живота на обичаните от вас хора.

Беше обичайна процедура Косачите да прибират близките на онези, които оказват съпротива или бягат от Прибирането. Елиминирането на цели семейства беше сериозен повод за преосмисляне на действията. Но все пак ставаше дума за самолет — как щяха да узнаят кой точно е той, ако скочеше и избягаше?

Сякаш прочел мислите му, главният Косач добави:

— Разполагаме с данни за този самолет. Знаем имената на всички на борда. Включително и на стюардесата, която прояви страх да остане на поста си и си тръгна. Цялото ѝ семейство ще плати цената, наред с нея.

Бизнесменът падна на колене и отпусна глава в дланите си. Мъжът зад него го избута и все пак скочи.

Тупна на земята и побягна, по-разтревожен за случващото се в момента, отколкото от онова, което предстоеше утре. Вероятно нямаше семейство, за което да го е грижа, или предпочиташе и те да го придружат в неизвестното. Но бизнесменът не можеше да понесе мисълта, че съпругата и децата му ще бъдат прибрани заради него.

Прибирането е необходимо, каза си той. Всеки го знае и всеки е съгласен, че е жизнено необходимо. Кой беше той, че да спори? Струваше му се ужасно само сега, когато седеше в един от студените столове на смъртта.

Главният Косач вдигна ръка и посочи към него. Ноктите на пръстите му изглеждаха малко по-дълги, отколкото е редно.

— Ти — отсече той, — дръзкият. Ела тук.

Останалите се отдръпнаха от пътеката и бизнесменът пристъпи напред. Дори не усещаше краката си. Сякаш Косачът го дърпаше напред с невидимо въже. Толкова властно беше присъствието му.

— Трябва да приберем първо него — заяви русият грубоват Косач в яркооранжевата роба и вдигна нещо, което приличаше на огнехвъргачка. — Прибери първо него за назидание на другите.

Но главният Косач поклати глава.

— Преди всичко прибери това. Няма да си играем с огън на борда на самолет. Второ, назиданието предполага, че ще остане някой, който ще извлече поука. Безсмислено е, след като няма да оцелее човек, на когото примерът да послужи.

Онзи свали оръжието си и смирено сведе глава. Останалите двама Косачи нищо не казаха.

— Твърде бързо напусна мястото си — обърна се главният Косач към бизнесмена. — Очевидно си на алфа позицията в самолета. Като такъв, ще те помоля да посочиш реда на Прибирането на тези добри хора. Може да избереш да бъдеш последен, но преди това трябва да определиш поредността на останалите.

— Аз… аз…

— Хайде, не бъди колеблив. Доста решително хукна към опашката на самолета. Призови същата воля, за да понесеш този момент.

Очевидно Косачът се забавляваше. Не беше редно — това беше едно от основните правила на Форума на Косачите. В съзнанието му се оформи мисълта Трябва да подам оплакване. Но осъзна, че ще е доста трудно да го направи, когато е мъртъв.

Огледа ужасените хора наоколо — сега бяха ужасени от него. Сега и той беше техен враг.

— Чакаме — напомни жената със зелената роба, нетърпелива да започват.

— Как? — попита мъжът, като се опитваше да наложи контрол върху дишането си. — Как ще извършите Прибирането?

Главният Косач отмести една от плохите на робата си и разкри цял арсенал спретнато подредени оръжия. Ножове с най-различни размери. Огнестрелни. Други предмети, които бизнесменът дори не разпозна.

— Ще избираме метода според настроението си. Без запалителни устройства, то се знае. Сега, моля, започни да посочваш, за да пристъпим към действие.

Жената сви длан около дръжката на мачете и отметна косата си със свободната си ръка. Тя наистина ли облиза устните си? Предстоящата сцена нямаше да има нищо общо с Прибирането — щеше да бъде кървава баня и бизнесменът не желаеше да участва по какъвто и да е начин в нея. Да, съдбата му беше предопределена и нищо не можеше да я промени. А това означаваше, че не е нужно да играе извратената игра на Косача. Изведнъж усети, че побеждава страха и се изправи, така че да изравни поглед с тъмните очи на Косача в същия нюанс на синьото като робата му.

— Не, няма да избирам и няма да ви доставя удоволствието да гледате как се гърча. — След това се обърна към останалите пасажери. — Съветвам всеки от вас сам да сложи край на живота си, преди Косачите да ви пипнат. Изпитват твърде голямо удоволствие. Не заслужават ранга си, нито честта да ви подложат на Прибирането.

Главният Косач го изгледа остро, но само за миг. След това се обърна към придружителите си.

— Започвайте! — заповяда. Другите извадиха оръжия и се впуснаха в чудовищното Прибиране. — Аз съм вашият край — заяви главният Косач на висок глас пред умиращите. — Аз съм последната дума в пълноценно изживените ви животи. Благодарете. И нека това е сбогуването ви.

Главният Косач извади ножа си, но бизнесменът беше готов. В мига, в който острието проблесна, той се хвърли към него — последното доказателство за волята му бе да направи смъртта свой собствен избор вместо на Косача. Отхвърли ако не метода на Косача, то безумието му.

7.

Изкуството на елиминирането

На младини се чудех защо е такава рядкост да видиш из града Косач, облечен не в роба, а в обикновени дрехи. Това е правило в някои страни, но не и тук в Средмерика. У нас просто е приета практика, макар рядко да се нарушава. По-късно, когато улегнах, започнах да подозирам каква е причината. За свое собствено успокоение ние, Косачите, трябва да поддържаме известно разграничение от останалата част на човечеството. Дори в усамотението на собствения си дом откривам, че нося простата рокля с цвят на лавандула, която обличам под робата си.

Някои биха нарекли подобно поведение особено. Предполагам, че на дадено ниво е така, но за мен е по-важно да си напомням, че съм „друга“.

Със сигурност строго униформените длъжности позволяват на удостоените с тях да имат отделен живот. Служителите на реда и пожарникарите например само отчасти се дефинират с професията си. Извън работно време могат да носят джинси и тениска. Организират барбекюта със съседите и тренират децата си в конкретни спортове. Но да бъдеш Косач, означава да си такъв всеки час и всеки ден. Определя самото ядро на съществуването ти и само в мечтите си можеш да се освободиш от обвивката си.

Дори и в мечтите си често пъти осъзнавам, че ме занимава Прибирането…

Из официалния дневник Почитаемата Косач Кюри

— През годината, прекарана с мен — обясни Косач Фарадей на Роуан и Цитра, — ще усвоите умелото използване на различни видове хладни оръжия, ще се запознаете забележително добре с употребата на повече от десет огнестрелни оръжия, ще добиете работни познания в токсикологията и ще упражнявате най-смъртоносните бойни изкуства. Няма да постигнете съвършенство във всичко — за целта са нужни много години, — но ще придобиете основни умения, които ще служат като база за надграждане.

— Умения, които ще бъдат ненужни на този, който не бъде избран — отбеляза Цитра.

— Нищо, което учим, не е безполезно — увери я той.

При все че домът на Косача беше скромен и без декорация, в него имаше нещо впечатляващо: оръжейното помещение. Някога беше служило за гараж на старата къща, но сега по стените беше подредена богатата колекция на Косача. На едната бяха окачени хладните, а на другата — огнестрелните оръжия. Третата стена напомняше за етажерките в аптека, а на четвъртата бяха изложени архаични предмети. Лъкове със сложни извивки, колчан със стрели с обсидианов връх, страховити масивни арбалети, дори и боздуган, макар да им беше трудно да си представят как Косач Фарадей отнема нечий живот с боздуган. Струваше им се, че четвъртата стена е по-скоро място за музейни експонати, но не бяха съвсем убедени и несигурността ги безпокоеше.

Дневният режим беше изключително строг. Роуан и Цитра тренираха с хладни оръжия и други пособия, влизаха в спаринг сесии срещу Косача, който беше учудващо силен и пъргав за видимата си възраст. Научиха се да стрелят на специално стрелбище за Косачи и ученици, където употребата на оръжия, забранена за ползване сред обществото, дори се насърчаваше. Изучиха основите на Бокатор на черната вдовица — смъртоносна версия на древно камбоджанско бойно изкуство, специално развито за нуждите на Форума на Косачите. Чувстваха се изтощени, но същевременно по-силни, отколкото всеки от тях някога е бил.

И все пак физическите тренировки бяха само половината от режима им. В средата на оръжейното помещение имаше стара дъбова маса, очевидно реликва от Епохата на смъртните. Именно там Косач Фарадей ги учеше по няколко часа на ден какво е да бъдеш Косач. Часовете по проницателност, история и химия на отровите, както и водене на ежедневни записки в ученическите им дневници. Имаха да научат много повече за смъртта, отколкото някога бяха подозирали.

— История, химия, писане… все едно съм в училище — гневеше се Роуан пред Цитра, тъй като не би дръзнал да се оплаче пред Косач Фарадей.

Тогава дойде ред на Прибирането.

— Всеки Косач трябва да изпълни квота от двеста и шейсет Прибирания годишно — каза им Косач Фарадей. — Това означава приблизително пет пъти седмично.

— Значи си почиваше през уикенда — пошегува се Роуан в опит да внесе известна лековатост в напрегнатата обстановка. Но на Фарадей не му се стори забавно. За него нищо, свързано с Прибирането, не можеше да бъде повод за смях.

— В дните, през които не съм ангажиран с Прибирането, присъствам на погребения и правя проучвания за предстоящи Прибирания. Косачите, или може би е редно да кажа добрите Косачи, нямат чести почивни дни.

Нито на Роуан, нито на Цитра им беше хрумвало, че е възможно не всички Косачи да са добри. Беше общоизвестно, че Косачите се придържат към най-висок морал и етични стандарти. Подхождаха мъдро към крайните срокове и правеха избора си справедливо. Приемаше се, че дори онези, които копнееха за слава, всъщност я заслужаваха. Идеята, че има Косачи, не толкова достойни като Косач Фарадей, никак не се хареса на нито един от новите му ученици.

Цитра така и не се отърси от жестокия шок от Прибирането. Макар след онзи първи ден Косач Фарадей да не беше поискал от тях да отнемат живот, ролята им на ученици беше достатъчно тежка. Всеки ненавременен край беше обвит в свой собствен плащ от скръб като повтарящ се кошмар, който не избледнява. Тя си мислеше, че ще претръпне, че някак ще свикне със задачата си. Така и не се случи.

— Това означава, че подбирам мъдро — обясни ѝ Косач Фарадей. — Ако не плачеш до пълно изтощение всеки път, не си достатъчно състрадателен, за да бъдеш Косач.

Тя се съмняваше, че на Роуан му се случва да плаче до пълно изтощение. Той беше от момчетата, които пазеха емоциите си заключени в себе си. Не ѝ беше по силите да ги отгатне. Тревожеше я, че е твърде непрозрачен. Или пък беше толкова прозрачен, че тя буквално виждаше през него. Не можеше да прецени.

Бързо научиха, че Косач Фарадей е много изобретателен в методите си за Прибирането. Никога не повтаряше напълно подхода си.

— Но не спазват ли Косачите ритуал? — попита го Цитра. — Не осъществяват ли винаги Прибирането по един и същи начин?

— Да, но все пак трябва да търсим собствения си почерк — отговори ѝ той. — Наш личен код за изпълнение на длъжността. Аз предпочитам да гледам на всяка личност, която съм избрал за Прибирането, като на отделен човек, който заслужава край, единствен по рода си.

Той им изброи седемте основни метода в изкуството на убиването.

— Трите най-често използвани включват употреба на хладно и огнестрелно оръжие и травма от удар. Следващите три са задушаване, отравяне и катастрофални поражения като електрошок или огън… макар да намирам огъня за ужасен начин за Прибиране и никога не бих го използвал. Последният метод не включва употребата на оръжие и всъщност е причината да ви обучаваме на Бокатор.

Да станеш Косач, обясни той, означавало да си достатъчно опитен във всички методи. Цитра си даде сметка, че „да си достатъчно опитен“ означава да си взел участие в различни варианти на Прибирането. Щеше ли да я накара да дръпне спусъка? Да забие ножа? Да замахне с палка? Щеше ѝ се да е убедена, че не е способна да го направи. Отчаяно ѝ се искаше да вярва, че не става за Косач. За пръв път в живота си копнееше да се провали.

Чувствата на Роуан по въпроса бяха смесени. Той откри, че моралът и високата етика на Косач Фарадей му дават цел… но само в присъствието на Косача. В мига, в който оставаше насаме с мислите си, Роуан започваше да се съмнява във всичко. Дълбоко в съзнанието му се беше загнездил ликът на онази жена, която, макар и уплашена, покорно отвори уста, за да бъде отровена. Изражението ѝ, секунда преди да сдъвче хапчето. Аз се обучавам в най-старото престъпление на този свят, казваше си той в най-печалните си моменти. И ще става все по-зле.

При все че дневниците на Косачите бяха публични, тези на стажантите все още се ползваха от лукса да бъдат лични. Косач Фарадей даде на Роуан и Цитра дебели тефтери със светла кожена подвързия и пергаментови листове с неравни краища. На Роуан му се сториха като реликва от Средновековието. Не би се изненадал, ако Фарадей ги снабдеше и с пачи пера. Все пак милостиво им бе позволено да ползват обичайните пособия за писане.

— Дневниците на Косачите традиционно се изработват от пергамент от агнешка кожа и млада кожа.

— Предполагам, че имате предвид „млада“ козя кожа — не се въздържа Роуан. — Не млада от младеж?

Най-накрая Косачът се разсмя. Цитра като че ли се разстрои, че тъкмо Роуан накара Фарадей да се разсмее, сякаш този факт го поставяше на по-висока позиция от нея самата. Роуан знаеше, че колкото и да ѝ е противна идеята да стане Косач, тя ще се бори с него за позицията, просто защото така беше устроена. По природа имаше състезателен дух и не можеше да го преодолее.

Роуан умееше да избира битките си. Биваше го да участва в съревнования, но рядко би го направил, за да се изтъква. Чудеше се дали това ще му даде предимство пред Цитра. Чудеше се дали всъщност го иска.

Да бъде Косач, не би могло да представлява изборът на живота му. Все още не беше правил много избори, тъй че нямаше реална представа как точно ще постъпи в безкрайното си бъдеще. И все пак сега, след като имаше ментор Косач, започваше да разбира, че може да притежава нужната за целта издръжливост. Щом Косач Фарадей беше преценил, че са му присъщи моралните качества за длъжността, вероятно беше така.

Що се отнася до дневника, Роуан го мразеше. В голямо семейство, в което на практика никой нямаше желание да го слуша, той беше свикнал да пази мислите си само за себе си.

— Не виждам какъв е големият проблем — подхвърли веднъж Цитра, докато работеха по дневниците си след вечеря. — Никой освен теб няма да го чете.

— Защо го водя тогава? — сопна се Роуан.

Цитра въздъхна, сякаш говореше на дете.

— Това е подготовка за писането на официалния дневник. Който от нас получи пръстена, ще бъде задължен по закон шест да води официален косачески дневник за всеки ден от живота си.

— Който съм сигурен, че никой няма да чете — настоя Роуан.

— Все пак е възможно някой да го прочете. Архивът на Косачите е достъпен публично.

— Да — отвърна Роуан. — Отнася се и за Бурята. Хората могат да прочетат всичко, но никой не го прави. Единственото, което вършат, е да играят игри и да гледат холограми на котки.

Цитра сви рамене.

— Още една причина да не се тревожиш, че водиш дневник. Стига да имаш безброй страници, можеш да включиш в тях пазарския си списък и какво си ял за закуска. Никой няма да го е грижа.

Но Роуан беше загрижен. Ако се налагаше да изписва страница след страница, ако трябваше да прави същото, което правят Косачите, щеше да го изпълнява правилно, или изобщо нямаше да го върши. А сега, докато гледаше празния лист пред себе си, установи, че по-скоро е склонен „изобщо“ да не го върши.

Той наблюдаваше Цитра, докато пишеше, напълно погълната от дневника си. От мястото си не можеше да прочете написаното, но виждаше, че има красив почерк. Изглежда, беше учила калиграфия в училище. Беше сред дисциплините, които учениците избираха, за да се усъвършенстват. Като латинския. Подозираше, че ще му се наложи да овладее писането в курсив, ако станеше Косач, но засега щеше да се придържа към лишения си от елегантност разкривен почерк.

Чудеше се дали ако Цитра учеше в същото училище като него, някога щяха да се сближат? Вероятно дори нямаше да се познават. Тя беше от момичетата, които се изявяват, а той — от хлапетата, които странят от всичко. Орбитите, в които кръжаха, имаха също толкова нищожен шанс да се пресекат, колкото Марс и Юпитер в нощното небе. И все пак сега бяха свързани от общи интереси. Не бяха точно приятели — така и не получиха шанса да се сближат, преди да бъдат включени в надпревара. Бяха партньори, бяха съперници… а на Роуан му беше изключително трудно да осмисли чувствата си към нея. Знаеше само, че му харесва да я гледа как пише.

Косач Фарадей проявяваше особена строгост по отношение на семействата.

— Не е препоръчително да поддържате контакт с близките си по време на обучението.

На Цитра ѝ беше трудно. Липсваха ѝ родителите ѝ, но най-много от всичко ѝ липсваше брат ѝ Бен — изненадващо за самата нея, защото у дома никога не беше достатъчно търпелива към него.

На Роуан като че ли раздялата със семейството не му пречеше.

— Биха се зарадвали много повече на имунитета, отколкото на присъствието ми сред тях — призна той пред Цитра.

— Еха — възкликна тя. — Да не би да очакваш съчувствие?

— В никакъв случай. Вероятно завист. Така е много по-лесно да се откажа от всичко.

Веднъж Косач Фарадей все пак измени на правилото си. Беше изминал около месец от започването на обучението им и той позволи на Цитра да присъства на сватбата на леля си.

Макар всички да бяха облечени в официални тоалети и смокинги, Косач Фарадей не разреши на Цитра да се издокара.

— Не е редно да се възприемаш като част от този свят. — Подейства. Обикновените ежедневни дрехи сред цялата суета наоколо я накараха да се почувства още повече като аутсайдер — ученическата гривна допълнително влоши нещата.

Вероятно точно това беше причината Косач Фарадей да ѝ позволи да присъства — за да види още по-ясно разликата между себе си такава, каквато е била преди, и каквато беше сега.

— Е, как е? — попита я братовчедка ѝ Аманда. — Прибирането и всичко останало. Много ли е жестоко?

— Не ни е позволено да говорим за това — отговори Цитра. Не беше истина, но тя нямаше желание да коментира Прибирането, сякаш бе някоя училищна клюка.

Трябваше да се включи в разговора, вместо рязко да го прекрати, тъй като Аманда беше сред малцината, които я заговориха. Повечето от присъстващите извръщаха поглед, а други я коментираха, докато си мислеха, че не ги забелязва, но най-много бяха онези, които я избягваха, сякаш разнасяше зараза от Епохата на смъртните. Вероятно, ако вече беше получила пръстена, щяха да са любезни към нея с надежда да получат имунитет, но очевидно позицията ѝ на стажант не предизвикваше у тях нищо повече от потръпване.

Брат ѝ странеше от нея и дори майка ѝ се държеше отчуждено. Задаваше ѝ стандартни въпроси от сорта на „Храниш ли се?“ или „Спиш ли достатъчно?“.

— Разбрах, че с теб живее и някакво момче — отвори дума баща ѝ.

— Той си има собствена стая, а и изобщо не се интересува от мен — каза му тя и усети странно смущение от признанието си.

Цитра издържа церемонията, но се извини преди приема и взе обществен автомобил до дома на Косач Фарадей, неспособна да понесе и минута повече от това преживяване.

— Рано се прибираш — отбеляза Косач Фарадей и макар да се престори на изненадан, на масата имаше сервирана вечеря и за нея.

8.

Въпрос на избор

Косачите трябва да имат ясна преценка за смъртта и все пак съществуват отговори, които ни убягват.

Жената, която прибрах днес, ми зададе невероятен въпрос.

— Къде ще отида сега? — попита ме.

— Разбери — залових се да обясня спокойно, — че твоите спомени и записи от живота ти вече са архивирани в Бурята, така че няма да се изгубят. Тялото ти ще бъде върнато на Земята по начин, определен от близките ти.

— Да, всичко това ми е известно — каза тя. — Но какво ще стане с мен?

Въпросът ме озадачи.

— Както вече споменах, конструкцията на спомените ти ще продължи да съществува в Бурята. Любимите ти хора ще могат да разговарят с нея, а конструкцията ще отговаря.

— Да — промълви тя леко развълнувана — но какво ще стане с мен?

В този момент пристъпих към Прибирането. Чак след като си отиде, признах:

— Не знам.

Из официалния дневник на Почитаемата Косач Кюри

— Днес ще извърша Прибирането сам — съобщи Косач Фарадей на Роуан и Цитра в един февруарски ден през втория месец на обучението им. — Докато отсъствам, имам задача за всеки от вас. — Той отведе Цитра в оръжейното помещение. — Ти, Цитра, ще лъснеш всяко от хладните ми оръжия.

Всекидневно влизаше в стаята за уроците, но никога не беше оставала сама, в уединение с инструментите на смъртта — преживяването бе напълно различно.

Косачът отиде до стената с хладните оръжия, където имаше всичко — от мечове до сгъваеми ножове.

— Някои са почти чисти, други доста зацапани. Ти ще решиш от каква грижа се нуждае всеки предмет.

Цитра го наблюдаваше как мести поглед от едно оръжие към друго, как задържа очи достатъчно дълго, вероятно за да извика спомените си.

— Всичките ли сте използвали? — попита тя.

— Само около половината… освен това само за по едно Прибиране. — Той се протегна и взе рапира от четвъртата стена — тази с по-старите на вид оръжия. Изглеждаше така, както вероятно са изглеждали тези на Тримата мускетари. — Като по-млад значително залагах на драмата. Отидох да прибера човек, който се занимаваше с фехтовка. Предизвиках го на дуел.

— И спечелихте?

— Не. Изгубих. Два пъти. Първия път ме прониза във врата, а на втория сряза феморалната ми артерия… беше много добър. Победите му осигуриха време, но той беше избран за Прибирането и не можех да се откажа. Някои Косачи са склонни да размислят, но това води до компромиси и е в полза на по-убедителните. Аз съм твърд в решенията си.

— На четвъртия тур го пронизах в сърцето с върха на шпагата си. С последния си дъх успя да ми благодари, че съм му позволил да умре в схватка. През всичките ми години като косач това е единственият път, когато съм получил благодарност за онова, което върша.

Косач Фарадей въздъхна и върна рапирата на мястото ѝ, а Цитра осъзна, че това е почетно място.

— След като имате всичките тези оръжия, защо взехте тъкмо нашия нож, когато дойдохте да приберете съседката ни? — не се сдържа Цитра.

Косачът се ухили.

— За да изпитам реакцията ти.

— Изхвърлих го — заяви тя.

— И аз така подозирах — отговори той. — Но тези тук ще ги лъснеш.

После я остави сама.

Щом Косачът си тръгна, Цитра огледа оръжията. Не изпитваше извратено любопитство, но все пак ѝ се искаше да узнае кои от тях бяха употребявани и как. Струваше ѝ се, че благородните оръжия трябва да имат история, която да се предава нататък, и ако не на Роуан и нея, то тогава на кого?

Момичето откачи един ятаган от стената. Тежко чудовище, което можеше да разсече човек с един-единствен замах. Дали Косач Фарадей го беше използвал, за да обезглави някого? В известен смисъл беше в стила му: бързо, безболезнено, ефикасно. Цитра бавно вдигна ятагана във въздуха и се зачуди дали би имала силата да обезглави някого.

Майчице, в какво се превръщам?

Остави оръжието на масата, взе парцала и започна да го чисти, а след като приключи, посегна към следващия предмет, а после и към по-следващия, но през цялото време се опитваше да не поглежда към отражението си в лъщящите остриета.

Задачата на Роуан не беше толкова емоционална, но беше още по-обезпокоителна.

— Днес ти ще се заемеш с подготовката на следващото Прибиране — съобщи Косач Фарадей, а после му връчи списък с параметри, на които трябваше да отговаря новият субект. — Цялата информация, която ще ти е нужна, е в Бурята и ако си достатъчно умен, ще я откриеш. — След това се отправи към Прибирането за деня.

Роуан едва не допусна грешката да зададе списъка с параметри на Бурята и да поиска посочване на субект — все пак се сети, че на Косачите е строго забранено да търсят помощ оттам. Имаха пълен достъп до цялата мощ на облачната информация, но не можеха да ползват алгоритмите на „съзнанието“. Косач Фарадей им беше разказал за друг Косач, който се опитал да го направи. Още в същия миг до Свещеното острие бил изпратен доклад от името на Бурята и провинилият се бил „сурово наказан“.

— Какво е наказанието за Косач? — беше попитал Роуан.

— Да изпита смъртта дванайсет пъти подред пред комисия от Косачи и всеки път да бъде съживяван. След дванайсетото съживяване беше подложен на пробация в продължение на година.

Роуан предположи, че комисията от Косачи е проявила голяма изобретателност в методите си на наказание. Предположи, че да умреш дванайсет пъти подред от ръката на Косачи, е много по-лошо от това да се размажеш.

Започна да въвежда параметрите на търсене. Беше инструктиран да не го ограничава само до техния град, а да се разпростре в цяла Средмерика — огромна площ в средата на континента. След това стесни търсенето до градове с население под десет хиляди души, намиращи се на брега на реки. Накрая — до къщи или апартаменти, разположени на не повече от трийсет метра от брега на реката. После се разрови за хора на двайсет години и повече, които живеят в съответните домове.

Резултатът включваше четиридесет хиляди души.

Беше стигнал до него за пет минути. Нямаше да изпълни лесно следващите няколко изисквания.

Субектът трябва да е добър плувец.

Сдоби се със списък на всяка гимназия или университет във всеки речен град и направи кръстосана проверка на всички, участвали в отбори по плуване през последните двайсет години, или такива, които са се записали в триатлон. Около осемстотин души.

Субектът трябва да обича кучета.

Посредством кода за достъп на Косач Фарадей Роуан откри списък на всички публикации и блогове, свързани с кучета. Влезе в базите данни на магазините за домашни любимци и направи списък на клиентите, които редовно са купували храна за кучета през последните няколко години. Това сведе броят на имената до сто и дванайсет.

Субектът трябва да е проявил героизъм в сфера, която не е свързана с професионалната му квалификация.

Роуан проведе старателно търсене по думите „герой“, „смелост“ и „спасяване“ сред всичките сто и дванайсет имена. Помисли си, че ще е истински късмет да се появи дори едно-единствено име… но за негова изненада останаха четирима души, които са постъпили героично в определен момент от живота си.

Щракна върху всяко от имената и се появиха четири снимки. На мига съжали, тъй като щом имената се сдобиха с лица, те се превърнаха в хора, вместо в параметри.

Мъж с кръгло лице и завладяваща усмивка.

Жена, която може би беше нечия майка.

Тип с твърде рошава коса.

Мъж, който като че ли не се беше бръснал от три дни.

Четирима души. А Роуан трябваше да реши кой от тях ще умре утре.

Веднага усети, че клони към небръснатия тип, но осъзна, че допуска пристрастие. Човек не бива да бъде дискриминиран само защото не се е избръснал, преди да се снима. Дали изключваше жената само защото е жена?

Добре, тогава оставаше усмихнатият мъж. Сега пък Роуан реши, че избира най-приятния на вид.

Момчето реши да научи повече за всеки от тях, като използва кода за достъп на Косач Фарадей, така че да открие лична информация, до която иначе нямаше как да се добере. Все пак ставаше въпрос за човешки живот — не беше ли редно да прибегне до всички необходими средства, за да вземе справедливо решение?

Този беше влязъл в горяща сграда на младини, за да спаси член на семейството си. Онзи пък има три малки деца. Другият, от своя страна, е доброволец в приют за животни. Но пък братът на този е бил избран за Прибирането преди няколко години…

Роуан си мислеше, че всеки факт би могъл да му е от полза, но колкото повече узнаваше за всеки от тях, толкова по-трудно ставаше решението. Продължи да рови в живота им и затъваше във все по-голямо и по-дълбоко отчаяние, ала в този момент входната врата се отвори и влезе Косач Фарадей. Навън беше тъмно. Кога се беше спуснала нощта?

Косачът изглеждаше уморен, а робата му беше изпръскана с кръв.

— Днес Прибирането беше… по-проблемно, отколкото очаквах — сподели той.

Цитра излезе от оръжейното помещение.

— Всички хладни оръжия са лъснати до блясък — обяви тя.

Фарадей кимна одобрително към нея. После се извърна към Роуан, който все още беше на компютъра.

— И кой е следващият за Прибирането?

— Аз… ъъъ… стесних търсенето до четирима.

— И? — отвърна Косачът.

— Всичките отговарят на профила.

— И? — повтори Косачът.

— Ами, този тъкмо се е оженил, а другият пък си е купил къща…

— Избери един — настоя Косачът.

— … а онзи е получил хуманитарна награда миналата година…

— ИЗБЕРИ ЕДИН! — кресна Косачът с такава ярост, каквато Роуан не беше очаквал от него. Стените буквално се разтресоха. Момчето си мислеше, че може и да му се размине, както се случи с жената и хапчето цианид. Но не — днешният тест беше напълно различен. Роуан погледна към Цитра, която стоеше до вратата на оръжейното помещение, застинала като случаен свидетел на инцидент. Наистина беше сам в ужасното си решение.

Роуан погледна екрана, направи гримаса и посочи мъжа с рошавата коса.

— Този — каза Роуан. — Приберете него.

Роуан затвори очи. Току-що беше осъдил човек на смърт само заради лошата му прическа в конкретния ден.

Тогава почувства стабилната длан на Косача на рамото си. Помисли, че ще получи порицание, но вместо това Косачът отрони:

— Браво.

Роуан отвори очи.

— Благодаря, сър.

— Ако това не е било най-трудното нещо, което си правил през целия си живот, бих се притеснил.

— Някога става ли по-лесно? — попита Роуан.

— Определено се надявам да не е така — отговори Косачът.

Следващия следобед Брадфорд Зилър се прибра от работа и завари в дневната си Косач. Щом влезе, Косачът се изправи. Инстинктът му подсказа да се обърне и да избяга, но тийнейджър със зелена гривна, който беше застанал встрани, затвори вратата след него.

С нарастващ ужас Брадфорд зачака Косачът да заговори, но той само кимна към момчето, което прочисти гърлото си и изрече:

— Господин Зилър, избран сте за Прибирането.

— Кажи му и останалото, Роуан — подкани го търпеливо Косачът.

— Работата е там… че тъкмо аз ви избрах за Прибирането.

Брадфорд местеше поглед между двамата с внезапно видимо облекчение, тъй като това очевидно беше шега.

— Добре, кои сте вие, по дяволите? Кой организира това?

Тогава Косачът вдигна ръка и показа пръстена си. А куражът на Брадфорд отново се изпари като след второто спускане на влакче на ужасите. Не беше шега… беше съвсем истинско.

— Младежът е един от моите стажанти — обясни Косачът.

— Съжалявам — обади се момчето. — Не беше лично. Просто отговаряте на определен профил. Едно време, в Епохата на смъртните, много хора са губили живота си в опит да избавят някого. Голяма част от тях са скачали в буйни реки, за да спасят домашния си любимец. Повечето са били добри плувци, но това няма значение в бурни води.

Кучетата! Помисли си Брадфорд. Точно така, кучетата!

— Не можете да ме нараните! — заяви той. — Ако го направите, кучетата ми ще ви разкъсат.

Но къде бяха те?

Тогава от спалнята му се появи момиче със същата зелена гривна като на момчето.

— Упоих ги и трите — съобщи тя. — Ще се оправят, но няма да безпокоят никого.

По ръката ѝ имаше кръв. Не на някое от кучетата, а нейна. Бяха я ухапали. Браво на тях.

— Не е лично — повтори момчето. — Съжалявам.

— Едно извинение е достатъчно — обърна се Косачът към момчето. — Особено когато е искрено.

Брадфорд се изсмя, макар вече да знаеше, че всичко е съвсем истинско. Просто му се стори някак забавно. Коленете му омекнаха и той се отпусна на канапето, а смехът му беше заместен от негодувание. Как беше възможно това да е честно? Как можеше да е честно?

В този момент момчето коленичи пред него и щом Брадфорд се извърна, срещна погледа му. Сякаш пред него стоеше много по-стара душа.

— Чуйте ме, господин Зилър, — заговори момчето. — Знам, че сте спасили сестра си от горяща сграда, когато сте били на моята възраст. Знам колко усилия сте положили, за да спасите брака си. Също така мислите, че дъщеря ви не ви обича, но това не е истина.

Брадфорд го изгледа недоверчиво.

— Откъде знаеш всичко това?

Момчето стисна устни.

— Наше задължение е да знаем. Прибирането ви няма да промени нищо. Водили сте добър живот. Косач Фарадей е тук, за да му сложи край.

Зилър взе да се моли за телефонно обаждане, пазареше се за още един ден, но, разбира се, нищо от това не беше възможно. Казаха му, че може да напише бележка, но той така и не намери сили да потърси пособия за писане.

— Знам как се чувствате — промълви момчето.

— Как ще го направите? — попита накрая той.

Косачът отговори:

— Избрах за теб традиционно удавяне. Ще те отведем до реката. Ще те потопя, докато животът те напусне.

Брадфорд стисна очи.

— Чувал съм, че удавянето е неприятен начин да си отидеш.

— Мога ли да му дам малко от същото, което дадох на кучетата? — попита момичето. — Поне ще бъде в безсъзнание.

Косачът помисли и кимна.

— Ако пожелаете, ще ви спестим страданията.

Но Брадфорд поклати глава, осъзнал, че иска да изживее всяка секунда, която му остава.

— Не, искам да бъда в съзнание.

Щом удавянето щеше да е последното му преживяване, то нека поне го оползотвореше докрай. Чувстваше как сърцето му ускорява ритъм, тялото му потрепва от прилива на адреналин. Боеше се, но това означаваше, че още е жив.

— Хайде тогава — рече благо Косачът. — Нека идем заедно до реката.

Цитра остана силно възхитена от начина, по който се справи Роуан. Макар да започна разговора с човека леко разтреперан, бързо се окопити. Хвана юздите на страха на мъжа и го успокои. Цитра силно се надяваше, когато дойде нейният ред да направи избор, да може да запази самообладанието си така, както го беше постигнал Роуан. Задачата ѝ днес се изчерпваше с упояването на няколко кучета. Разбира се, беше ухапана, но нищо особено. Опита се да убеди Фарадей да заведат кучетата в приют, ала той не се съгласи. Все пак ѝ позволи да се обади в приюта да приберат животните. Също и на патолога да дойде за човека. Косачът предложи да я заведе в болница за експресно лекуване на ухапванията по ръката, но тя отказа. Собствените ѝ нанити щяха да я изцерят до сутринта, а и имаше нещо завладяващо в дискомфорта, който изпитваше. Длъжна беше да понесе малко болка заради онзи мъж.

— Това беше впечатляващо — призна тя пред Роуан по дългия път към дома.

— Да, преди да повърна на брега на реката.

— Все пак се случи чак след Прибирането — отбеляза Цитра. — Даде на онзи човек сила да се изправи пред смъртта.

Роуан сви рамене.

— Вероятно.

Скромността му се стори на Цитра едновременно влудяваща и достойна за възхищение.

9.

Есме

Има едно стихотворение на Почитаемия Косач Сократ — един от първите Косачи. Той е написал много произведения, но точно това ми стана любимо.

Към меча не посягай с нетърпение,

най-дръзките и най-безсрамни отхвърли,

че куче, привикнало на лай и зъби,

най-тежкия грях носи на всичките дни.

То ми напомня, че при всичките ни възвишени идеали и множеството предпазни мерки на Форума на Косачите срещу корупция и престъпност, трябва винаги да бъдем бдителни, тъй като властта неизменно е заразена с единствената болест, която ни е останала: вирусът, наречен човешка природа. Боя се, че всички Косачи започваме да харесваме онова, което вършим.

Из официалния дневник на Почитаемата Косач Кюри

Есме ядеше прекалено много пица. Майка ѝ я предупреждаваше, че пицата ще я убие. Никога не ѝ беше хрумвало, че ще се окаже истина.

Косачът атакува по-малко от минута, след като тя беше получила димящото си парче право от фурната. Беше краят на учебния ден и заниманията за четвърти клас я бяха изтощили. Обядът не струваше. Салатата с риба тон, която ѝ беше дала майка ѝ, беше топла и леко вкиснала след всичките часове. Определено не изглеждаше апетитна. Всъщност храната, която майка ѝ приготвяше, никога не получаваше максимална оценка според класацията ѝ. Тя се опитваше да накара Есме да се храни малко по-здравословно, тъй като Есме имаше известни проблеми с теглото. Въпреки че нанитите ѝ можеха да бъдат настроени така, че да забързат леко метаболизма ѝ, майка ѝ не искаше и да чуе. Твърдеше, че това е опит да се пребори със симптома, а не с проблема.

— Не може да се справяш с всичко, като променяш нанитите си — настояваше майка ѝ. — Трябва да се научиш на малко самоконтрол.

Е, можеше да се научи на самоконтрол и утре. Днес ѝ се ядеше пица.

Любимата ѝ пицария „При Луиджи“ се намираше в бюфета на Градската галерия „Фулкръм“, точно на път от училище. Е, не съвсем. Оглеждаше кашкавала, чудеше се как да отхапе първата хапка, без да опари небцето си, и в този момент Косачите се появиха. Стоеше с гръб към тях и не ги видя веднага. Но ги чу… или поне един от тях.

— Добър ден, добри хора — каза той. — Животът ви ще се промени из основи.

Есме се обърна и ги видя. Бяха четирима. Облечени в бляскави роби в ярки цветове. Есме никога не беше виждала нещо подобно. Никога не беше виждала Косач. Остана очарована. До мига, в който трима от тях не извадиха оръжия, още по-лъскави от обсипаните им с камъни роби, а четвъртият насочи огнехвъргачка.

— Този бюфет беше избран за Прибиране — обяви водачът им и те започнаха ужасяващата си мисия.

Есме знаеше какво трябва да направи. Заряза пицата си, мушна се под масата и запълзя. Но не беше единствена. Изглежда, всички бяха постъпили като нея и сега се влачеха по пода. Като че ли Косачите не се развълнуваха особено. Виждаше стъпалата им между пълзящите хора. Фактът, че жертвите им бяха на четири крака, не ги забави ни най-малко.

Есме изпадаше в паника. Беше чувала истории за Косачи, които извършват масово Прибиране, но досега си мислеше, че са просто слухове.

Зърна пред себе си Косача с жълтата роба и хукна бързо назад, но там вече беше онзи със зелената. Есме се сви между масите край две саксии с палми, подпалени от Косача в оранжево, и когато се измъкна от другата страна, се оказа, че няма прикритие.

Намираше се в зоната за приготвяне на храната, а момчето, което ѝ беше поднесло пицата, лежеше проснато безжизнено върху плота. Имаше малко местенце между кофата за боклук и стената. Не беше слаба, затова призова най-кльощавите си мисли и се намъкна в пролуката. Не представляваше кой знае какво прикритие, но ако излезеше оттук, щеше да се озове право пред огъня. Вече беше видяла няколко души, които се бяха опитали да бягат на зигзаг и се оказаха пронизани със стоманени стрели от арбалет. Не смееше да помръдне. Затова просто зарови лицето си в ръце. Остана така, хлипаща и заслушана в ужасните звуци наоколо, докато не настъпи тишина. Отказваше да отвори очи, но чу някой да казва:

— Ехо.

Есме отвори очи и водачът на Косачите — онзи, облечен в синьо — стоеше точно пред нея.

— Моля ви… — изхлипа тя. — Моля ви, нека не съм част от Прибирането.

Мъжът ѝ подаде ръка.

— Прибирането приключи — успокои я той. — Не остана никой освен теб. Сега ми подай ръка.

Твърде уплашена да откаже, Есме го послуша, сложи длан в неговата и се надигна от скривалището си.

— Тъкмо теб търсех, Есме — рече той.

Есме зяпна, щом го чу да произнася името ѝ. Защо би я потърсил Косач?

Другите трима Косачи се събраха наоколо. Никой от тях не вдигна оръжие срещу нея.

— Идваш с нас — заяви този в синьо.

— Но… но майка ми.

— Майка ти вече знае. Осигурих ѝ имунитет.

— Наистина?

— Да, наистина.

Тогава момичето Косач — онова в зелената роба, подаде на Есме чиния.

— Струва ми се, че това е твоята пица.

Есме я взе. Беше достатъчно изстинала, че да може да я яде.

— Благодаря.

— Ела с нас — продължи Косачът в синьо — и ти обещавам, че от този момент нататък животът ти ще бъде всичко, за което някога си мечтала.

И така, Есме тръгна с Косачите, щастлива, че е останала жива, и се опита да не мисли за всички хора наоколо, които вече не бяха. Определено не беше предполагала, че така ще се развие денят ѝ… но коя беше тя да оспорва нещо, което със сигурност беше просто съдба?

10.

Забранени отговори

Имало ли е някога време, когато човечеството не е било поразено от отегчение? Време, когато не е било така трудно да постигнеш мотивация? Щом погледна архивите на новините от Епохата на смъртните, ми се струва, че хората са имали повече причини да вършат дейностите, с които са се занимавали. Животът е бил печелене на време, не само изтичането му.

А и репортажите за тези новини… колко вълнуващи са били само. Изпълнени с всевъзможни престъпни прояви. Възможно е било да се окаже, че в свободното си време съседът ти е търгувал със забранени химикали. Обикновени хора са отнемали живот без позволението на обществото. Гневни индивиди са присвоявали чужди превозни средства и са въвличали служителите на реда в опасни преследвания на неконтролирани пътища.

И сега имаме неприемливи, но те не правят нищо повече от това да изхвърлят някой боклук или да преместят стоки от магазина на непредвидено за целта място. Никой вече не се гневи на системата. Най-много някой да си позволи да погледне криво.

Вероятно точно затова Бурята все още допуска известно икономическо неравноправие. Със сигурност би могла да осигури еднаква състоятелност на всички, но така само би допринесла за отегчението, характерно за безсмъртието. Макар да притежаваме каквото ни е нужно, все още ни е позволено да се борим за онова, което желаем. Разбира се, никой не се бори така, както по времето на смъртните, когато неравенството е било толкова осезаемо, че хората на практика са крадели един от друг… понякога дори се е стигало и до жертви.

Не ми се иска престъпността да се върне, но наистина се уморявам от факта, че ние, Косачите, сме единственият повод за страх. Би било хубаво да има съревнование.

Из официалния дневник на Почитаемата Косач Кюри

— Приятел, казвам ти, всички за това говорят. До един си мислят, че искаш да станеш Косач, за да си отмъстиш в училище!

В обикновен мартенски ден — през един от редките следобеди, когато Косач Фарадей отпусна на Роуан свободно време — младежът отиде да види приятеля си Тайгър, който не се беше размазвал от цели три месеца. Сега забиваха кошове само на няколко пресечки от дома на Роуан (където не му беше позволено да ходи, но вероятно нямаше да иде дори и без забраната).

Роуан хвърли топката към Тайгър.

— Не беше това причината да приема обучението.

— Аз съм наясно, ти също, но хората вярват на онова, в което им се иска да вярват. — Той се ухили. — Изведнъж станах голяма работа само защото съм ти приятел. Мислят си, че мога да им осигуря достъп до пръстена ти. Истории за имунитет, за смърт.

При мисълта, че Тайгър се явява застъпник на Роуан, момчето едва не се изсмя. Много добре разбираше, че Тайгър изкопчва от хората каквото му скимне. Вероятно дори им искаше пари за услугата.

Роуан открадна топката и стреля. Не беше играл от преместването си при Косача, но ако не целта, то ръката му беше сигурна. Чувстваше се по-силен от всякога, издръжливостта му беше безкрайна, изцяло благодарение на тренировките по Бокатор.

— Нали, щом си получиш пръстена, задължително ще ми дадеш имунитет? — Тайгър стреля, но не улучи. Очевидно преднамерено. Оставяше Роуан да победи.

— Първо, не знам дали той ще даде пръстена точно на мен. И второ, не мога да ти осигуря имунитет.

Тайгър изглеждаше искрено шокиран.

— Какво? Защо не?

— Проява на пристрастие е.

— Нали затова са приятелите?

На игрището се появиха още няколко хлапета и попитаха дали могат да се включат, но в мига, в който зърнаха гривната на Роуан, промениха намеренията си.

— Няма проблем — натърти най-голямото момче. — Игрището е изцяло ваше.

Беше тягостно.

— Не, можем да поиграем всички…

— Не-е… ще идем другаде.

— Казах, че можем да поиграем! — настоя Роуан и съзря такъв страх в очите на останалите хлапета, че се засрами от оказания натиск.

— Да, да, разбира се — обади се друго момче. Обърна се към приятелите си. — Чухте човека! Да играем!

Пристъпиха добросъвестно на игрището и сериозно се постараха да загубят, точно както беше направил и Тайгър. Така ли щеше да бъде занапред? Наистина ли се бе превърнал в заплашително присъствие, което дори приятелите му се бояха да предизвикат? Единственият човек, който си позволяваше да го провокира, беше Цитра.

Роуан бързо изгуби интерес към играта и си тръгна заедно с Тайгър, който намираше ситуацията за забавна.

— Приятел, вече не си маруля, а отровна билка. Сега ти раздаваш командите!

Тайгър беше прав. Ако Роуан бе казал на онези хлапета да легнат на земята и да оближат асфалта, те щяха да го направят. Беше опияняващо и ужасно и той не искаше да мисли по въпроса.

Роуан не знаеше кое го подтикна към следващата му постъпка. Раздразнението или може би изолацията… или просто желанието да внесе нотка от стария си живот в новия.

— Искаш ли да дойдеш и да видиш къщата на Косача?

Тайгър като че ли се двоумеше.

— Той дали ще има нещо против?

— Него го няма — отговори Роуан. — Днес замина за Прибиране в друг град. Ще се прибере късно.

Известно му беше, че Косач Фарадей би му изтръгнал гръбначния мозък, ако откриеше, че Роуан е завел някого в дома му. Тази мисъл направи идеята още по-съблазнителна. Младежът се беше държал толкова добре, толкова покорно — време бе да задоволи някоя от прищевките си.

Когато пристигнаха, къщата беше празна. Цитра, на която Косач Фарадей също беше дал свободен следобед, я нямаше. Отначало му се прииска да я запознае с Тайгър, но след това си каза: Ами ако се харесат? Ами ако Тайгър я очарова? Открай време имаше подход към момичетата. Дори веднъж убеди едно да се размаже заедно с него, за да може после да се хвали: „Момичетата си падат по мен… буквално“.

— Ще бъдем като Ромео и Жулиета — беше ѝ заявил. — Само че ние ще се върнем.

Излишно бе да се уточнява, че родителите на момичето побесняха и след възстановяването ѝ забраниха повече да се вижда с Тайгър.

Тайгър не го преживя особено тежко.

— Какво мога да кажа? Животът ѝ е приказка, разказана от пълни кретени — Роуан прие думите му като твърде зле запаметен цитат от Шекспир.

При мисълта, че Цитра може да си падне по Тайгър, дори само в сферата на вероятностите, на Роуан му призля.

— Това ли е? — попита Тайгър и се разходи наоколо. — Най-обикновена къща.

— Ти какво очакваше? Тайно подземие?

— Всъщност да. Или нещо от сорта. Погледни само мебелите. Не мога да повярвам, че те е заврял да живееш в подобна дупка.

— Не е толкова зле. Ела, ще ти покажа нещо жестоко.

Той заведе Тайгър в оръжейното помещение и както очакваше, истински го впечатли.

— Върховно! Никога не съм виждал толкова много ножове. А това огнестрелни оръжия ли са? Познавам ги само от картинките — Тайгър взе един пистолет от стената и погледна в цевта.

— Не го прави!

— Спокойно. Падам си по скачане от високо, не по стрелба.

Роуан все пак му отне автомата, но докато го върне обратно на стената, Тайгър беше грабнал мачете и го размахваше във въздуха.

— Дали мога да го заема?

— Категорично не!

— Хайде де, той има толкова много, едва ли ще му липсва.

Както Роуан много добре знаеше, Тайгър беше самото въплъщение на израза „лоша идея“. Това винаги бе сред забавните моменти в приятелството им, но сега означаваше огромна отговорност. Роуан сграбчи ръката на приятеля си, ритна го в сгъвката на коляното, за да отслаби крака му, и го просна на земята — направи всичко това само с едно движение от Бокатор. Сетне изви ръката на Тайгър под неестествен ъгъл и приложи натиск, само колкото да го заболи.

— Какво ти става, по дяволите? — процеди Тайгър през зъби.

— Пусни мачетето. Веднага!

Тайгър се подчини… и в този момент чуха отварянето на входната врата. Роуан отпусна хватката.

— Мълчи — нареди той с властен шепот. Надникна към дневната, но не успя да види кой е дошъл. — Стой тук — нареди на Тайгър, измъкна се и зърна Цитра да затваря вратата след себе си. Вероятно беше тичала, тъй като беше облечена в спортен екип, който Роуан оцени като прекалено разголен — от мозъка му се източи щедро количество кръв. Ето защо се съсредоточи върху гривната на ръката ѝ, която му напомни, че хормоналните реакции са строго забранени. Цитра погледна към него и го поздрави дежурно:

— Здрасти, Роуан.

— Здрасти.

— Има ли нещо?

— Не.

— Защо стоиш там?

— Къде би трябвало да застана?

Тя извъртя очи, запъти се към банята и се затвори вътре. Роуан се вмъкна обратно в оръжейното помещение.

— Кой е? — попита Тайгър. — Тази… как ѝ беше името? Искам да се запозная с твоята съперница. Може пък тя да ми даде имунитет. Или нещо друго.

— Не — отвърна Роуан. — Косач Фарадей е и ще те прибере на мига, ако разбере, че си тук.

Изведнъж самочувствието на Тайгър се изпари.

— О, мамка му! Какво ще правим сега?

— Успокой се. Взема душ. Стига да си мълчиш, мога да те измъкна.

Излязоха в коридора. Зад залостената врата на банята определено се чуваше свистенето на водата от душа.

— Кръвта ли отмива?

— Да. Беше доста изцапан. — Той поведе Тайгър към входната врата и едва не го изтика навън.

След като прекара цели три месеца като стажант на Косач Фарадей, Цитра не можеше да отрече, че наистина иска да бъде избрана и да получи пръстена. Колкото и да се съпротивляваше, колкото и да си повтаряше, че този живот не е за нея, все пак виждаше колко е значима длъжността и колко добър Косач би могла да стане. Винаги бе желала да води смислен живот и да се отличи. В ролята си на Косач би могла да го постигне. Да, щеше да изцапа ръцете си с кръв, но кръвта можеше да бъде и пречистваща.

Определено се приемаше за такава в Бокатор.

Цитра откри, че Бокатор на Черната вдовица изисква най-много физически усилия от всичко, което бе правила. Техен треньор беше Косач Джин-Цин, който не използваше други оръжия освен краката и ръцете си, за да извършва Прибирането. Беше положил обет за мълчание. Изглежда, всеки Косач жертваше нещо от себе си… не защото му се налагаше, а защото сам е решил — като отплата за животите, които е отнел.

— Ти от какво би се отказала? — попита я веднъж Роуан. Въпросът я накара да се почувства неудобно.

— Нали ако стана Косач, ще се откажа от живота си? Мисля, че е достатъчно.

— Ще се откажеш и от семейството си — напомни ѝ Роуан.

Тя кимна, понеже не ѝ се говореше по темата. Идеята да има семейство, ѝ се струваше толкова далечна, а тази да няма такова, също не беше по-близка до сърцето ѝ. Трудно бе да изпитва чувства към представа, от чието осъществяване я деляха години. Освен това подобни мисли не бяха никак подходящи по време на тренировка по Бокатор. Съзнанието на човек трябваше да е чисто.

Преди Цитра не беше учила никакви бойни изкуства. Винаги беше харесвала безконтактните спортове. Бягане, плуване, тенис — все дисциплини, които определяха ясна граница между нея и опонента ѝ. Философията на Бокатор беше точно обратната. Ръка до ръка, тяло в тяло в битката. Дори комуникацията в часовете беше изцяло физическа, тъй като безмълвният им учител коригираше стойката им, сякаш бяха фигурки за игра. Всичко беше съсредоточено в съзнанието и тялото без прибързано изразяване с думи.

Групата им се състоеше от осем души и при все че учителят им беше Косач, Роуан и Цитра бяха единствените стажанти. Останалите бяха младши Косачи през първата им година на длъжността. Имаше още едно момиче, което се опитваше да се сприятели с Цитра. Момичетата не получаваха специално отношение и от тях се очакваше да бъдат също толкова добри, колкото и момчетата.

Спарингът служеше като наказание в Бокатор. Всеки мач започваше простичко, с ритуално обикаляне в кръг, а двамата бойци се предизвикваха взаимно с форма на агресивен танц. След това нещата ставаха сериозни и доста брутални. Ритници, удари и стълкновения от всякакъв род.

Днес тя се биеше срещу Роуан. В движенията му имаше повече финес, но нейното предимство беше бързината. Той беше по-силен, но пък по-висок, което не играеше в негова полза. По-ниският център на тежестта на Цитра ѝ даваше по-голяма стабилност. Предвид всичко обаче двамата бяха равностойни противници.

Цитра се завъртя и изрита Роуан в гръдния кош със сила, която едва не го повали.

— Биваше си го — похвали я Роуан.

Косач Джин-Цин вдигна ръка към устните си, за да им напомни, че приказките по време на бой не са позволени.

Тя подходи от лявата му страна, но той контрира така бързо, че момичето не разбра от коя посока замахва с ръка. Сякаш изведнъж имаше и с трета. Цитра изгуби равновесие, ала само за миг. Почувства парене на мястото, където се беше стоварила дланта му. Ще посинее. Ухили се. Той ще си плати за това!

Отново се стрелна отляво, а след това го нападна от дясната страна, като използва цялата сила на тялото си. Повали го и го блокира под себе си… но изведнъж сякаш гравитацията се обърна и тя осъзна, че Роуан е взел превес в играта. Вече се намираше отгоре ѝ, блокирал нея. Можеше да го превърти отново, имаше шанс да го стори, но не го направи. Усещаше ударите на сърцето му, сякаш биеше в собствения ѝ гръден кош… и разбра, че иска да го чувства още малко. Искаше да го усети само за миг, а после да спечели мача.

Това я ядоса. Разгневи я достатъчно, че да се освободи от хватката му и да си осигури известна дистанция помежду им. Нямаше преграда между тях, нито пък мрежа, нищо, което да ги разделя, освен стената на нейната воля. Но тази стена взе да поддава.

Косач Джин-Цин даде сигнал за края на мача. Цитра и Роуан се поклониха един на друг, а сетне заеха противоположни места в кръга, преди да бъдат извикани следващите опоненти. Цитра се взираше втренчено пред себе си, твърдо решена да не поглежда Роуан нито за миг.

11.

Провинения

Ние не сме същите създания, каквито сме били някога.

Помислете за неспособността ни да възприемем литературата и повечето забавления от Епохата на смъртните. За нас мотивите, които са предизвиквали човешките емоции на смъртните, са непонятни. Единствено историите за любов се процеждат през постморталния ни филтър и дори тогава силата на копнежа и загубата в романтичните сюжети на смъртните ни се струват объркващи.

Бихме могли да виним нашите емонанити, които ограничават чувството на отчаяние, но нещата не стигат само дотам. Смъртните са приемали, че любовта е вечна, а загубата — невъобразима. Сега знаем, че нищо от това не е истина. Любовта е останала смъртна, когато ние сме станали вечни. Само Косачите могат да приравнят двете, но всички знаят, че шансът да си избран за Прибирането през това хилядолетие или дори в следващото е толкова малък, че е пренебрежим.

Не сме същите създания, които сме били някога.

Тогава, след като вече не сме хора, какви сме?

Из официалния дневник на Почитаемата Косач Кюри

Цитра и Роуан невинаги присъстваха заедно на Прибирането. Понякога Косач Фарадей вземаше само един от тях. Най-ужасното Прибиране, на което Цитра стана свидетел, беше в началото на май, само седмица преди Пролетния конклав — първия от трите, на които тя и Роуан щяха да присъстват по време на обучението си.

Жертвата им беше мъж, който тъкмо се бе подложил на подмладяване до двайсет и четири годишна възраст. Беше си у дома и вечеряше със съпругата и децата си, които изглеждаха на възрастта на Цитра. Щом Косач Фарадей обяви за кого са дошли, семейството избухна в плач, а мъжът се напъха в спалнята си.

Косач Фарадей беше избрал кротко кръвопускане за Прибирането, но не се случи точно така. Когато Цитра и Косачът влязоха в стаята, той ги нападна от засада. Човекът беше във върхова форма, предвид скорошното си подмладяване, отказа Прибирането и влезе в бой с Косача, като с мощен удар му счупи челюстта. Цитра му се притече на помощ, като опита да приложи някои хватки от Бокатор, които беше усвоила от Косач Джин-Цин, но скоро разбра, че практикуването на бойното изкуство е доста по-различно от изучаването му в доджото. Мъжът я перна и тръгна към Фарадей, който още се възстановяваше след удара.

Цитра отново се хвърли към него, стисна го и не можа да заложи на друго, освен на бъркане в очите и дърпане на косата. Разсея го достатъчно, че Косач Фарадей да успее да извади ловния нож, който беше скрил в робата си, и да пререже гърлото на мъжа. Той започна да се бори за въздух и вдигна отчаяно длани в опит да спре шуртенето на кръвта.

Стиснал собствената си отекла челюст, Косач Фарадей му заговори — без злоба, а с огромно съжаление.

— Разбираш ли последствията от това, което направи?

Мъжът не можа да отговори. Падна на земята, сгърчи се и въздъхна. Цитра предполагаше, че смърт от подобна рана ще е мигновена, но уви, очевидно не беше. Никога не беше виждала толкова много кръв.

— Остани тук — нареди ѝ Косачът. — Внимателно го наглеждай и нека ти си последното, което ще види.

После излезе от стаята. Цитра знаеше как ще постъпи. Законът беше пределно ясен по отношение на последствията от отказа на някой да бъде прибран. Не можеше да затвори очи, тъй като беше инструктирана да не го прави, но ако имаше начин, щеше да запуши уши, тъй като знаеше какво ще чуе от дневната.

Започна се с молби от страна на жената за живота на децата ѝ и отчаяното хлипане на самите тях.

— Не се моли! — долови Цитра острия отговор на Косача. — Покажи на тези деца повече кураж, отколкото съпругът ти.

Цитра фиксира погледа си върху умиращия мъж, докато очите му окончателно не се изпразниха от живот. След това отиде да се присъедини към Косач Фарадей, като се опита да събере сили за гледката.

Двете деца бяха на канапето, а хлипането им беше прераснало в сълзлив вой. Жената, отпусната на колене, им шепнеше и се опитваше да ги успокои.

— Приключихте ли? — попита нетърпеливо Косачът.

Най-накрая жената се изправи. Очите ѝ бяха пълни със сълзи, но в тях вече не се четеше молба.

— Свършете каквото трябва — отсече тя.

— Добре — отвърна Косачът. — Поздравления за силата на духа. Изглежда, че съпругът ви не се е противопоставил на Прибирането. — Той докосна подутото си лице. — С моята ученичка имахме известна кавга, вследствие на което получих тази травма.

Жената само се взираше в него, леко стиснала челюст. Цитра също. Косачът се обърна към нея и я изгледа строго.

— Ученичката ми ще бъде сурово наказана за сбиването. — След това отново се обърна към жената. — На колене, моля.

Тя падна на колене, или по-скоро се срина.

Косач Фарадей поднесе пръстена си към нея.

— Както обикновено, ти и децата ти ще получите имунитет срещу Прибирането за една година напред. Всеки от вас да целуне пръстена ми.

Жената го целуна, а след това още веднъж и още веднъж.

Косачът не каза много, след като си тръгнаха. Качиха се в автобус, тъй като Фарадей избягваше ползването на обществени автомобили. Смяташе го за разточителство.

Щом стигнаха до спирката си, Цитра се осмели да заговори.

— Ще бъда ли наказана за счупената ви челюст? — Цитра знаеше, че до сутринта ще е заздравяла, но лечебните нанити не се задействаха мигновено. Той все още изглеждаше доста зле.

— Няма да говориш с никого за това — строго ѝ нареди Косачът. — Няма да го споменаваш дори в дневника си, ясно ли е? Никой не бива да узнава за неблагоразумието на този човек.

— Да, Ваша чест.

Цитра искаше да му сподели колко много се възхищава на постъпката му. Беше избрал съчувствието пред дълга. При всяко Прибиране научаваше по някой урок, но днешният нямаше да се заличи скоро от ума ѝ. Светостта на закона… и мъдростта да знаеш кога може да бъде нарушен.

Макар да се стараеше да бъде изряден стажант, Цитра не беше застрахована от неволни грешки. Едно от вечерните ѝ задължения бе да носи на Косач Фарадей чаша топло мляко преди лягане.

— Също както в детството ми, чаша топло мляко изтрива неприятните спомени от деня — каза ѝ Косачът. — Прокарвах си бисквитката с нея.

Мисълта, че Косачът изпива по чаша мляко с бисквитка преди лягане, се стори абсурдна на Цитра. Все пак предположи, че дори агентите на смъртта имат право на греховни удоволствия.

Доста често, когато Прибирането беше минало тежко, тя го заварваше заспал, щом се появеше с млякото в уговорения час. В такъв случай го изпиваше или го даваше на Роуан, тъй като Косач Фарадей беше категоричен, че в тази къща нищо не се похабява.

Вечерта след онова ужасно Прибиране тя постоя в стаята му малко по-дълго.

— Косач Фарадей — повика го нежно. След това повтори. Не получи отговор. По дишането разбра, че е заспал.

На нощното му шкафче имаше предмет. Всъщност стоеше там всяка вечер.

Пръстенът му.

Улавяше светлината, която се процеждаше от антрето. Дори в сумрака на стаята блестеше.

Цитра се наведе и остави чашата на шкафчето, за да види Косачът на сутринта, че го е донесла и не е било похабено. След това коленичи, загледана в пръстена. Чудеше се защо Фарадей никога не спи с него, но усещаше, че би било нахално да пита.

Когато получеше своя — ако изобщо го получеше, дали предметът щеше да запази невероятната си загадъчност, или щеше да се превърне в нещо обикновено за нея? Дали щеше да го приема за даденост?

Момичето протегна ръка, но после я отдръпна. После отново посегна и внимателно взе пръстена. Завъртя го между пръстите си и той пречупи светлината. Камъкът беше голям, приблизително с размера на жълъд. Говореше се, че е диамант, но имаше тъмно ядро, което го отличаваше от обикновените диамантени пръстени. Нещо витаеше в центъра на тези пръстени, но никой не знаеше какво. Зачуди се дали самите Косачи подозират. Центърът беше напълно черен и плътният цвят се променяше в зависимост от светлината, както понякога се случва с ирисите на хората.

Тогава погледна Косача и видя, че очите му са отворени и я наблюдават.

Смрази се — знаеше, че е уловена на място, и дори да оставеше пръстена, щеше да е без значение.

— Искаш ли да го премериш? — попита Косач Фарадей.

— Не — отговори тя. — Не биваше да го пипам.

— Не биваше, но го направи.

Тя се зачуди дали е бил буден през цялото време.

— Хайде — подкани я той. — Пробвай го. Настоявам.

Цитра се поколеба, но се подчини — въпреки думите си наистина искаше да го пробва.

Почувства го топъл на пръста си. Беше правен за Косача и ѝ беше прекалено голям. Освен това тежеше повече, отколкото бе предполагала.

— Тревожите ли се, че може да бъде откраднат? — попита тя.

— Всъщност не. Всеки, който дръзне да открадне пръстена на Косач, бързо ще бъде заличен от лицето на земята и вече няма да представлява проблем.

Пръстенът значително се охлади.

— Не си ли съгласна, че е примамлива вещ? — попита Косачът.

Изведнъж Цитра осъзна, че пръстенът не е просто студен, а леден. Само за секунди металът побеля от скреж, пръстът силно я заболя и тя махна предмета от ръката си. Той литна към другия край на стаята.

Не само пръстът, на който беше стоял пръстенът беше замръзнал, а и тези, с които го махна. Преглътна сълзите. Вече усещаше топлината, плъзнала в тялото ѝ, след като лечебните ѝ нанити бяха отделили морфин. Почувства се леко замаяна, но си наложи да запази концентрацията си.

— Мярка за сигурност, която сам инсталирах — обясни Косачът. — Микроохлаждащ чип. Нека погледна. — Той включи лампата на нощното шкафче и огледа пръста ѝ. Плътта върху ставата ѝ беше белезникавосиня и съвсем замръзнала. — В Епохата на смъртните вероятно щеше да изгубиш пръста си, но подозирам, че твоите нанити вече се грижат за пораженията. — Пусна ръката ѝ. — Ще ти мине до сутринта. Може би другия път ще помислиш, преди да докоснеш нещо чуждо. — Косачът вдигна пръстена си, остави го обратно на нощното шкафче и ѝ подаде празната чаша. — Отсега нататък Роуан ще ми носи млякото вечер — заяви.

Цитра се натъжи.

— Съжалявам, че ви разочаровах, Ваша чест. Прав сте. Не заслужавам да ви нося млякото.

Той повдигна вежда.

— Не разбираш. Това не е наказание. Любопитството е присъщо на хората. Аз просто ти дадох възможност да го проявиш. Трябва да призная, че издържа доста дълго. — След това ѝ се усмихна заговорнически. — Нека видим колко време ще е нужно на Роуан, преди да посегне към пръстена.

12.

Няма място за посредственост

Понякога, когато бремето на работата ми стане непосилно, започвам да съжалявам за всичко, което сме изгубили, когато сме победили смъртта. Мисля си за религията и как, след като сме станали свои спасители, свои собствени богове, повечето представи, в които сме вярвали, са изгубили значението си. Какво ли щеше да бъде съществуването ни, ако вярвахме в нещо по-велико от самите нас? Ако приемахме несъвършенствата и виждахме това, което никога няма да можем да бъдем? Сигурно би било успокояващо. Вероятно и плашещо. Навярно тази идея е извисявала хората, но също така е оправдавала какви ли не злини. Често се чудя дали ползите от вярата уравновесяват жестокостите, които тя може да причини.

Съществуват тонални култове, маскирани зад зебло и звукови вибрации, но като много други прояви в нашия свят, те търсят прилика с онова, което е било някога. Не се гледа сериозно на ритуалите. Съществуват единствено за да накарат течащото време да изглежда значимо и важно.

Напоследък съм заинтригувана от тонален култ в моя квартал. Един ден отидох до сборището. Задачата ми беше да прибера член на паството на култа — мъж, който още не се беше подлагал на подмладяване. Изпълняваха така наречената „резонантна честота на вселената“. Един от тях ми обясни, че тонът е жив и хармонията в него ще ни донесе вътрешен покой. Чудя се откъде ли са взели огромния камертон, който се явява символ на силата, или просто участват в някаква обща шега?

Из официалния дневник на Почитаемата Косач Кюри

— Форумът на Косачите е единственият автономен орган в целия свят — обясни Косач Фарадей. — При все че останалата част от него се управлява от Бурята, това не се отнася за Форума на Косачите. Точно затова провеждаме конклав три пъти в годината и там водим диспути, разглеждаме политиката си и скърбим за онези, чийто живот сме отнели.

Оставаше по-малко от седмица до Пролетния конклав, който щеше да се проведе през първата седмица на май. Роуан и Цитра бяха научили достатъчно за Форума на Косачите, за да знаят, че всички двайсет и пет региона в света организират конклавите си в един и същи ден и че в техния има точно триста двайсет и един Косачи, които обхващаха сърцето на Севермериканския континент.

— Конклавът на Средмерика е важен — каза им Косач Фарадей, — тъй като там до голяма степен се определят тенденциите за целия свят. Има поговорка, според която „щом се случва в Средмерика, ще се случи из цялата планета“. Върховните Косачи от Глобалния конклав винаги ни държат под око.

Косач Фарадей предупреди, че на всеки конклав ще бъдат подложени на тестове.

— Нямам представа какво ще е естеството на тези първи тестове и поради тази причина трябва да сте възможно най-добре подготвени във всички аспекти на обучението си.

Роуан осъзна, че има милиони въпроси за конклава, но ги запази за себе си. Остави Цитра да пита, най-вече защото Косач Фарадей се дразнеше от въпросите и така и не им отговаряше.

— Ще разберете всичко, което трябва да знаете, щом стигнете там — поясни Косачът. — Засега вниманието ви трябва да остане съсредоточено върху тренировките и учението.

Роуан никога не се беше проявявал като отличен ученик, но поведението му беше напълно умишлено. Ако се справяш твърде добре или твърде зле, привличаш внимание. Колкото и да мразеше ролята си на маруля, тя влизаше в зоната му на комфорт.

— Ако само опиташ, нямам съмнение, че можеш да бъдеш най-добрият в класа — беше му казал учителят по естествени науки, след като Роуан постигна най-висок успех на изпита между двата срока миналата година. Беше го направил само за да провери дали е способен. След като се беше убедил, не виждаше особен смисъл да повтаря постижението си. Причините бяха много и не на последно място стоеше невежеството му по отношение на Косачите, преди да приеме обучението. Беше убеден, че ако се справя блестящо, ще се превърне в мишена. Говореше се, че приятел на приятел бил прибран на единайсет години, тъй като бил най-умният петокласник. Не беше нищо повече от градска легенда, но Роуан повярва достатъчно силно, че да предпочете да стои в периферията. Чудеше се дали и други хлапета изостават заради страха от Прибирането.

Нямаше голям опит в старателното учение. Откри, че е уморително и че съществуват още много дисциплини освен химия на отровите, постмортална история и воденето на дневник. Имаше металургия, свързана с поддръжката на оръжията, философия на смъртността, психология на безсмъртието и литература на Форума на Косачите — от поезия до мъдрости, открити в дневниците на прочути Косачи. Разбира се, също и математическа статистика, на която Косач Фарадей силно разчиташе.

Нямаше място за посредственост, особено с оглед приближаването на конклава.

Роуан все пак зададе един въпрос, свързан с предстоящото събитие:

— Ще бъдем ли дисквалифицирани, ако се провалим на тестовете?

Фарадей помълча за момент, преди да отговори.

— Не. Но има последствия.

И все пак не им сподели какви са те. Роуан заключи, че незнанието е по-ужасно от алтернативата.

Едва няколко дни преди конклава той и Цитра останаха до късно вечерта да учат в оръжейното помещение. Роуан взе да задрямва, но бързо се събуди, когато Цитра затвори със замах някаква книга.

— Мразя това — заяви тя. — Церберин, самакитка, кониум, полоний… всички тези отрови са се смесили в главата ми.

— От подобно нещо човек определено би умрял бързо — отбеляза Роуан и се ухили самодоволно.

Тя кръстоса ръце.

— Ти научи ли си отровите?

— Трябва да знаем само четиридесет до конклава — отговори той.

— А ти запамети ли ги?

— Ще го направя — увери я той.

— Каква е молекулярната формула на тетродотоксина?

Искаше му се да я игнорира, но откри, че не може да отхвърли предизвикателството. Вероятно част от състезателния ѝ дух се беше прехвърлил върху него.

— C_11H_17N_3O_6.

— Грешка! — отсече тя и го посочи с пръст. — O_8 е, не O_6. Провали се!

Опитваше се да го подразни, за да не е единствената ядосана. Роуан не възнамеряваше да се хваща на въдицата ѝ.

— Предполагам, че е така — отвърна и понечи да се върне към уроците си.

— Не си ли поне малко притеснен?

Той пое въздух и затвори книгата си. В началото на обучението си при Косач Фарадей Роуан намираше, че истинските книги на старата школа са отживелица, но с времето осъзна, че в отгръщането на страниците има нещо много удовлетворяващо — благодарение на Цитра двамата почувстваха емоционалния катарзис от затварянето на томовете със замах.

— Разбира се, че съм притеснен, но ето как виждам положението. Знаем, че няма да ни дисквалифицират, и вече сме наясно, че няма да станем субекти на Прибирането. Освен това ще имаме още два шанса да поправим всяка издънка, преди единият от нас да бъде избран. Каквито и да са последствията от допуснатите грешки в първия кръг от тестовете, дори някой от нас да се провали, ще се справим.

Цитра се отпусна в стола си.

— Аз не се провалям — натърти, но не звучеше особено убедена в думите си.

Така се беше нацупила, че на Роуан му се прииска да се разсмее, но не го направи, тъй като знаеше, че ще я вбеси. Всъщност му харесваше начинът, по който тя се вбесяваше, но имаше прекалено много работа, че да си позволи емоционално разсейване.

Роуан остави книгата си по токсикология и извади онази, в която бяха описани различни оръжия. От тях се изискваше да могат да разпознават трийсет различни вида, да умеят да боравят с тях и да познават историята им в подробности. Роуан се тревожеше от това много повече, отколкото от отровите. Хвърли поглед към Цитра и тя го забеляза, затова се постара да не я поглежда отново.

Тогава тя неочаквано промълви:

— Би ми липсвал.

Роуан вдигна поглед, а тя отмести своя встрани.

— Какво имаш предвид?

— Искам да кажа, че ако дисквалификацията бе част от правилата, щеше да ми липсваш, в случай че не си наоколо.

Прииска му се да хване ръката ѝ, отпусната на масата. Но масата беше голяма, а дланта ѝ беше твърде далеч и щеше да изглежда прекалено странно. От друга страна, ако седяха по-близо един до друг, би било истинска лудост да направи подобно нещо.

— Но не е част от правилата — отвърна той, — което означава, че при всички положения ще ти се наложи да прекараш с мен още поне осем месеца.

Тя се усмихна широко.

— Да. Убедена съм, че дотогава ще ми се повдига от теб.

За пръв път на Роуан му хрумна, че е възможно тя да не го мрази толкова, колкото му се струваше.

13.

Пролетен конклав

Системата на квотите се използва от над двеста години и макар да варира в различните региони, много ясно определя отговорностите на всеки Косач. Разбира се, всичко е базирано на средни стойности — могат да минат дни и дори седмици, преди да пристъпим към Прибирането, — но трябва да изпълним квотата си преди следващия конклав. Има нетърпеливци, които бързат да приберат колкото могат повече бройки в началото, така че да нямат много за вършене преди датата на конклава. Има и такива, които протакат дълго и им се налага да бързат накрая. И двата подхода водят до небрежност и неволна пристрастност.

Често се чудя дали квотата някога ще се промени и ако е така, с колко. Прирастът на населението все още е доста висок, но се балансира от способността на Бурята да осигури нужното за все по-увеличаващото се население. Възобновяеми източници, жилища в предградията, изкуствени острови, а на всичкото отгоре наоколо никога не е било по-озеленено и няма усещане за пренаселеност. Постигнали сме господство над този свят и в същото време сме го съхранили по начин, по който прадедите ни биха могли само да мечтаят.

Но всичко си има граници. Макар Бурята да не се намесва в работата на Форума на Косачите, все пак препоръчва броя на Косачите, нужни на света. В момента по целия свят се прибират приблизително пет милиона души годишно — нищожна частица от нивото на смъртност в Епохата на смъртните и твърде далеч от баланса спрямо нарастването на населението. Изтръпвам, като си помисля колко много Прибирания ще са необходими, ако някога ни се наложи да обуздаем отведнъж демографския прираст.

Из официалния дневник на Почитаемата Косач Кюри

Фулкръм Сити беше постмортален метрополис близо до самия център на Средмерика. Там, край реката, разположена в подножието на високите кули на елегантния градски живот, се издигаше достолепна каменна постройка, впечатляваща ако не с вида си, то със своята масивност. Мраморни колони и арки поддържаха медния купол. Безспорно отдаваше почит на Древна Гърция и Римската империя, родните места на цивилизацията. Все още я наричаха Сградата на Капитолия, тъй като мястото някога е било столица, по времето, когато все още е имало щати — преди правителствата да станат ненужни. Сега постройката имаше честта да помещава административните офиси на Форума на Косачите в Средмерика, както и да домакинства на конклава три пъти в годината.

В деня на Пролетния конклав валеше проливен дъжд.

Цитра рядко имаше нещо против дъжда, но мрачното време в комбинация със силното напрежение не ѝ действаше добре. От друга страна, хубав и слънчев климат би бил истинска подигравка. Цитра си даде сметка, че няма подходящ ден да бъдеш представен на заплашителна елегия от Косачи.

Фулкръм Сити беше само на час път със свръхвлака, но разбира се, Косач Фарадей приемаше свръхвлака като ненужно разточителство.

— Освен това искам да се радвам на гледките, вместо на подземен тунел без прозорци. Все пак съм човешко същество, не къртица.

Пътуването с обикновен влак траеше шест часа и Цитра наистина се наслади на гледките, въпреки че през по-голямата част от времето учи.

Фулкръм Сити се намираше край реката Мисисипи. Момичето си спомни, че някога на брега ѝ се е извивала голяма сребриста арка, но отдавна вече я нямаше. Била разрушена още в Епохата на смъртните от нещо, наречено „тероризъм“. Би научила повече за града, ако не беше така фокусирана във всичките си отрови и оръжия.

Пристигнаха вечерта преди конклава и отседнаха в хотел в центъра на града. Сутринта настъпи твърде бързо.

Когато Цитра, Роуан и Косач Фарадей поеха от хотела си в ужасния час шест и трийсет сутринта, хората по улиците притичваха към тях и им подаваха чадъри — предпочитаха самите те да станат вир-вода, вместо да гледат как Косач и стажантите му вървят без чадър.

— Те знаят ли, че сте взели двама ученици, вместо само един? — попита Цитра.

— Разбира се, че знаят — намеси се Роуан. — И защо не?

Но мълчанието на Косач Фарадей по въпроса категорично алармира Цитра.

— Нали сте го уговорили със Свещеното острие, Косач Фарадей?

— Разбрал, съм, че е по-добре да искаш прошка от Форума на Косачите, отколкото позволение — отвърна им той.

Цитра изгледа Роуан, сякаш искаше да му натякне правотата си, и той вдигна леко чадъра си, за да не я гледа.

— Няма да бъде проблем — каза Фарадей, но не звучеше особено убедително.

Цитра отново погледна към Роуан, който вече не беше скрит от чадъра.

— Само аз ли се притеснявам?

Роуан сви рамене.

— Имаме имунитет до Зимния конклав и той не може да бъде снет. Всички го знаят. Кое е най-лошото, което биха могли да направят?

Част от Косачите пристигнаха в сградата на Капитолия пеша, други с обществени автомобили, някои с лични коли, а неколцина дори с лимузини. Имаше въжета, които да ограничават достъпа на зрителите от всяка страна на широкото мраморно стълбище, както и служители на реда и представители на Гвардията на Острието — елитните охранителни сили на Форума на Косачите. Пазеха пристигащите Косачи от обожаващата ги публика, при все че същата тази публика не беше защитена от тях.

— Мразя подобни масови прояви — промърмори Косач Фарадей по повод хората, събрани около стълбите, водещи към конклава. — Когато не вали, е още по-зле. Тълпата се сгъстява още повече от двете страни.

Сега бяха само наполовина. Цитра никога не би предположила, че хората биха дошли да видят пристигането на Косачите за конклава, но от друга страна, събитията, на които присъстваха знаменитости, привличаха публика — защо същото да не важеше и за голямата група Косачи?

Някои от Косачите се придържаха към задължителното помахване с ръка, други се закачаха с тълпата, целуваха бебета и от време на време даваха имунитет. Цитра и Роуан следваха Фарадей, който напълно пренебрегна навалицата.

В преддверието се бяха събрали десетки Косачи. Събличаха връхните си дрехи, а отдолу се показваха роби във всякакви цветове и материи. Същинска дъга, която предизвикваше само мисли за смърт. Цитра забеляза, че беше умишлено. Косачите искаха да се покажат във всички форми на светлината, а не на мрака.

Внушителна аркада водеше до друга зала под централния купол — ротонда, в която стотици Косачи се поздравяваха помежду си и водеха неангажиращи разговори край бюфет с изискани закуски в центъра. Цитра се зачуди за какво ли си приказват Косачите. За инструментите на Прибирането? За времето? За изработката на робите си? Беше достатъчно заплашително да бъдеш в компанията дори само на един Косач. Да бъдеш в компанията на стотици, беше направо потресаващо.

Косач Фарадей се наведе към тях и им заговори с приглушен глас:

— Вижте там — той посочи към мъж с голяма брада. — Това е Косач Архимед, един от най-възрастните Косачи. Може да ви каже, че е присъствал на създаването на Форума на Косачите през Годината на кондора, но не е истина. Не е чак толкова стар! А ето там… — той насочи вниманието им към жена с дълга посребрена коса в светлолилава роба. — Това е Косач Кюри.

Цитра ахна.

— Гранд дамата на смъртта.

— Така се говори.

— Наистина ли е прибрала последния президент, преди Бурята да поеме контрола? — попита Цитра.

— Както и целия му кабинет, да. — Фарадей се взря в нея, вероятно с известен копнеж, помисли си Цитра. — Действията ѝ по онова време бяха доста спорни.

Жената улови погледите им и се обърна към тях. Цитра се смрази, щом пронизващите сиви очи на жената се спряха върху нея. После тя се усмихна на тримата, кимна им и продължи разговора си.

До входа на залата за събрания имаше четирима-петима Косачи, но вратите още бяха затворени. Бяха облечени в ярки роби, обсипани със скъпоценни камъни. В центъра на вниманието им като че ли беше Косач в кралскосиньо, придружено с диаманти. Той каза нещо, а останалите се засмяха, може би твърде сърдечно, за да е искрено.

— Кой е този? — попита Цитра.

Изражението на Косач Фарадей веднага помръкна.

— Това — заговори той, без дори да си прави труда да прикрие отвращението си, — е Косач Годар и е най-добре компанията му да се избягва.

— Годар… не е ли прочут с масовото Прибиране? — попита Роуан.

Фарадей го изгледа угрижено.

— Къде си слушал тези истории?

Роуан сви рамене.

— Имам приятел, който е обсебен от подобни неща, така че чува това-онова.

Цитра ахна, щом осъзна, че също е в течение за Годар, но не защото името му бе стигало до нея, а заради делата му. По-скоро само слухове, тъй като така и не бяха изнесени официални данни. Но както спомена Роуан, човек чува това-онова.

— Той ли беше извършил Прибирането на цял самолет?

— Защо? — попита студено Фарадей и я изгледа обвинително. — Да не би да се възхищаваш на такива постъпки?

Цитра поклати глава.

— Не, тъкмо обратното. — Все пак не можеше да отрече, че бе леко замаяна от бляскавата роба на мъжа. Отнасяше се за всички присъстващи — вероятно точно такова е било намерението му.

И все пак неговата роба не беше най-впечатляващата. Сред хората се движеше Косач с богато позлатени одежди. Беше толкова едър, че робата му приличаше на златна палатка.

— Кой е дебелият? — поинтересува се Цитра.

— Изглежда важен — отбеляза Роуан.

— Всъщност — отвърна Косач Фарадей, — „дебелият“, както го нарекохте, е Свещеното острие. Най-влиятелният човек сред Форума на Косачите в Средмерика. Той председателства конклава.

Свещеното острие се движеше сред множеството като огромна газообразна планета, която изтласква околното пространство. Би могъл да настрои нанитите си така, че да се отърве поне от част от масата си, но очевидно беше предпочел да не го прави. Изборът показваше дързост, а размерите му го превръщаха във впечатляваща фигура. Щом зърна Фарадей, той любезно прекъсна разговора, в който участваше, и се насочи към тях.

— Почитаеми Косач Фарадей, винаги е удоволствие да те видя.

Използва и двете си ръце, за да поздрави сърдечно Фарадей, и въпреки това жестът му изглеждаше някак изкуствен и насилен.

— Цитра, Роуан, искам да ви представя Свещеното острие Ксенократ — обяви Фарадей, а след това отново се обърна към едрия мъж. — Това са новите ми стажанти.

Той ги огледа добре.

— Двойно обучение — подхвърли шеговито. — Струва ми се, че се случва за пръв път. Повечето Косачи срещат трудности и само с едно.

— По-добрият от двамата ще получи благословията ми за пръстена.

— А другият — подхвърли Свещеното острие — ще остане горчиво разочарован, сигурен съм. — После отиде да поздрави други Косачи, току-що спасили се от дъжда.

— Виждаш ли? — обади се Роуан. — А ти се тревожеше.

Но на Цитра нищо в този мъж не ѝ се струваше искрено.

Роуан беше притеснен, но просто не искаше да го показва. Знаеше, че ако си признае, Цитра още повече ще се разтревожи, което щеше да разтревожи и него. Ето защо той преглътна страховете си и наостри очи и уши за всичко, което се случваше наоколо. Имаше и други стажанти. Чу двама да си говорят, че това е „големият ден“. Момче и момиче — и двамата по-големи от него, вероятно на осемнайсет или деветнайсет, днес щяха да получат пръстените си и да станат младши Косачи. Момичето се жалваше, че през първите четири години ще трябва да получават одобрение от Съвета при подбора на субектите за Прибирането.

— За всяко едно от тях — оплака се тя. — Сякаш сме бебета.

— Поне обучението не трае четири години — опита да се включи в разговора Роуан. Двамата го изгледаха едва ли не с отвращение.

— Имам предвид, че образованието в колеж отнема четири години, нали? — Роуан съзнаваше, че се закопава все по-дълбоко, но вече нямаше връщане назад. — Поне за лиценз за Прибирането не се чака толкова.

— Кой си ти, по дяволите? — попита момичето.

— Не му обръщай внимание, просто шпат.

— Какъв? — не можа да повярва Роуан. Бяха го наричали всякак, но не и така.

И двамата се ухилиха самодоволно.

— Нищо ли не знаеш? — подсмихна се момичето. — Шпат като шпатула. Така казват на стажантите новаци, защото не стават за друго, освен да обръщат бургерите на Косачите си.

Роуан се разсмя, но това само ги подразни още повече.

В този момент Цитра се приближи към тях.

— Щом ние сме шпатули, вие какви сте? Детски ножички? Или сте просто някакви инструменти?

Младежът я изгледа, сякаш бе готов да я изравни със земята.

— Кой Косач е вашият ментор? — попита я. — Редно е да бъде уведомен за неуважението, което проявявате.

— Аз — заяви Фарадей и сложи ръка върху рамото на Цитра. — А вие ще можете да изисквате уважение чак след като получите пръстените си.

Момчето сякаш се снижи с поне десетина сантиметра.

— Почитаеми Косач Фарадей! Съжалявам, нямах представа.

Момичето отстъпи встрани, сякаш за да се дистанцира от него.

— Желая ви много късмет днес — рече той и направи великодушен жест, какъвто не заслужаваха.

— Благодаря — отговори момичето, — но ако мога да изразя мнението си, късметът тук е без значение. И двамата се упражнявахме дълго и сме добре обучени от нашите Косачи.

— Самата истина — съгласи се Фарадей.

Те кимнаха уважително за довиждане, обърнаха се и си тръгнаха.

След като се отдалечиха достатъчно, Фарадей каза на Роуан и Цитра:

— Момичето ще получи пръстена си. Момчето ще бъде отхвърлено.

— Откъде знаете? — попита Роуан.

— Имам приятели в Бижутерийната комисия. Момчето е умно, но твърде избухливо — фатален недостатък, който в никакъв случай не се толерира.

Роуан намираше хлапето за дразнещо, но все пак му домъчня за него.

— Какво се случва, когато отхвърлят някой стажант?

— Връща се при семейството си и продължава да води предишния си живот.

— Но ние никога не можем да бъдем същите, след като цяла година сме се обучавали за Косачи — отбеляза Роуан.

— Така е — отговори Фарадей. — Но само добрите могат наистина да разберат какво се иска, за да бъдеш Косач.

Роуан кимна, ала си помисли, че за човек, притежаващ такава мъдрост, понякога Фарадей изглеждаше доста наивен. Обучението за Косач беше страховито преживяване. Съвсем целенасочено, но все пак плашещо.

Ротондата се препълни с Косачи, а ехото от мраморните стени, под и купол предизвика истинска какофония. Роуан се опитваше да долови по-лични разговори, но те се губеха в общата шумотевица. Фарадей им беше споменал, че огромните бронзови врати към залата за събранието ще бъдат отворени точно в седем часа сутринта, а Косачите ще бъдат освободени точно в седем вечерта. Разполагаха с дванайсет часа да свършат цялата си работа. Всичко, което останеше недовършено, щеше да чака цели четири месеца до следващия конклав.

— В началото — обясни им Косач Фарадей, щом вратите се отвориха, за да пропуснат множеството, — конклавът е продължавал три дни. В крайна сметка хората осъзнали, че след първия ден всичко опира само до спорове и позиране. И сега има доста такива сцени, но поне са сведени до минимум. Налага се да се движим бързо по дневния ред.

Залата беше огромна и полукръгла, с масивен дървен подиум отпред, на който седеше Свещеното острие, а малко по-ниско бяха разположени местата, отредени за чиновника на конклава, който водеше протокола, и за парламентариста, разясняващ правилата и процедурите по всички въпроси, възникнали в хода на събранието. Косач Фарадей им беше разказал достатъчно за структурата на властта, че Роуан да може да ги различи.

Първата задача след настаняването на присъстващите беше Обявяването на имената. Един по един, без ясно определен ред, Косачите излизаха отпред и произнасяха имената на хора, за чието Прибиране се бяха погрижили през последните четири месеца.

— Не можем да изредим всички — обясни им Косач Фарадей. — При повече от триста Косачи това би означавало не по-малко от двайсет и шест хиляди имена. Трябва да изберем десет. Най-запомнящите се, онези, които са умрели най-храбро, или чийто живот е бил най-забележителен.

След произнасянето на всяко име се удряше желязна камбана и отекваше тържествено кънтене. Роуан остана доволен, че Косач Фарадей спомена името на Коул Уитлок сред избраните десет.

Обявяването на имената бързо омръзна на Цитра. Макар редуцирано до десет на човек, то продължи почти два часа. Беше благородно от страна на Косачите да почетат онези, които са прибрали, но при положение, че разполагаха само с дванайсет часа да обсъдят свършеното през изминалите четири месеца, тя не разбираше логиката.

Не притежаваха дневния ред в писмен вид, така че двамата с Роуан нямаха представа какво следва, а Косач Фарадей им разясняваше нещо чак след като се случеше.

— Кога ще бъдем изпитани? Някъде другаде ли ще ни заведат? — попита Цитра, но Фарадей ѝ направи знак да мълчи.

След Обявяването на имената следваше задачата по ритуалното измиване на ръцете. Всички Косачи се изправиха и се подредиха на опашка пред два умивалника от двете страни на подиума. И в това Цитра не виждаше никаква логика.

— Прилича ми на тоналните ритуали — изтъкна тя, щом Фарадей се върна с все още влажни ръце.

Той се наведе над нея и прошепна:

— Гледай останалите Косачи да не чуят какви ги приказваш.

— Чувствате ли се по-чист, след като накиснахте ръцете си във вода, в която се миха още стотици длани?

Фарадей въздъхна.

— Носи утеха. Създава у нас усещане за общност. Недей да омаловажаваш традициите ни, защото един ден могат да станат и твои.

— Или пък не — додаде Роуан.

Цитра се размърда нервно и се намуси:

— Просто ми се вижда като ужасна загуба на време.

Фарадей вероятно знаеше, че истинската ѝ драма се дължи на неизвестността кога ще бъдат представени пред конклава и отведени за тестовете си. Цитра не беше от момичетата, които търпяха да бъдат държани дълго на тъмно. Вероятно точно поради тази причина Фарадей се беше постарал да я постави в настоящата ситуация. Той постоянно посочваше слабостите им.

После няколко Косачи бяха отлъчени заради прояви на пристрастност при Прибирането. Това събуди интереса на Цитра и ѝ позволи да надникне зад кулисите на организацията.

Една жена Косач беше извършила Прибиране на твърде малко богати хора. Тя беше порицана и ѝ бе наредено до следващия конклав да Прибира само заможни субекти.

Друг Косач беше обвинен в расизъм. Предимно към мексиканците и не чак толкова към хората с африкански произход.

— Дължи се на демографската обусловеност на района, в който живея — оправда се той. — Броят на мексиканците като цяло е твърде висок.

Не успя да подведе Свещеното острие Ксенократ.

— Тогава разшири територията — посъветва го той. — Извършвай Прибирането другаде.

Наказанието му беше да изпълни отново квотата си или щеше да понесе наказание — то се състоеше в задължително одобряване на избора му за бъдещите Прибирания пред Съвета за подбор. Отнемането на свободата да избираш сам беше унижение, което никой Косач не искаше да понесе.

Групата се състоеше от шестнайсет Косачи. Десетима получиха предупреждение, шестима бяха наказани. Най-странният случай беше на Косач, който, за зла беда, беше твърде хубав. Изправиха го пред конклава заради Прибирането на твърде много непривлекателни хора.

— Що за идея? — провикна се един от останалите Косачи. — Представете си само в какъв свят щяхме да живеем, ако прибирахме само грозни хора!

Репликата му предизвика бурен смях в залата.

Косачът се опита да се оправдае със старата пословица „Красотата е в очите на съзерцаващия“, но номерът не мина пред Свещеното острие. Очевидно това беше третото му провинение, затова Косачът беше поставен под постоянна пробация. Можеше да живее като Косач, но нямаше право да извършва Прибирането.

— До следващата Година на влечуго — обяви Свещеното острие.

— Това е лудост — възкликна Цитра, но достатъчно приглушено, че да я чуят само Фарадей и Роуан. — Никой не знае на какво животно ще бъде наречена следващата година. Последната такава е била тази на гекона, и то още преди да бъда родена.

— Именно! — съгласи се Фарадей с известно чувство на вина заради задоволството си. — Което означава, че наказанието му може да приключи следващата година или никога. Сега ще прекара остатъка от дните си в офиса на Календария и ще се моли за наименуване на Годината на късокракия гущер или на отровния брадавичар, или на някое друго влечуго, което още не е използвано.

Преди да приключат с раздела с наказанията, беше призован още един Косач.

— Пред мен има анонимно писмо — обяви Свещеното острие, — в което Почитаемият Косач Годар е обвинен в злоупотреба.

В залата се надигна ропот. Цитра видя Годар да си шушука с кръга си от приближени, а след това да се изправя.

— В какъв вид злоупотреба съм обвинен?

— В ненужна жестокост при извършването на Прибирането.

— И все пак обвинението е анонимно! — възрази Годар. — Не мога да повярвам, че въпросният Косач проявява подобно малодушие. Настоявам незабавно да се разкрие.

В залата настъпи още по-голям смут. Никой не се изправи. Никой не пое отговорност.

— Добре тогава — отсече Годар. — Отказвам да отговарям пред невидим обвинител.

Цитра очакваше Свещеното острие Ксенократ да се наложи по-властно по въпроса. Все пак беше редно обвинения от друг Косач да се приемат сериозно, но Свещеното острие остави листа и заяви:

— Е, ако това е всичко, ще направим сутрешна почивка.

И ето че Косачите, великите земни вестители на смъртта, започнаха да се изнизват в ротондата за понички и кафе.

Щом се озоваха в ротондата, Фарадей се наведе към Роуан и Цитра и им прошепна:

— Няма никакъв анонимен обвинител. Убеден съм, че Косач Годар сам е пуснал клевета срещу себе си.

— Защо би направил подобно нещо? — учуди се Цитра.

— За да освободи напрежението, насъбрало се у враговете му. Това е най-старият трик. Сега всеки, който се осмели да го обвини, ще бъде сметнат за страхливия невидим доносник. Вече никой няма да се изправи срещу него.

Роуан усети, че се вълнува доста по-слабо от подредбата и стълкновенията в залата за събрания, отколкото от случващото се извън нея. Вече започваше да опознава Форума на косачите и да разбира начина, по който функционираше. Най-същественото протичаше не зад масивните бронзови врати, а в ротондата и в мрачните кътчета на сградата, а такива имаше много, вероятно създадени съвсем целенасочено.

Разговорите рано сутринта се изчерпваха само с небрежно бъбрене, но сега, с напредването на деня, Роуан виждаше как по време на почивката редица Косачи се разделят на групички, сключват сделки, изграждат съдружия и кроят планове.

Дочу няколко Косачи да се договарят да предложат забрана над взривовете с дистанционно детониране като метод за Прибирането — не по етични съображения, а просто защото оръжейното лоби беше направило значително дарение за определен Косач. Друга група се опитваше да уреди един от младите Косачи с позиция в Съвета по подбор, за да може да влияе на избора, когато им е нужно.

Навсякъде другаде властните политици може би бяха спомен от миналото, но тук, във Форума на Косачите, те олицетворяваха настоящето.

Менторът на Роуан и Цитра не се присъедини към нито една от кликите или техните кроежи. Фарадей остана встрани от жалката политика, както вероятно постъпиха половината Косачи.

— Известни са ни схемите на онези, които се занимават с тях — каза той на стажантите си с поничка със сладко в ръка. — Получава им се само когато го позволим.

Роуан се престраши да хвърли поглед към Косач Годар. Мнозина се бяха събрали да поприказват с него. Останалите мърмореха по негов адрес. Антуражът му от младши Косачи представляваше мултикултурна смес в стария смисъл на думата. При все че вече никой нямаше първични расови гени, приближените му се отличаваха с чертите на един или друг етнос. Момичето в зелено приличаше на паназиатка, мъжът в жълто имаше африкански вид, онзи в яркооранжевото се доближаваше максимално до типа на бялата раса, а самият Годар напомняше на латинос. Несъмнено беше Косач, който целеше да бъде забелязан — дори и етническият баланс, който беше постигнал сред обкръжението си, биеше на очи.

Макар Годар така и да не се обърна да погледне към Роуан, младежът изпитваше натрапчиво усещане — Косачът знаеше, че го е наблюдавал.

През останалата част от сутринта в залата за събрания се даваха предложения и се водеха разгорещени дебати. Както Косач Фарадей беше предрекъл, конспираторите надделяваха само тогава, когато изтъкнатата част от Форума на Косачите го допускаше. Забраната за дистанционно детониране беше приета, но не заради подкупа на оръжейното лоби, а защото взривяването на хора се смяташе за дивашко, жестоко и далеч от разбиранията на Форума на Косачите. Що се отнася до младия Косач, тикан към поста в Съвета за подбор, той беше отхвърлен, тъй като нито един член на комисията не можеше да зависи от нечий джоб.

— Някой ден трябва да попадна в комисия на Косачите — заяви Роуан.

Цитра го изгледа учудена.

— Защо говориш като Фарадей?

— Нали знаеш, когато си в Рим…

— Ние не сме в Рим — напомни му тя. — Ако беше така, мястото, на което се провежда конклавът, щеше да е много по-готино.

Местните ресторанти се надпреварваха да доставят храна за конклава, затова обядът представляваше бюфет отвън в ротондата, още по-разточителен и от закуската — дори Фарадей си сервира порция, което не беше типично за него.

— Не го виня — каза Косач Кюри на Роуан и Цитра с мелодичен, но същевременно остър глас. — За тези от нас, които приемат обета си за въздържание сериозно, конклавите са единствените моменти, в които можем да си позволим лукса на хубавата храна и питиета. Това ни напомня, че сме хора.

Цитра, чиято мисъл беше доста целенасочена, се възползва от шанса да се добере до информация.

— Кога ще бъдат изпитани стажантите? — попита тя.

Косач Кюри се усмихна и приглади назад лъскавата си сребриста коса.

— Онези, които се надяват да получат пръстените си днес, бяха изпитани снощи. Що се отнася до всички останали, ще бъдете изпитани съвсем скоро — добави тя.

Объркването на Цитра предизвика кикота на Роуан, но така само си спечели кръвнишкия ѝ поглед.

— Просто млъкни и се натъпчи добре — изръмжа тя.

Роуан се подчини на драго сърце.

Въпреки че се беше съсредоточила върху предстоящите тестове, Цитра започна да се чуди какво ли ще изпусне от конклава, когато стажантите бъдат извикани за изпитване. И тя като Роуан намираше, че случващото се е незаменимо обучение. Малцина освен Косачите и техните стажанти някога бяха присъствали. А и въпросните малцина само бяха хвърляли бегъл поглед — като върволиците от търговци, които след обяда бяха допуснати едва за десет минути, за да похвалят предимствата на дадено оръжие или отрова. Опитваха се да ги продадат на Форума на Косачите или още по-добре — на Господаря на оръжията, на когото принадлежеше последната дума относно всички покупки на Форума. Звучаха като ужасните хора от инфохолограмите, които твърдяха: „Кълца и филетира! Но почакайте! Това не е всичко!“

Един търговец продаваше дигитална отрова, която превръщаше лечебните нанити в кръвоносната система на човек в хищни малки гадинки, поглъщащи организма на жертвата отвътре навън за по-малко от минута. Той действително използва думата „жертва“, което мигновено помрачи настроението на Косачите. Категорично беше отпратен от Господаря на оръжията.

Най-успешният търговец предлагаше продукт, наречен Спокойно докосване, което звучеше по-скоро като дамски козметичен продукт, отколкото като средство за причиняване на смърт. Жената показа малка таблетка… но тя не беше предназначена за субекта. Хапчето бе за Косача.

— Глътнете го и след няколко секунди пръстите ви ще започнат да секретират трансдермална отрова. Ще осъществите Прибирането върху всеки, когото докоснете през следващия час, мигновено и безболезнено.

Господарят на оръжията толкова се впечатли, че излезе на сцената и сам взе една доза, а после, още преди демонстрацията да е приключила, подложи продавачката на Прибирането. Тя продаде посмъртно петдесет шишенца на Форума на Косачите.

Останалата част от следобеда премина в нови дискусии, спорове и гласувания. Косач Фарадей изрази мнението си само веднъж — когато се стигна до формирането на Комисия по имунитета.

— Струва ми се очевидно, че трябва да се упражнява надзор над осигуряването на имунитет, също както Съветът за подбор упражнява надзор над Прибирането.

Роуан и Цитра отбелязаха със задоволство тежестта, която имаше думата му. Няколко Косачи, които първоначално бяха гласували против създаването на Комисия за имунитета, промениха решението си. И все пак, преди да са взели окончателно решение, Свещеното острие Ксенократ обяви, че времето за законови обсъждания е свършило.

— Въпросът ще бъде на първо място в дневния ни ред на следващия конклав.

Няколко Косачи аплодираха, но имаше и такива, които се изправиха и гръмко изразиха несъгласието си, че решаването на проблема се отлага. Косач Фарадей не даде гласност на собственото си недоволство. Само задиша дълбоко.

— Интересно… — Това бяха единствените му думи.

Коментарът му вероятно би привлякло вниманието на Роуан и Цитра, ако Свещеното острие не беше обявил, че следващата задача е свързана със стажантите.

На Цитра ѝ се прииска да хване ръката на Роуан и да я стиска силно, докато не изцеди и последната му капка кръв, но се въздържа.

Роуан, от своя страна, последва примера на ментора си. Пое дълбоко въздух, а сетне издиша, като се опита да се освободи от тревогата си. Беше научил всичко, което можеше да научи, бе овладял всичко, което бе способен да овладее. Щеше да направи всичко по силите си. Ако се провалеше днес, щеше да разполага с повече от достатъчно възможности да поправи грешките си.

— Късмет — пожела Роуан на Цитра.

— И на теб също — отвърна тя. — Нека накараме Косач Фарадей да се гордее!

Роуан се усмихна на Цитра и си помисли, че и Фарадей може го направи, но не би. Менторът им не отместваше поглед от Ксенократ.

Първите кандидати за Форума на Косачите бяха извикани. Имаше четирима, чийто стаж беше приключил. След като предишната вечер бяха преминали и последния тест, не оставаше нищо друго, освен да бъдат ръкоположени. Или пък не, в зависимост от случая. Говореше се, че има и пети кандидат, който се провалил снощи. Той или тя дори не беше поканен на конклава.

Донесоха три пръстена, поставени върху червени кадифени възглавнички. Четиримата се спогледаха, вече наясно, че макар всички да бяха преминали последния тест, един от тях нямаше да бъде ръкоположен и щеше да си иде посрамен у дома.

Косач Фарадей се обърна към този зад него и каза:

— Само един Косач подложи сам себе си на Прибирането след последния конклав и въпреки това днес се ръкополагат трима… Нима населението е нараснало толкова драстично, че са ни нужни двама допълнителни Косачи?

Тримата избрани стажанти бяха повикани един по един от Косач Мандела, председател на Бижутерийната комисия. Всеки коленичи пред него и той неизменно им казваше по нещо. Сетне им даде пръстените, които те сложиха на ръцете си и вдигнаха на показ пред конклава — в отговор получиха дежурните аплодисменти. След това обявиха патрона си от историята, светилото, чието име щяха да носят. Конклавът приветства всяко от обявените имена и прие косачите Гудол[1], Шрьодингер и Колбер[2] във Форума на Косачите на Средмерика.

След като тримата напуснаха сцената, остана избухливият младеж, точно както беше предрекъл Фарадей по-рано през деня. Той изчака аплодисментите да утихнат. Косач Мандела заговори:

— Рансъм Паладини, решихме, че няма да бъдеш ръкоположен като Косач. Където и да те отведе животът, желаем ти всичко добро. Ти си отхвърлен.

Младежът постоя там известно време, вероятно помисли, че е шега… или пък последен тест. Накрая стисна устни, лицето му почервеня, закрачи бързо и безмълвно по централната пътека и блъсна тежките бронзови врати, а пантите проплакаха при напускането му.

— Колко ужасно — промълви Цитра. — Поне можеха да го аплодират за старанието.

— Няма отличие за недостойните — отговори Фарадей.

— Един от нас ще си тръгне по този начин — обърна се Роуан към нея. Той реши, че ако се случи на него, няма да бърза по пътеката. Щеше да установи зрителен контакт и да кимне на възможно най-много Косачи на излизане. Без значение дали щеше да бъде избран, беше решен да напусне конклава с достойнство.

— Останалите стажанти може да излязат напред — обяви Ксенократ. Роуан и Цитра се изправиха, готови да посрещнат това, което им беше подготвил Форумът на Косачите.

14.

Дребно условие

Наистина вярвам, че хората все още се боят от смъртта, но само стотна спрямо преди. Казвам го предвид настоящите квоти, според които шансът човек да стане субект на Прибирането през следващите сто години е едва един процент. Което означава, че шансът дете, родено днес, да бъде прибрано от този момент до следващите петстотин години от живота му на Земята, е едва петдесет процента.

Разбира се, след като вече не отброяваме годините числено, с изключение на децата и юношите, никой вече не знае на каква възраст точно е — понякога човек не знае дори своите години. В наши дни числото може да се определи само приблизително, с точност до десетилетия. Пишейки това, ще ви кажа, че съм някъде между сто и шейсет и сто и осемдесет годишна, при все че не ми е приятно да мисля за възрастта си. Като всички останали, от време на време и аз се подлагам на значително биологично подмладяване, но като много Косачи не си позволявам да премина границата от четиридесет години. Само Косачите, които са истински млади, трябва да изглеждат такива.

Определям възрастта на най-старите човешки същества някъде около триста години, и то само защото сме толкова близо до Епохата на смъртните. Чудя се какъв ли ще бъде животът ни примерно след хилядолетие, когато средната възраст ще наближи хиляда години. Дали всички ще бъдем ренесансови деца с умения в безбройните области на изкуството и науката, тъй като ще имаме време да ги овладеем? Или пък скуката — чумата на робската рутина, изцяло ще ни завладее и ще ни дава още по-малко основания да живеем безкрайния си живот? Мечтая за първото, но подозирам, че ще е второто.

Из официалния дневник на Почитаемата Косач Кюри

Роуан настъпи Цитра, докато вървяха към пътеката. Тя изохка тихо, но не го смъмри.

Беше твърде заета да прехвърля оръжия и отрови в съзнанието си. Непохватността на Роуан беше най-малката ѝ грижа.

Цитра мислеше, че ще ги отведат в друга стая в сградата, тихо местенце за изпита им, но други стажанти, които вече бяха присъствали на конклава, поеха по пътеката към свободното пространство пред подиума. Подредиха се в права линия, сякаш без да следват определен ред, и се обърнаха към конклава като участници в хор, затова Цитра застана в редичката до Роуан.

— Какво става? — прошепна тя.

— Не съм сигурен — отвърна той, също шепнешком.

Бяха общо осем. Някои стояха със сковано изражение в опит да овладеят емоциите си, а други се стараеха да не излъчват ужас. Цитра не беше съвсем сигурна какво точно изразява лицето ѝ и леко се ядоса от факта, че Роуан изглежда съвсем нормално, сякаш чакаше автобуса.

— Днес ще изпитва Почитаемата Косач Кюри — обяви Ксенократ.

Залата утихна и Косач Кюри, Гранд дамата на смъртта, пристъпи напред. Тя се разходи два пъти пред редицата от стажанти, огледа ги. После каза:

— На всеки от вас ще бъде зададен по един въпрос. Ще имате една възможност да дадете приемлив отговор.

Един въпрос? Що за изпит можеше да се изчерпи с един въпрос? Как биха могли да тестват нечии знания по този начин? Сърцето на Цитра биеше толкова силно, че имаше чувството как ще изскочи от гърдите ѝ. А утре щеше да се събуди във възстановителен център, станала за посмешище.

Косач Кюри започна от левия край на редицата. Това означаваше, че Цитра щеше да бъде четвъртата, на която щяха да зададат въпрос.

— Джейкъри Цимърман — обърна се Косач Кюри към върлинестото момче в края. — Жена се хвърля пред оръжието ти, предлага да жертва себе си, за да спаси детето си от Прибирането, и умира. Какво ще направиш?

Момчето се поколеба само за миг, а след това отговори:

— Щом възразява на Прибирането, тя нарушава третия закон. По тази причина съм длъжен да подложа цялото ѝ семейство на Прибирането.

Косач Кюри не продума за миг, а след това заключи:

— Неприемлив отговор.

— Но… но… — не разбираше Джейкъри — тя възразява! Според правилото…

— Правилото се отнася за възразяване срещу собственото Прибиране. Ако тя беше избраната, прилагането на третата заповед щеше да бъде уместно. При наличие на каквито и да е съмнения сме длъжни да не допускаме грешки от състрадание. В този случай би трябвало да прибереш детето, да се погрижиш жената да бъде изпратена във възстановителен център и да гарантираш имунитет на нея и останалата част от семейството. — Сетне посочи надолу към множеството. — Слез долу. Твоят ментор ще избере наказанието ти.

Цитра преглътна. Не трябваше ли наказанието за грешка да бъде ужасяващото опознаване на тази грешка? Какво ли наказание би наложил Косач на посрамения си ученик?

Косач Кюри пристъпи към момиче с твърд поглед, високи скули и лице, което сякаш можеше да устои и на ураган.

— Клодет Каталино — започна Косач Кюри. — Сбъркала си с избора на отрова…

— Това не би могло да се случи — заговори Клодет.

— Не ме прекъсвай.

— Но предположението ви е грешно, Почитаема Косач Кюри. — Познавам отровите толкова добре, че никога не бих допуснала грешка. Никога.

— Е — изрече Косач Кюри със смразяваща ирония. — Менторът ти трябва да е изключително доволен, че се е сдобил с първия перфектен ученик в историята на човечеството. — Репликата ѝ предизвика кикот в залата. — Добре тогава — продължи Косач Кюри. — Да речем, че някой, подразнен от самодоволството ти, е саботирал твоята отрова. Субектът ти — мъж, който не е оказал съпротива, изпада в конвулсии и изглежда, че краят ще настъпи бавно и ще е придружен от доста повече болка, отколкото нанитите му биха могли да подтиснат. Какво ще направиш?

Клодет отговори без капка колебание:

— Изваждам пистолета, който държа зареден за всеки случай, и слагам край на мъките му с един-единствен точен изстрел. Но преди това бих наредила на всички присъстващи членове на семейството да излязат от стаята, за да им спестя травмата от гледката на балистичното Прибиране.

Косач Кюри повдигна вежди, помисли над думите ѝ и отвърна:

— Приемливо. И мисълта за семейството внася приятна нотка… макар само хипотетично. — След това се усмихна. — Разочарована съм, че се провалих в опита си да докажа, че не си съвършена.

Следваше момче, фиксирало погледа си в точка на стената отсреща, очевидно с надежда да се пренесе на някое щастливо място.

— Ноа Збарски — обяви Кюри.

— Да, Ваша чест. — Гласът му трепереше. Цитра се чудеше какво може да се очаква от Кюри. Какъв ли въпрос би задала на толкова уплашено момче?

— Назови ми пет животински вида, които генерират невротоксин, достатъчно мощен, че да е ефикасен за натопена в отрова стрела.

Момчето, което беше задържало дъха си, шумно въздъхна от облекчение.

— Ами, жаба дърволаз, разбира се, по-известна като отровна жаба стрела — започна той, — синьопръстен октопод, мраморен конусовиден охлюв, континентален тайпан и… ъъъ… смъртоносен скорпион.

— Отлично — заяви Косач Кюри. — Можеш ли да назовеш още?

— Да — отговори Ноа. — Но вие казахте един въпрос.

— Ами ако ти кажа, че съм променила решението си и искам шест, вместо пет?

Ноа пое дълбоко дъх, но не го задържа.

— Тогава ще ви отговоря по най-любезния възможен начин, че не държите на думата си, а дълг на всеки Косач е да държи на думата си.

Косач Кюри се усмихна.

— Приемлив отговор! Много добър!

И тогава застана пред Цитра.

— Цитра Теранова.

Цитра осъзна, че Косачът знае имената на всички, и въпреки това се стресна, щом я чу как произнася нейното.

— Да, Почитаема Косач Кюри.

Жената се наведе към нея и заби поглед в очите на Цитра.

— Кое е най-лошото нещо, което някога си правила?

Цитра беше подготвена за какви ли не въпроси.

Какви ли не, но не и за този.

— Извинете ме?

— Въпросът е прост, мила. Кое е най-лошото нещо, което някога си правила?

Цитра стисна челюст. Устата ѝ пресъхна. Знаеше отговора. Дори не беше нужно да се замисля.

— Може ли момент?

— Не се притеснявай.

Тогава един от Косачите се провикна откъм залата:

— Вършила е толкова лоши неща, че ѝ е трудно да избере само едно.

Чу се дружен смях. В този момент я изпълни омраза към всички.

Цитра погледна Косач Кюри в очите. Тези всевиждащи сиви очи. Добре знаеше, че не може да се измъкне от въпроса.

— Когато бях осемгодишна — започна тя, — спънах едно момиче по стълбите. То си счупи врата и се наложи да остане три дни във възстановителен център. Така и не ѝ признах, че съм била аз. Това е най-лошото нещо, което някога съм правила.

Косач Кюри кимна, след това се усмихна съчувствено и рече:

— Лъжеш, мила. — Тя се обърна към множеството и поклати глава, може би дори с лека тъга. — Неприемлив отговор. — После отново се обърна към Цитра. — Слез долу — нареди тя. — Косач Фарадей ще избере наказанието ти.

Тя не възрази, не настоя, че казва истината. Защото не беше така. Нямаше представа откъде го знаеше Косач Кюри.

Цитра се върна на мястото си, неспособна да погледне Косач Фарадей, а и той не ѝ продума.

След това Косач Кюри премина към Роуан, който изглеждаше толкова самодоволен, че на Цитра ѝ се прииска да го удари.

— Роуан Дамиш — поде Косач Кюри. — От какво се боиш. Кой е най-големият ти страх?

Роуан не се поколеба в отговора си. Сви рамене и каза:

— Не се страхувам.

Цитра не беше сигурна, че го е чула добре. Да не би да твърдеше, че не се страхува от нищо? Да не би да си бе изгубил ума?

— Вероятно искаш да помислиш малко, преди да отговориш? — подсказа му Косач Кюри, но Роуан само поклати глава.

— Не ми е нужно повече време. Това е отговорът ми. Няма да го променям.

В залата настъпи пълно мълчание. Цитра усети, че неволно клати глава. И в този момент осъзна… че го прави заради нея. Тя нямаше да понесе наказанието, каквото и да беше то. Вършеше го, за да не страда, че е изостанала от него. Все още ѝ се искаше да го фрасне, но този път по напълно различна причина.

— Е, днес имаме един безупречен ученик и един безстрашен — обяви Косач Кюри. После въздъхна. — Но се боя, че никой не е чак толкова смел, затова смятам отговора ти за неприемлив.

Тя изчака, вероятно мислеше, че Роуан ще каже нещо, но той дори не отвори уста. Просто я изчака да заяви:

— Слез долу. Косач Фарадей ще избере наказанието ти.

Роуан се върна на мястото си до Цитра безцеремонно и с невинно изражение.

— Ти си кретен! — прошепна му тя.

Роуан сви рамене по същия начин, както и пред Косач Кюри.

— Вероятно е така.

— Мислиш ли, че не знам защо го направи?

— Може да съм го направил, за да изглеждам по-добре на следващия конклав. Възможно е, ако отговоря твърде добре днес, следващия път въпросът ми да е прекалено труден.

Но Цитра беше убедена, че не такава е била логиката му. Роуан не разсъждаваше по този начин. Тогава се намеси и Косач Фарадей — тонът му беше тих и премерен, но в същото време смразяващо напрегнат.

— Не биваше да го правиш.

— Ще приема наказанието, което ви се струва подходящо, каквото и да е то.

— Не става въпрос за наказанието — процеди той.

Косач Кюри препита още няколко стажанти. Един беше пратен на мястото си, двама други бяха оставени.

— Може Косач Кюри да оцени жеста ми като благороден — предположи Роуан.

— Да, също и всички останали — парира го Фарадей. — Мотивите лесно могат да се превърнат в оръжия.

— Което доказва — не се стърпя Цитра, — че си пълен кретен.

Но той само ѝ се ухили кретенски.

Тя реши, че е казала последната дума по темата и всичко е свършило, докато се приберат у дома, където Косач Фарадей щеше да наложи досадно, но справедливо наказание, отговарящо на провинението. Грешеше.

След като мъчението на стажантите приключи, Косачите започнаха да се разсейват. Носеше се неспирно мърморене, крояха се планове за вечеря, тъй като наближаваше седем часът. Останалите проблеми като че ли не вълнуваха никого. Въпросите засягаха поддръжката на сградата и дали трябваше да се обявяват намеренията за подмладяване, за да не е твърде шокиращо, когато някой изглежда с трийсет години по-млад на следващия конклав.

Като че ли всичко вървеше към финал, когато един Косач се изправи и невъздържано се обърна към Ксенократ. Беше жената със зелената роба, обшита с изумруди. Принадлежеше към свитата на Годар.

— Извинете ме, Ваша Светлост — започна тя, въпреки че видно се обръщаше към цялата асамблея, а не само към Свещеното острие. — Чувствам се леко объркана от подбора на нови стажанти и особено на тези, които доведе Косач Фарадей.

И Роуан, и Цитра вдигнаха поглед. Фарадей не. Той сякаш беше застинал, свел поглед надолу като изпаднал в транс. Или може би се подготвяше за онова, което предстоеше.

— Доколкото ми е известно, Косачите никога не са вземали по двама стажанти, които трябва да се съревновават за пръстена — продължи тя.

Ксенократ извърна поглед към парламентариста, който имаше юрисдикция по подобни въпроси.

— Не съществува закон, който го забранява, Косач Ранд — отговори парламентаристът.

— Да — не се отказа Косач Ранд. — Но очевидно съревнованието се е превърнало в дружба. Как ще се разбере кой е по-добрият кандидат, ако те постоянно си помагат един на друг?

— Оплакването ви не е ясно изразено — натърти Ксенократ, но Косач Ранд не беше приключила.

— Предлагам, за да сме сигурни, че наистина става въпрос за съревнование, да прибавим дребно условие.

Косач Фарадей скочи на крака.

— Възразявам! — извика. — Този конклав не може да измисля условия, според които да обучавам стажантите си! Мое право е да ги уча, тренирам и наказвам!

Ранд вдигна ръце в жест на престорено примирение.

— Просто търсех начин да се уверя, че изборът ви ще бъде честен и справедлив.

— Смятате ли, че можете да залъгвате този конклав с бърборенето и суетата си? Не сме толкова първични, че да се замайваме от блещукане.

— Какво е вашето предложение, Косач Ранд? — попита Ксенократ.

— Възразявам! — викна Фарадей.

— Не може да възразите срещу нещо, което тя още не е казала.

Фарадей преглътна възраженията си и зачака.

Цитра наблюдаваше почти безстрастно, сякаш се намираше на тенис мач и някой бе отбелязал точка. Но тя не беше обикновен зрител, нали така? Тя беше топката. Както и Роуан.

— Предлагам — обяви Косач Ранд с коварството на смъртоносен скорпион — след определянето на победителя първата му задача да бъде Прибирането на губещия.

Из залата се разнесоха въздишки и възклицания. А Цитра… тя не можеше да повярва… чуваше се също и смях и дори похвали. Искаше ѝ се да се убеди, че жената в зелено не говори сериозно. Че това е просто следващото ниво от изпитанията.

Фарадей така беше излязъл от кожата си, че в първия момент не каза нищо. Не можеше дори да намери думи, за да възрази. Накрая гневът му се стовари като природна стихия. Вълна, помитаща брега.

— Това е плесница в лицето на всичко, което сме ние! На всичко, което вършим! Ние се занимаваме с Прибирането, но вие, Косач Годар и методите му… искате да превърнете работата ни в кървав спорт!

— Глупости — обади се Ранд. — Съвсем логично е. Заплахата от Прибирането ще бъде идеалният стимул за постигане на най-високо ниво.

И вместо да отхвърли искането като нелепо, за ужас на Цитра, Ксенократ се обърна към парламентариста:

— Има ли правило срещу подобно нещо?

Парламентаристът помисли и отвърна:

— При положение, че няма прецедент с явяването на двама стажанти, няма как да има правила, които указват как да се случва обучението им. Предложението се вписва в рамките ни.

— Рамки? — кресна Косач Фарадей. — Рамки? Самият морал на Форума на Косачите трябва да бъде наша рамка! Варварство е дори да си го помислим!

— О, моля — отговори Ксенократ с пренебрежително махване на ръката. — Спести ни цялата тази мелодрама, Фарадей. Това е преди всичко следствие от решението ти да вземеш двама стажанти, след като един е напълно достатъчен.

Тогава часовникът започна да отмерва седем часа.

— Настоявам за обстоен дебат и гласуване по този въпрос! — заяви Косач Фарадей, но три удара вече бяха отминали и Ксенократ не му обърна внимание.

— В правомощията си на Свещено острие, нареждам в случая на Роуан Дамиш и Цитра Теранова победителят да бъде длъжен да извърши Прибирането на другия в момента, в който получи пръстена си.

След това удари силно с чукчето си, постави край на конклава и подпечата съдбата им.

15.

Междинното пространство

Има моменти, в които копнея за връзка с Бурята. Предполагам, че невинаги можем да получаваме каквото поискаме. Другите са способни да поискат съвет от Бурята, включително решения за спорове. Някои разчитат на нея в ролята ѝ на довереник, тъй като е известно, че умее да проявява съчувствие, да изслушва и не клюкарства. Бурята е най-добрият слушател на света.

Но не и за Косачите. За нас Бурята е абсолютно безмълвна.

Разбира се, имаме пълен достъп до цялото богатство от информация. Форумът на Косачите използва Бурята за безброй задачи… но за нас тя е просто база данни. Инструмент и нищо повече. Като едно цяло, като съзнание, Бурята не съществува за Косачите.

Но все пак съществува и ние го знаем.

Отчуждаването от колективното съзнание на човешката мъдрост е поредното, което отличава Косачите от останалите.

Бурята трябва да ни вижда. Трябва да е наясно с жалкото съществуване на Форума на Косачите и нарастващата корупция, въпреки че демонстрира безразличие. Дали презира нас. Косачите, но ни търпи, защото се налага? Или просто е взела решение изобщо да не мисли за нас? И кое е по-лошо — да бъдеш презрян или пренебрегнат?

Из официалния дневник на Почитаемата Косач Кюри

Нощта беше непрогледна, а дъждът се стичаше по прозорците на влака, размазвайки светлинките в далечината, докато накрая и те не изчезнаха. Роуан знаеше, че сега пътуват през провинцията, но тъмнината би могла да е и безвъздушно пространство.

— Няма да го направя — заяви Цитра и наруши мълчанието, което тегнеше над тях още от излизането им от конклава. — Не могат да ме накарат насила.

Фарадей не отрони и дума — дори не я погледна, затова Роуан отговори вместо него:

— Напротив, могат.

Най-сетне Фарадей вдигна поглед към тях.

— Роуан е прав — каза той. — Все ще открият бутона, който да те накара да затанцуваш, и ти ще го направиш, без значение колко противна е музиката.

Цитра изрита празната седалка срещу себе си.

— Как може да са толкова ужасни? Как е възможно да ни мразят толкова?

— Не се отнася за всички — възрази Роуан. — А и не мисля, че се случва заради нас… — Очевидно Фарадей беше уважаван Косач и макар днес да не се изправи открито срещу Годар, чувствата му към него бяха ясни. Вероятно Годар приемаше Фарадей като заплаха — атаката срещу Роуан и Цитра беше предупредителен изстрел.

— Ами ако и двамата се провалим? — предложи Цитра. — Ако и двамата сме твърде слаби стажанти, няма как да изберат нито един от нас.

— Все пак ще го направят — заяви Фарадей така авторитетно и категорично, че всички възражения бяха безсмислени. — Без значение колко зле се представите, те ще се спрат на един от вас дори само заради спектакъла. — Изруга отвратен. — А също и за да поставят прецедент.

— Обзалагам се, че Годар има достатъчно приятели, за да се постарае да стане факт — добави Роуан. — Струва ми се, че и Свещеното острие е на негова страна.

— Уви — отвърна Фарадей с тежка въздишка. — Никога досега не е имало толкова пръти в колелата на Форума на Косачите.

Роуан затвори очи и му се прииска да можеше да изключи съзнанието си, за да се скрие от мислите си. „След осем месеца ще бъда елиминиран от Цитра“, помисли си той. — „Или аз ще елиминирам нея“. Фактът, че го наричат „Прибиране“, не го прави различно от онова, което е в действителност. Беше го грижа за Цитра, но достатъчно ли, че да пожертва живота си и да я остави да победи? Цитра със сигурност нямаше да се предаде и да му позволи да спечели пръстена.

Щом отвори очи, видя, че тя го гледа втренчено. Не отместваше поглед.

— Роуан — заговори. — Каквото и да се случи, искам да знаеш…

— Недей — прекъсна я Роуан. — Просто недей.

През останалата част от пътуването потънаха в мълчание.

Цитра, която не спеше особено дълбоко, не можа да мигне през цялата нощ след завръщането им у дома. Образите на Косачите, които видя на конклава, изникваха от всяко кътче на съзнанието ѝ, гонеха я към нежеланото събуждане. Мъдреците, конспираторите, състрадателните и онези, които като че ли не ги беше грижа за нищо. Толкова деликатна задача като прочистването на човешката раса не биваше да бъде предмет на особености в характера. Косачите трябваше да се издигнат далеч над жалкото съществуване, така, както бяха далеч над закона. Фарадей определено го спазваше. Ако тя станеше Косач, щеше да следва примера му. Ако не успееше, нямаше да има значение, тъй като щеше да умре.

Може би се съдържаше известна мъдрост в решението единият от тях да прибере другия. Дъждът беше спрял и слънцето се процеждаше от надигащите се облаци. Беше ред на Роуан да приготвя закуската. Яйца и препечени картофени палачинки. Той все не готвеше картофите достатъчно и Цитра постоянно ги наричаше недопечени картофени палачинки. Фарадей никога не се оплакваше, че нещо не е приготвено както трябва. Ядеше, каквото му поднесат, и не толерираше възражения от страна на учениците си. Наказанието, че си сготвил нещо, което не става за ядене, беше да си го ядеш сам.

Цитра хапна, макар да нямаше апетит. Макар светът вече да не беше същият. Закуската все пак си оставаше закуска. Какво друго да бъде?

Когато Фарадей наруши тишината, сякаш тухла прелетя през прозореца.

— Днес ще изляза сам. Вие двамата ще се занимавате с уроците си.

— Да, Косач Фарадей — отвърна Цитра, а отговорът на Роуан не се различаваше, само изостана с половин секунда и прозвуча като ехо.

— За вас нищо не се е променило.

Цитра заби поглед в зърнената си закуска. Роуан беше този, който дръзна да изрече очевидното.

— Всичко се промени, сър.

Тогава Фарадей им каза нещо загадъчно, което разбраха много по-късно.

— Вероятно всичко отново ще се промени.

После ги остави сами.

Пространството между Роуан и Цитра бързо се превърна в минно поле. Опасна ничия земя, която не вещаеше друго, освен нещастие. Беше трудно да постигнат разбирателство и в присъствието на Косач Фарадей, но липсата му ги остави без посредник, който да балансира помежду им.

Роуан стоеше в стаята си и учеше там, вместо да ходи в оръжейното помещение, тъй като щеше да е ужасно странно Цитра да не е вътре с него. Въпреки това оставяше вратата открехната с мнимата надежда, че тя ще склони да скъси дистанцията. Чу я да излиза, вероятно да потича, и я нямаше доста дълго. Начинът ѝ да се справи с неудобството от новата ситуация беше да се отдръпне още повече от Роуан.

След като се прибра, Роуан знаеше, че помежду им няма да настъпи мир, нито пък у него самия, ако той не направи първата крачка в минното поле.

Стоя пред затворената ѝ врата поне минута, преди да събере кураж да потропа.

— Какво искаш? — попита тя, а гласът ѝ звучеше глухо.

— Може ли да вляза?

— Не е заключено.

Роуан завъртя топката и бавно отвори. Цитра стоеше в центъра на стаята с ловен нож и се упражняваше — водеше бой с въздуха, сякаш се бореше с духове.

— Добра техника — оцени Роуан, но после добави: — Стига да планираш битка с глутница разгневени вълци.

— Умението си е умение, без значение дали го използваш, или не. — Тя прибра ножа в калъфа, остави го на бюрото си и сложи ръце на бедрата. — Е, какво искаш?

— Само да ти кажа, че съжалявам, задето така те прекъснах. Имам предвид във влака.

Цитра сви рамене.

— Беше безсмислено бърборене. Прав беше да ме накараш да млъкна.

Моментът започна да става неловък, затова Роуан подходи директно.

— Дали да не поговорим?

Тя му обърна гръб и седна на леглото си, взе книга по анатомия, отвори я и понечи да зачете. Дори не беше забелязала, че я държи наопаки.

— Какво има да говорим? Или аз ще елиминирам теб, или ти — мен. И в двата случая не искам да мисля за това, докато не ми се наложи. — Погледна отворения том, обърна го в правилната позиция, но после се отказа от играта и го хвърли на пода. — Просто желая да бъда оставена на мира, става ли?

Роуан все пак седна на ръба на леглото ѝ. Тя не го изгони и той се приближи още мъничко. Цитра го гледаше, но не продумваше.

Искаше му се да я докосне, може би да погали бузата ѝ. В този момент се сети за жената търговец, загинала от едно докосване. Що за извратена отрова бе сътворила? Роуан искаше да я целуне. Вече не го отричаше. Налагаше му се да потиска копнежа със седмици, тъй като знаеше, че няма да бъде толериран от Косача. Но Фарадей не беше тук и тревожната ситуация, в която бяха поставени, хвърляше заровете на масата.

Тогава, за негова изненада, Цитра внезапно се приведе напред и го целуна, като го свари напълно неподготвен.

— Ето — заяви тя. — Направихме го. Вече е отметнато, така че можеш да си вървиш.

— Ами ако не искам да си вървя?

Тя се поколеба. Достатъчно дълго, че да стане ясно как оставането му определено е възможност. Накрая все пак рече:

— Сериозно, какво хубаво може да излезе? За когото и да е от нас?

Тя се премести в другия край на леглото и вдигна колене към гърдите си.

— Не съм се влюбила в теб, Роуан. Искам да си остане така.

Роуан се изправи и зае по-безопасна позиция до прага, но се обърна към нея.

— Няма проблем, Цитра — каза ѝ той. — И аз не съм се влюбил в теб.

16.

Момчето за басейна

Не съм от хората, които се гневят лесно, но как смеят Косачите от старата школа да диктуват поведението ми? Нека до един подложат сами себе си на Прибирането, за да можем да приключим с тяхната себеомраза и лицемерие. Аз съм човек, избрал да извършва Прибирането с гордост, а не със срам. Аз избирам да прегърна живота, макар да боравя със смърт. Не греша — ние, Косачите, сме над закона, защото го заслужаваме. Виждам ден, в който Косачите ще бъдат избирани не според някакви езотерични морални ценности, а защото им е приятно да отнемат живот. Все пак, този свят е идеален… а в един идеален свят не е ли редно всички ние да правим това, което обичаме?

Из официалния дневник на Почитаемия Косач Годар

Пред вратата на имението на изпълнителния директор стоеше Косач. Всъщност цели четирима, при все че останалите трима бяха застанали отзад, така че акцентът да пада върху облечения в кралскосиньо.

Изпълнителният директор беше уплашен или по-скоро ужасѐн — от друга страна, не се беше издигнал до този пост благодарение на емоции. Притежаваше остър ум и изражението на умел играч на покер. Нямаше да се уплаши от факта, че смъртта се е появила пред прага му, дори робата ѝ да бе обшита с диаманти.

— Изненадан съм, че сте стигнали до входната ми врата, без пазачите да ме уведомят — каза изпълнителният директор възможно най-небрежно.

— Щяха да ви предупредят, но ние ги избрахме за Прибирането — заяви жена в зелена роба и с паназиатски черти.

Изпълнителният директор нямаше да допусне тази информация да го разтърси.

— О, значи очаквате да ви дам личните им данни, за да известите семействата им.

— Не точно — отговори главният Косач. — Може ли да влезем?

Тъй като изпълнителният директор беше наясно, че няма правото да откаже, се отмести встрани.

Окиченият с диаманти Косач и подобната му на дъга свита го последваха и огледаха поовехтелия разкош на имението.

— Аз съм Почитаемият Косач Годар. Това са младшите ми Косачи Волта, Чомски и Ранд.

— Забележителни роби — беше коментарът на изпълнителния директор, който все още успешно прикриваше страха си.

— Благодаря — отговори Косач Годар. — Виждам, че имате добър вкус. Комплименти за човека, декорирал дома ви.

— Съпругата ми — поясни той, но вътрешно направи гримаса, задето беше привлякъл вниманието на човек, отнемащ животи, към нея.

Косач Волта — облеченият в жълто с изразени африкански черти — огледа внимателно пищното фоайе и надникна през арките, водещи към другите крила на имението.

— Отлична трактовка на Фън-шуй. Енергийните потоци са особено важни, най-вече в толкова голям дом като този.

— Предполагам, че има подобаващ по размери басейн — вметна онзи в огнената роба украсена с рубини. Косач Чомски. Той беше със светлоруса коса и доста грубоват.

Изпълнителният директор се зачуди дали не се забавляват, като проточват срещата. Колкото повече го разиграваха, толкова повече засилваха позициите си, затова той премина директно на въпроса, преди да са го видели да поддава.

— Мога ли да попитам по каква работа сте дошли?

Косач Годар хвърли поглед към него, но пренебрегна въпроса. Направи жест към подчинените си и двама от тримата тръгнаха. Мъжът в жълто пое по витото стълбище, а жената в зелено се зае да проучи първия етаж. Онзи със светлата кожа в оранжево остана до него. Той беше най-едър от всички и вероятно беше бодигард на лидера им — сякаш някой беше толкова глупав, че да посегне на Косач.

Изпълнителният директор се зачуди къде са децата му в момента. Дали бяха в задния двор с бавачката? Горе? Не беше сигурен, а последното, което искаше, беше Косачи да бродят из къщата и да не са пред очите му.

— Почакайте! — обади се той. — Каквито и да са целите ви, сигурен съм, че можем да постигнем някакво съгласие. Нали знаете кой съм?

Косач Годар се загледа в произведение на изкуството, окачено във фоайето, вместо да погледне към него.

— Някой достатъчно заможен, че да притежава Сезан.

Щеше ли да е по-добре да не знае? Имаше ли вероятност посещението им тук да не е планирано? Косачите би трябвало да правят избора си на произволен принцип, но дали присъствието им тук беше случайно? Той усети как черупката, която удържаше страха му, се пропуква.

— Моля ви — отрони изпълнителният директор. — Аз съм Максим Изли… Името със сигурност ви е познато?

Косачът се обърна към него без намек за потвърждение. Реакцията дойде от онзи в огнената премяна.

— Човекът, който ръководи „Регенезис“?

Най-сетне и Годар показа, че името му е известно.

— О, да… компанията ви е на второ място в индустрията за подмладяване.

— Скоро ще заеме първата позиция — побърза да се похвали на Годар. — Щом пуснем технологията, която позволява клетъчна регресия отвъд двайсет и една годишна възраст.

— Мой приятел използва услугите ви. И на мен самия ми предстои.

— Може да бъдете първият, който официално да се облагодетелства от новата ни процедура.

Годар се разсмя и се обърна към сподвижника си.

— Представяш ли си ме като тийнейджър?

— Ни най-малко.

Колкото повече се забавляваха, толкова по-силно се ужасяваше Изли. Вече нямаше смисъл да крие отчаянието си.

— Вероятно има нещо, което искате… нещо ценно, което мога да ви предложа…

Най-накрая Годар свали картите си на масата.

— Искам собствеността ти.

Изли успя да обуздае желанието си да възкликне „Извинете?“, тъй като изявлението беше твърде категорично. Но Максим Изли беше незаменим в преговорите.

— Притежавам гараж с повече от дванайсет моторни превозни средства от Епохата на смъртните. Всяко едно от тях е безценно. Можете да си изберете което искате. Можете дори да ги вземете всичките.

Косачът се приближи към него и изведнъж Изли усети острието на нож, притиснато от дясната страна на адамовата му ябълка. Изобщо не беше забелязал Косача да вади оръжието. Беше се случило толкова бързо, че сякаш за миг сам се бе появил до югуларната му вена.

— Нека изясня — заяви спокойно Годар. — Не сме дошли да правим бартер, нито да се пазарим. Ние сме Косачи, което означава, че по закон можем да вземем всичко, което поискаме. Ако пожелаем да сложим край на нечий живот, ще го направим. Много е просто. Тук ти нямаш никаква власт. Бях ли достатъчно ясен?

Изли кимна и почувства как острието едва не поряза кожата му. Удовлетворен, Годар го отмести от гърлото му.

— Имот като този трябва да се поддържа от доста голям персонал. Икономи, градинари, вероятно дори и коняри. Колко души работят за теб?

Изли се помъчи да отговори, но от устата му не излезе и звук. Той прочисти гърлото си и опита отново.

— Дванайсет — призна. — Дванайсет души на пълен работен ден.

Тогава жената в зелено се появи откъм кухнята и доведе мъж, когото жената на Изли беше наела наскоро. Беше малко над двайсетгодишен или поне така изглеждаше. Изли не успя да си спомни името му.

— А това кой е? — попита Годар.

— Момчето за басейна.

— Момчето за басейна — повтори подигравателно Косач Ранд.

Годар кимна към мускулестия Косач, който се приближи към младежа и докосна бузата му. Момчето за басейна се срина на земята, а главата му се удари в мрамора. Беше станал жертва на Прибирането.

— Действа! — обяви Косач Чомски и погледна ръката си. — Определено си струва цената, която плати Господарят на оръжията.

— Добре тогава — заговори Годар. — Тъй като сме в правото да вземем каквото ние решим, ще бъда честен. В замяна на този прекрасен имот предлагам на теб, семейството ти и оцелелите ти служители по една година имунитет за всяка година, в която решим да останем тук.

Облекчението на Изли беше неимоверно и мигновено. Колко странно — да ти откраднат дома, а ти да изпитваш облекчение.

— На колене — заповяда Годар, а Изли се подчини на мига.

— Целуни го.

Изли не се поколеба. Допря устни до пръстена и ги притисна силно, така че почувства ръбовете му.

— Сега ще идеш в офиса си и незабавно ще освободиш поста си.

Този път Изли не се въздържа:

— Извинете?

— Някой нов може да върши работата ти — сигурен съм, че има и други, които копнеят за такава възможност.

Изли се изправи, а краката му продължаваха леко да треперят.

— Но… но защо? Не можете ли просто да пуснете мен и семейството ми да си вървим? Няма да ви създаваме грижи. Няма да вземем друго, освен дрехите на гърба си. Никога повече няма да ни видите.

— Уви, не мога да ви пусна да си вървите — отвърна Косач Годар. — Имам нужда от ново момче за басейна.

17.

Седмата заповед

Мисля, че е мъдро Косачите да не могат да прибират един друг. Очевидно, решението е взето, за да се осуетят коварни планове да се заграби власт, но там, където е замесена тя, винаги има такива, които намират начин да се домогнат до нея.

Също така мисля, че е мъдро да можем да упражняваме Самоприбиране. Ще си призная, че е имало моменти, в които съм го обмисляла. Когато товарът на отговорността стане твърде голям, напускането на този свят изглежда като по-добрата алтернатива. И все пак, една мисъл винаги е спирала ръката ми от извършването на този финален акт.

Ако не аз, кой?

Косачът, който ще заеме мястото ми, ще бъде ли състрадателен и честен?

Мога да приема света без себе си в него… но не мога да понеса мисълта, че останалите Косачи ще извършват Прибирането в мое отсъствие.

Из официалния дневник на Почитаемата Косач Кюри

Цитра и Роуан бяха събудени около полунощ от блъскане по входната врата. Излязоха от стаите си, срещнаха се в коридора и двамата инстинктивно погледнаха към затворената спалня на Косач Фарадей. Цитра завъртя топката — не беше заключено и тя отвори, но откри, че него го няма. Тази вечер не беше лягал в леглото си.

Беше необичайно, но не и нечувано да остава навън толкова до късно. Младежите нямаха представа за естеството на нощните му отсъствия, но не искаха и да питат. Любопитството беше едно от най-нежелателните качества в стажа. Отдавна бяха разбрали, че има доста неща за живота на Косачите, които е по-добре да не узнават.

Неуморното блъскане продължи — не беше обикновено потропване с кокалчетата на пръстите, а по-скоро с основата на свит юмрук.

— Ясно — заключи Роуан. — Забравил е ключовете си. И какво?

Това беше най-разумното обяснение, а не трябваше ли тъкмо то да е вярното? Приближиха вратата и застинаха стреснати.

Как е възможно да не чувате тропането? Щеше да ги смъмри той. Доколкото ми е известно, никой не е страдал от глухота поне от двеста години.

Но когато отвориха вратата, не се озоваха пред косач Фарадей, а пред двама служители на реда. Не обикновени служители на реда, а офицери на Гвардията на Острието, върху чиито униформи ясно се открояваше знакът на Форума на Косачите, точно на гърдите.

— Цитра Теранова и Роуан Дамиш? — попита един от униформените.

— Да? — отговори Роуан. Пристъпи леко напред и закрилнически прикри Цитра с рамото си. Според него беше галантно, а на Цитра се стори дразнещо.

— Ще трябва да дойдете с нас.

— Защо? — учуди се Роуан. — Какво става?

— Тук не е мястото да говорим — обади се и вторият служител на реда.

Цитра отмести закрилническото рамо на Роуан встрани.

— Ние сме стажанти Косачи — заяви тя. — Което означава, че Гвардията на Острието служи на нас, а не обратното. Нямате право да ни отвеждате против волята ни — вероятно не беше истина, но накара офицерите да забавят темпо.

Тогава от мрака проехтя глас.

— Аз ще се заема.

От тъмнината изникна познат силует, определено чужд за квартала на Фарадей. Златистата роба на Свещеното острие не блестеше в сумрака на прага им. Изглеждаше тъмна, почти кафява.

— Моля… трябва да тръгнете с мен незабавно. Някой ще бъде изпратен за вещите ви.

Тъй като Роуан беше по пижама, а Цитра — по нощница, никой от двамата не копнееше да се подчини, но дълбоко в себе си усещаха, че дрехите им за сън са най-малкият им проблем.

— Къде е Косач Фарадей? — настоя Роуан.

Свещеното острие пое дълбоко дъх, а после въздъхна.

— Позова се на седмата заповед — уведоми ги Ксенократ. — Косач Фарадей сам се подложи на Прибирането.

Свещеното острие Ксенократ беше разплута маса от противоречия. Носеше роба от пищен бароков брокат, но краката му бяха обути в протрити пантофи. Живееше в обикновена барака, но тя се намираше на покрива на най-високата сграда във Фулкръм Сити. Мебелите му не си подхождаха и бяха вехти като от магазин за вещи втора ръка, но подът беше застлан със старинни гоблени, достойни за музейни експонати, вероятно безценни.

— Не мога да изразя огромното си съжаление — заговори той на Роуан и Цитра, които все още бяха твърде шокирани, че да осмислят случилото се. Вече беше сутрин, тримата бяха пътували с частен хипервлак до Фулкръм Сити и сега се намираха на малка дървена веранда с гледка към идеално поддържана морава, която стигаше чак до ръба на седемдесететажна сграда. Свещеното острие не искаше нищо да пречи на гледката му — никой толкова глупав, че да падне от ръба, не си струваше времето или цената за съживяване. — Винаги е ужасно, когато ни напусне Косач — продължи Свещеното острие. — Особено тъй уважаван като Косач Фарадей.

Ксенократ разполагаше с цяла свита от асистенти и подчинени във външния свят, но тук, в дома си, нямаше дори един-едничък прислужник. Поредното противоречие. Беше им запарил чай и сега го сипваше, предложи сметана, но не и захар.

Роуан отпи от своя, но Цитра отхвърли каквато и е любезност от този човек.

— Той беше чудесен Косач и добър приятел — не спираше Ксенократ. — Мнозина ще скърбят за него.

Беше невъзможно да се прецени дали Ксенократ е искрен. Като всичко друго у него, думите му звучаха едновременно искрено… и не.

Беше им разказал подробности за гибелта на Косач Фарадей по пътя насам. В около десет и петнайсет предишната вечер Фарадей бил на перона на гара. Щом влакът приближил, той се хвърлил пред него. Имало и свидетели — вероятно истински са си отдъхнали, че е там, за да извърши собственото си Прибиране, а не на някого от тях.

Ако е бил всеки друг, а не точно Косач, потрошеното му тяло щяло да бъде откарано в най-близкия възстановителен център, но правилата по отношение на Косачите бяха пределно ясни. Не се прилагаше съживяване.

— Но в това няма логика — противеше се Цитра, борейки се със сълзите без особен успех. — Той не беше такъв тип човек. Бе отговорен Косач… и ни обучаваше… много сериозно. Не мога да повярвам, че се е предал просто така…

Роуан запази мълчание по въпроса, чакаше отговор от Свещеното острие.

— Всъщност — заговори Ксенократ — е пределно логично. — Той отпи мъчително дълга глътка от чая си, преди отново да заговори. — Според традицията, когато ментор Косач прибегне към Самоприбиране, всеки, обвързан със стаж при него, е свободен.

Цитра ахна, щом осъзна положението.

— Направил го е — продължи Ксенократ, — за да спаси един от вас от необходимостта да прибере другия.

— Което означава — обади се Роуан — че грешката е ваша. — А след това добави малко по-почтително — Ваша Светлост.

Ксенократ се смрази.

— Ако имаш предвид решението вие двамата да бъдете поставени в смъртоносно съревнование, предложението не беше мое. Волята на Форума на Косачите съвсем не беше такава и намирам твърденията ти за обидни.

— Така и не чухме волята на Форума на Косачите — припомни му Роуан, — тъй като не се проведе гласуване.

Ксенократ се изправи и сложи край на разговора с думите:

— Съжалявам за загубата ви.

Но загубата не беше само на Роуан и Цитра — беше на целия Форум на Косачите и Ксенократ беше наясно с това, без значение дали го признаваше, или не.

— Е… значи бяхме дотук? — промълви Цитра. — Сега у дома ли си отиваме?

— Не точно — отговори Ксенократ и този път погледна всеки от тях в очите. — При все че според традицията стажантите на мъртъв Косач се освобождават, възможно е друг Косач да се кандидатира за продължаване на обучението им. Рядкост е, но се случва.

— Вие? — попита Цитра. — Вие ли се кандидатирате да ни обучавате отсега нататък?

Роуан беше този, който прозря истината в очите му.

— Не, не е той — отсече Роуан. — Някой друг е…

— Отговорностите ми като Свещено острие не ми дават възможност да приемам стажанти. Трябва да бъдете поласкани. Яви се не един Косач, а двама… за всеки един от вас.

Цитра поклати глава.

— Не, ние приехме поканата на Косач Фарадей и на никого друг! Той е умрял, за да ни даде свобода, и трябва да получим тази свобода!

— Боя се, че вече им дадох благословията си, така че въпросът е решен. — След това се обърна към младежите поотделно. — Ти, Цитра, вече ще бъдеш стажант на Почитаемата Косач Кюри.

Роуан затвори очи. Знаеше какво ще чуе, още преди Ксенократ да е заговорил.

— А ти, Роуан, ще завършиш обучението си в способните ръце на Почитаемия Косач Годар.

Трета част

Старата школа и новият ред

18.

Къщата с водопада

Никога не съм вземала стажанти. Просто никога не ме е привличала идеята да поведа друго човешко същество по пътя ни. Често се чудя кое мотивира останалите Косачи да го правят. За някои е обикновена суета: „Учи се от мен и благоговей, защото съм много мъдър“. За други вероятно е компенсация, че не им е позволено да имат деца: „Бъди мой син или дъщеря една година, а аз ще ти дам власт над живота и смъртта“. И все пак предполагам, че им служи като подготовка за Самоприбирането. Бъди новото аз, за да може старото да напусне този свят с удовлетворение.

Подозирам, че ако някога взема стажант, ще бъде по напълно различни причини.

Из официалния дневник на Почитаемата Косач Кюри

В далечната източна част на Средмерика, близо до границата с Изтомерика, имаше къща, под която течеше река, изливаща се от основите ѝ във водопад.

— Проектирана е от прочут архитект от Епохата на смъртните — обясни косач Кюри на Цитра, когато я поведе по моста към входната врата. — Мястото беше безнадеждно западнало — както сигурно си представяш, дом като този не би могъл да се съхрани без постоянна грижа. Беше в ужасно състояние и никой не се стараеше да го запази. Единствено присъствието на Косач би осигурило нужните дарения, за да се възстанови. Сега мястото е възвърнало предишния си блясък.

Косач Кюри отвори вратата и остави Цитра да влезе преди нея.

— Добре дошла в Къщата с водопада — приветства я.

Основният етаж представляваше огромно отворено пространство с под от полиран камък, дървени мебели, голяма камина и прозорци. Много прозорци. Водопадът беше точно под просторната тераса. Звукът от реката, течаща под къщата, и от водопада създаваше постоянен, но успокояващ фонов шум.

— Никога досега не съм била в къща със собствено име — каза Цитра и се огледа наоколо, като се стараеше да не показва колко е впечатлена. — Все пак не е ли малко прекалено? Особено за Косач. Не е ли редно да водите по-прост живот?

Цитра съзнаваше, че е възможно да разгневи Косача с коментара си, но не я беше грижа. Присъствието ѝ тук означаваше, че Косач Фарадей е умрял за нищо. Прекрасният дом не представляваше утеха.

Косач Кюри не отговори ядосано. Просто сподели:

— Не живея тук заради разкоша, а защото моето присъствие е единственият начин да опазя мястото.

Обстановката изглеждаше точно като в двайсети век, когато е била построена сградата. Единствените признаци на модернизация бяха няколко компютърни интерфейса, поставени дискретно в ъглите. Дори кухнята беше препратка към отминали времена.

— Ела, ще ти покажа стаята ти.

Двете се качиха по стълбище, чиято лява страна беше облицована с ивици от гранитни плочи, а от другата страна им опонираха още и още етажерки с книги. На втория етаж беше разположена спалнята на Косача. На третия се намираше по-малка спалня и кабинет. Спалнята беше простичко обзаведена и като останалата част от къщата имаше големи прозорци с рамки от полиран кедър, които заемаха две цели стени. Гледката към гората накара Цитра да се почувства като в къщичка на дърво. Хареса ѝ. И ненавиждаше този факт.

— Знаете, че не искам да бъда тук — заяви Цитра.

— Най-сетне си откровена — отвърна Косач Кюри с лека усмивка.

— Освен това — добави Цитра — знам, че не ме харесвате… защо тогава ме взехте?

Косачът я погледна със сивите си непроницаеми очи.

— Дали те харесвам, или не, е без значение — натърти. — Имам си своите причини.

После остави Цитра сама в стаята ѝ, като не каза друго освен довиждане.

Цитра не си спомняше как е заспала. Дори не се беше замислила колко е изтощена. Спомняше си единствено как легна върху завивката и се загледа в дърветата, слушаше реката долу и се чудеше дали звукът от успокоителен ще започне да ѝ се струва непоносим. После отвори очи напълно неориентирана и докато примигваше, зърна Косач Кюри, подпряна на рамката на вратата до ключа на лампата. Навън беше тъмно. Не просто се бе смрачило — тъмнината изглеждаше непрогледна като в космоса. Все още чуваше реката, но нямаше и помен от дърветата.

— Забрави ли за вечерята? — попита Косач Кюри.

Цитра се изправи, без да обръща внимание на замайването от внезапното ставане.

— Можехте да ме събудите.

Косач Кюри я погледна самодоволно.

— Тъкмо това направих.

Цитра тръгна надолу към кухнята, но Косачът я остави да върви напред, а тя не можеше да си спомни добре пътя. Къщата беше огромна. Няколко пъти зави в погрешна посока, а Косачът не я поправи. Просто чакаше Цитра сама да намери правилната посока.

Каква ли храна очакваше тази жена, зачуди се Цитра. Дали щеше да приема безмълвно всичко, което Цитра приготвя, както правеше косач Фарадей? При мисълта за него я връхлетя скръб, последвана от гняв, но тя не знаеше към кого да го насочи, затова просто го остави да се изпари.

Цитра стигна до основния етаж, готова да изследва съдържанието на килера и хладилника, но за своя изненада, откри масата в трапезарията сервирана за двама, а димящите чинии също бяха поднесени.

— Прияде ми се заешка яхния — каза Косачът. — Мисля, че ще ти хареса.

— Дори не знам какво е това.

— По-добре да не знаеш — отговори Косач Кюри, седна и покани с жест Цитра да направи същото. Цитра не беше особено склонна, все още си мислеше, че вероятно е трик.

Косач Кюри потопи лъжицата в гъстата яхния, но се спря, тъй като Цитра продължаваше да стои права.

— Официална покана ли чакаш?

На Цитра ѝ беше трудно да прецени дали е подразнена, или развеселена.

— Аз съм стажант. Защо ще готвите за мен?

— Не съм. Сготвих за себе си. Просто случайно чух къркоренето на стомаха ти.

Най-накрая Цитра седна и вкуси яхнията. Наситена с аромати. Малко диви, но хубави. Сладостта на медено глазираните моркови балансираше дивеча.

— Животът на Косач може да бъде твърде тягостен, ако не си позволяваме греховното удоволствие да имаме хоби. Моето е готвенето.

— Вкусно е — призна Цитра. След това добави: — Благодаря ви.

Хранеха се почти в пълно мълчание. Цитра се чувстваше странно да стои просто така на масата, затова стана и напълни отново с вода чашата на Косача. Косач Фарадей нямаше никакви хобита… или поне не ги беше споделил с Цитра и Роуан.

Мисълта за Роуан я накара да трепне, докато сипваше водата, и неволно поля масата.

— Съжалявам, Косач Кюри — тя грабна салфетката си и попи разлятото, преди да потече.

— Трябва да имаш по-стабилна ръка, ако ще ставаш Косач.

Цитра отново не можеше да прецени думите ѝ като сериозни или саркастични. По-трудно ѝ беше да усети тази жена дори отколкото Фарадей, а проницателността поначало не беше най-силната ѝ черта. Разбира се, не се беше замисляла за това, преди да прекара малко време с Роуан, който, по своя си ненатрапчив маниер, беше същински цар на наблюдението. Цитра трябваше да си припомни, че притежава други качества. Бързина и решителност по време на действие. Координация. Тези умения щяха да са от полза, когато тя…

Не можа да довърши мисълта си… не си позволи да го направи. Територията, към която я водеше, все още беше твърде непоносима.

На сутринта Косач Кюри приготви палачинки с боровинки, а после тръгнаха за Прибирането.

Докато Косач Фарадей винаги преглеждаше бележките си за избрания субект и използваше обществен транспорт, Косач Кюри притежаваше старомодна спортна кола, чието шофиране изискваше специфични умения, особено по криволичещия планински път.

— Това порше е подарък от дилър на антични автомобили — обясни ѝ Косач Кюри.

— Поискал е имунитет? — попита Цитра, предположила, че такъв е бил мотивът му.

— Напротив. Тъкмо бях прибрала баща му, така че вече имаше имунитет.

— Почакайте — възкликна Цитра. — Прибрали сте баща му, а той ви е подарил кола?

— Да.

— Значи е мразел баща си?

— Не. Напротив, много обичаше баща си.

— Пропускам ли нещо?

Пътят пред тях се изравни, Косач Кюри превключи скоростите и натисна газта.

— Той оцени утехата, която му дадох след Прибирането — обясни тя на Цитра. — Истинската утеха може да е ценна като златото.

Цитра все така не разбираше — успя доста по-късно същата вечер.

Отидоха в град на стотици километри разстояние и пристигнаха по обед.

— Някои Косачи предпочитат големите градове, аз предпочитам малките селища — сподели Косач Кюри. — Градчета, в които не е имало Прибиране поне от година.

— Кого ще прибираме? — попита Цитра, докато търсеха място за паркиране. Един от недостатъците да пътуваш с кола.

— Ще узнаеш, щом му дойде времето.

Паркираха на главната улица, а сред това тръгнаха — не, разходиха се — надолу по улицата, по която имаше хора, без да бъде претоварена. Бавната крачка на Косач Кюри изнерви необяснимо Цитра. След това момичето се замисли, че когато придружаваше Косач Фарадей за Прибирането, той винаги беше съсредоточен в дестинацията — тя не представляваше място, а конкретен човек. Субектът. Душата, предвидена за Прибирането. Колкото и ужасно да беше, някак внушаваше у Цитра чувство за сигурност. Краят на техните усилия винаги бе осезаем. Но в подхода на Косач Кюри нищо не подсказваше за преднамереност.

— Научи се на наблюдателност — заръча Кюри на Цитра.

— Щом ви е нужна наблюдателност, трябваше да изберете Роуан.

Косач Кюри пренебрегна забележката.

— Вглеждай се в лицата на хората, в погледите им, в движенията им.

— Какво точно търся?

— Усещането, че са били тук твърде дълго. Усещане, че са готови да… приключат, без значение дали го съзнават, или не.

— Мислех, че не ни е позволено да дискриминираме според възрастта.

— Въпросът не е във възрастта, а в застоя. Някои хора стават пасивни още преди първото си подмладяване. При други може да отнеме стотици години.

Цитра огледа минувачите наоколо — всички се опитваха да избегнат погледа им, да се махнат далеч от Косача и стажанта му, колкото е възможно по-бързо, и се стараеха да не го правят твърде очевидно. Двойка, излизаща от кафене, бизнесмен, който говореше по телефона, жена, която понечваше да мине на забранен светофар, но се отказа, вероятно от страх да не се превърне в субект на Прибирането заради неправилно пресичане.

— Не виждам нищо у никого — призна Цитра, подразнена както от задачата си, така и от своята неспособност да я изпълни.

Група хора излязоха от офис сграда — може би най-високата в градчето, някъде около десететажна. Косач Кюри се прицели в един мъж. Погледът ѝ беше почти хищен, докато двете с Цитра го преследваха от разстояние.

— Виждаш ли как свлича раменете си, сякаш носи невидим товар?

— Не.

— Не долавяш ли как ходи… сякаш не е така целеустремен като останалите около себе си?

— Не.

— Забелязваш ли колко износени са обувките му, сякаш вече не го интересува?

— Може просто да има лош ден — предположи Цитра.

— Да, може — съгласи се Косач Кюри. — Но аз предпочитам да вярвам в другото.

Те скъсиха дистанцията с мъжа, който дори и не подозираше, че е преследван.

— Остава само да го погледна в очите — обясни Косачът. — За да бъда напълно сигурна.

Косач Кюри го докосна по рамото, той се обърна и погледите им се срещнаха, но само за миг. Тогава той простена…

… защото острието на Косач Кюри вече беше проникнало в гръдния кош, чак до сърцето. Косач Кюри беше толкова бърза, че Цитра дори не можа да я зърне. Даже не видя как вади оръжието си.

Косачът не реагира по никакъв начин на ужасената изненада на мъжа, не му каза нищичко. Само издърпа острието и мъжът падна. Беше мъртъв, преди да се стовари на тротоара. Хората около тях ахкаха и бързаха да се отдалечат, но не чак толкова, че да не проследят какво ще се случи после. Смъртта беше непозната за повечето от тях. Тя трябваше да съществува в свой собствен сапунен мехур, стига да можеха да стоят отстрани и да надничат в него.

Косачът избърса острието във велурена кърпа в същото бледолилаво като робата си и в този момент Цитра изгуби контрол.

— Дори не го предупредихте! — избърбори тя. — Как можахте да го направите? Дори не го познавате! Не му позволихте да се подготви!

Гневът, който бликна от Косач Кюри, беше толкова мощен, че човек почти можеше да види облака му около нея, и Цитра разбра, че е допуснала огромна грешка.

— НА ЗЕМЯТА! — кресна Косачът с такава сила, че ехото отекна между тухлените сгради на улицата.

Цитра мигновено падна на колене.

— ПО ЛИЦЕ НА ТРОТОАРА! ВЕДНАГА!

Цитра се подчини, а страхът беше погълнал яда ѝ. Просна се на земята и опря дясната си буза в паважа, който пареше под обедното слънце. В полезрението ѝ беше само мъртвият мъж, на около трийсет сантиметра разстояние, с празни очи, които въпреки всичко се взираха в нея. Как беше възможно мъртвите да се взират?

— ОСМЕЛЯВАШ СЕ ДА СИ МИСЛИШ, ЧЕ МОЖЕШ ДА МЕ УЧИШ КАК ДА СИ ВЪРША РАБОТАТА?

Светът помежду им сякаш беше застинал.

— ЩЕ СЕ ИЗВИНИШ ЗА НАГЛОСТТА СИ И ЩЕ БЪДЕШ НАКАЗАНА.

— Съжалявам, Косач Кюри — споменаването на името на Косач Кюри предизвика мърморене сред хората наоколо. Тя беше истинска легенда.

— УБЕДИ МЕ!

— Наистина ужасно съжалявам, Косач Кюри — произнесе Цитра по-силно, буквално го изкрещя в лицето на мъртвия мъж. — Никога повече няма да проявя неуважение към вас.

— Изправи се.

Косачът вече не излъчваше онзи разтърсващ гняв. Цитра стана, ядосана на слабостта в краката си, треперещи под нея, и на невъздържаността на очите си, от които сълзите се лееха неспирно — копнееше да можеха да се изпарят, преди Косач Кюри или някой от хората наоколо да ги видят.

Подновилата славата си, Гранд дамата на смъртта си тръгна, а Цитра я последва — смирена, неспособна да ходи, изпълнена с желание да грабне ножа на Косача и да го забие в гърба ѝ… а след това и ядосана на самата себе си, че иска подобно нещо.

Качиха се в колата и потеглиха. Чак след като бяха изминали цяла пресечка, Косач Кюри заговори на Цитра:

— И така, твоя задача ще бъде да идентифицираш мъжа, да откриеш членовете на семейството му и да ги поканиш в Къщата с водопада, за да им гарантирам имунитет. — В тона ѝ не се долавяше и следа от предишния гняв.

— К… какво? — Сякаш сцената на улицата никога не се беше състояла. Цитра изобщо не го очакваше — чувстваше се леко замаяна, като че ли в колата не беше останал никакъв въздух.

— Разполагам с четиридесет и осем часа да им осигуря имунитет. Бих искала да ги събера в дома си довечера.

— Но… но там… когато ми наредихте да легна на земята…

— Да?

— Бяхте толкова ядосана…

Косач Кюри въздъхна.

— Налага се да поддържам този имидж, мила — обясни тя. — Ти прояви незачитане към мен на обществено място и нямах друг избор, освен публично да те порицая. В бъдеще ще трябва да премълчаваш мнението си до момента, в който сме насаме.

— Значи не сте ядосана?

Косачът помисли над въпроса.

— Подразнена съм — отговори. — От друга страна, трябваше да те предупредя какво възнамерявам да направя. Реакцията ти беше… оправдана. Също и последствията, които предизвиках.

Макар и при подобен финал след цялата емоционална въртележка Цитра трябваше да признае, че Косачът има право. Имаше определен модел на поведение, който един стажант трябваше да спазва на публично място. Друг Косач вероятно би наложил далеч по-лошо наказание.

Направиха обратен завой и Косач Кюри остави Цитра на улица, съседна на онази, където се състоя Прибирането. Имаше час да открие семейството и да предаде поканата.

— А ако живее сам, задачата и на двете ни днес ще е лесна — допълни Косачът.

Цитра се зачуди дали беше възможно Прибирането да бъде лесно.

Името на мъжа беше Бартън Брийн. Беше преминавал през подмладяване много пъти, имаше повече от двайсет деца, част от които бяха на повече от век. Настоящото му семейство се състоеше от последната му жена и трите му най-малки деца. Тъкмо те щяха да получат имунитет срещу Прибирането за период от една година.

— Ами ако не дойдат? — попита Цитра на път към дома.

— Винаги идват — увери я Косачът.

И се оказа права.

Пристигнаха малко след осем часа вечерта, мрачни и силно шокирани. Косач Кюри им нареди да коленичат пред входната врата и да целунат пръстена ѝ, за да получат имунитета си. След това тя и Цитра им поднесоха вечеря, приготвена от самия Косач. Утешителна храна: печено, зелен фасул и картофено пюре с чесън. Семейството очевидно нямаше апетит, но все пак яде по задължение.

— Разкажете ми за съпруга си — помоли Косач Кюри искрено и с нежен глас.

В началото на жената не ѝ се говореше, но съвсем скоро не можеше да спре да разказва истории от живота на съпруга си. Не след дълго и децата се присъединиха със спомените си. Човекът бързо се превърна от анонимен субект от улицата в човек, чийто живот вече липсваше и на Цитра, макар да не го беше познавала.

А Косач Кюри слушаше, наистина слушаше, сякаш беше твърдо решена да запамети всичко, което ѝ кажат. Очите ѝ се насълзиха неведнъж лице в лице със скръбта на семейството.

Тогава Косачът направи нещо наистина странно. Извади от робата си ножа, отнел живота на мъжа, и го остави на масата.

— Можете да отнемете живота ми, ако искате — каза тя на жената.

Жената я гледаше втренчено, в недоумение.

— Така е редно — продължи Косачът. — Отнех живота на съпруга ви, лиших децата ви от баща и трябва да ме презирате.

Жената погледна към Цитра, вероятно очакваше, че поне тя има представа за какво става дума, но девойката само сви рамене, не по-малко изненадана от предложението.

— Но… нападението над Косач се наказва с Прибиране.

— Не и ако имате позволението на Косача. Освен това вече получихте имунитет. Уверявам ви, че няма да има ответни действия.

Ножът лежеше на масата помежду им и Цитра изведнъж се почувства като минувачите по време на Прибирането: застинал свидетел на немислимо събитие.

Косач Кюри топло се усмихна на жената.

— Всичко е наред. Ако ме прободете, стажантката ми ще ме заведе до най-близкия възстановителен център и само за ден-два ще бъда като нова.

Жената изгледа изпитателно ножа, децата изгледаха изпитателно майка си. Най-накрая жената заговори:

— Не, няма да бъде нужно.

Косач Кюри прибра оръжието.

— Добре, в такъв случай да преминем към десерта.

И семейството погълна шоколадовата торта със същата страст, с която беше подходило и към останалата част от храната, сякаш близък приятел е получил повишение.

След като си отидоха, Косач Кюри помогна на Цитра за съдовете.

— Когато ти станеш Косач — заговори на Цитра, — сигурна съм, че няма да правиш нещата по моя начин. Няма да ги правиш и по начина на Косач Фарадей. Ще намериш свой път. Той може да не ти донесе изкупление, може дори да не ти донесе мир, но ще ти помогне да не презираш себе си.

Тогава Цитра зададе въпрос, който беше питала и преди, но този път предположи, че има шанс да получи отговор.

— Защо ме взехте, Ваша чест?

Косачът миеше съдовете, а Цитра ги подсушаваше, когато Кюри каза нещо невероятно странно.

— Някога чувала ли си за спорт, наречен бой на петли?

Цитра поклати глава.

— Отдавна, в Епохата на смъртните, мизерници вземали два петела, пускали ги на малка арена и ги оставяли да се бият до смърт и същевременно залагали на изхода от двубоя.

— Законно ли е било?

— Не, но хората все пак го правели. Животът преди Бурята е бил изпълнен с какви ли не зверства. Не са ти казали, но Косач Годар е предложил да вземе и теб, и Роуан.

— Предложил е да вземе и двама ни?

— Да. А аз знаех, че го е направил само за да може всеки ден да ви противопоставя един срещу друг за собствено забавление, точно като при бой с петли. Ето защо предложих да поема обучението ти и по този начин да спестя и на двама ви участие в кървавата арена на Годар.

Цитра кимна с разбиране. Реши да си премълчи, че кървавата арена всъщност не им беше спестена. Все още им предстоеше смъртоносна битка. Нищо не можеше да промени този факт.

Тя се опита да си представи какво би било, ако Косач Кюри не се беше кандидатирала. Мисълта, че са можели да останат заедно, се бореше с тази в чии ръце щеше да попадне тогава. Дори не искаше да си представя как се справя Роуан при Годар.

Тъй като вечерта беше преминала под знака на отговорите, Цитра се осмели да зададе въпроса, който по-рано на улицата беше отправила тъй неуместно, преди тялото на мъжа дори да е изстинало.

— Защо пристъпихте към Прибирането без никакво предупреждение? Не заслужаваше ли той да се осъзнае какво се случва поне за миг, преди да го пронижете?

Този път Косач Кюри не се засегна от въпроса.

— Всеки Косач си има свой метод. Този е моят. В Епохата на смъртните смъртта често е идвала без предупреждение. Наша задача е да симулираме акт на природата, затова избрах да пресъздам точно това лице на смъртта. Винаги извършвам Прибирането мигновено и публично, за да не забравят хората какво правим и защо се налага да го правим.

— А какво се е случило с Косача, убил президента? С героя, който е бил подведен под съдебна отговорност и въпросът е бил нерешим дори и за Бурята. Мислех, че Гранд дамата на смъртта винаги извършва Прибирането с по-възвишена цел.

Лицето на Косач Кюри като че ли помръкна. Призрак, напомнящ дълбока тъга, която Цитра не можеше да разгадае.

— Не си мислила правилно.

19.

Ужасна постъпка

Ако някога сте гледали задълбочено анимационните филмчета от Епохата на смъртните, ще се сетите за това. Койотът, който все прави планове да унищожи самодоволната птица с дългата шия. Койотът никога не успява — на всичкото отгоре, плановете му винаги се обръщат срещу него. Експлодира, гръмват го или пада от безумна височина.

И винаги е забавно.

Защото без значение, че крахът му е смъртоносен, отново се появява в следващата сцена, също като нашите центрове за възстановяване са само на анимационен кадър разстояние.

Виждала съм човешка немощ, причинена от временно осакатяване, или моментално погребване на живота. Хора, паднали в шахти, ударени от падащи предмети, попаднали на пътя на превозни средства.

И когато се случи, хората все пак се смеят, защото без значение от ужасите, те са като койота — след ден-два ще се върнат като нови, няма им нищо… дори не са помъдрели.

Безсмъртието е превърнало всички ни в анимационни герои.

Из официалния дневник на Почитаемата Косач Кюри

Цитра не знаеше кое я накара да спомене въпроса, зададен ѝ на конклава. Вероятно неочакваната близост, която изпита към Косач Кюри, след като я видя как нахрани скърбящото семейство и изслуша — действително изслуша — историите за мъжа, субект на Прибирането.

Същата вечер Косач Кюри дойде в стаята на Цитра с чисти чаршафи. Оправиха заедно леглото и щом приключиха, Цитра каза:

— На конклава ме обвинихте, че лъжа.

— Защото това направи — отговори Косач Кюри.

— Как разбрахте?

Косач Кюри не се усмихна, но не я и осъди.

— Когато си живял близо двеста години, някои неща са очевидни.

Тя подаде на Цитра възглавница и тя я пъхна в калъфката.

— Не бутнах онова момиче по стълбите — призна Цитра.

— Подозирах.

Цитра стисна възглавницата. Ако беше живо същество, щеше да го задуши.

— Не я бутнах по стълбите — повтори Цитра. — Бутнах я пред фучащ камион.

Цитра седна и извърна глава от Косач Кюри. Не можеше да погледне жената в лицето, след като ѝ беше признала най-мрачната тайна от детството си. Щом Гранд дамата на смъртта те вижда като чудовище, може наистина да си такова.

— Колко ужасна постъпка — рече Косачът, но без да звучи шокирана. — Това уби ли я?

— На мига — призна Цитра. — Разбира се, върна се на училище три дни по-късно, но възстановяването не променя стореното от мен… а най-лошото беше, че никой не узна. Хората си мислеха, че се е спънала, а всички деца се смяха… защото знаете колко е смешно, когато някой претърпи смъртоносен инцидент. Само дето не беше инцидент, а никой не разбра. Никой не видя, че го направих аз. А щом тя се върна, се оказа, че също е в неведение.

Цитра се насили да погледне към Гранд дамата на смъртта, която седеше на стол в другия край на стаята и се взираше в нея с пронизващите си сиви очи.

— Попитахте ме коя е най-лошата ми постъпка — продължи Цитра. — Е, сега вече знаете.

Косач Кюри не заговори веднага. Просто седеше, а времето минаваше.

— Е — обади се най-сетне Косач Кюри. — Ще трябва да направим нещо по въпроса.

Ронда Флауърс тъкмо беше преполовила следобедната си закуска и някой звънна на входната врата. Не си помисли нищо особено, преди миг по-късно да види майка си, застанала на прага на кухнята, с изражение на истинска болка, което подсказваше, че се е случила голяма беда.

— Те… те искат да видят теб — обяви майка ѝ.

Ронда засмука фидето, което висеше от устата ѝ, и се изправи.

— Кои са те?

Майка ѝ не отговори. Вместо това обви ръце около Ронда, стисна я в силна прегръдка и взе да хлипа. В този момент, през рамото на майка си, тя ги съзря.

Момиче, приблизително на нейната възраст, и жена в лилав тоалет — кройката определено беше на роба на Косач.

— Бъди смела… — прошепна отчаяно майката в ухото на Ронда.

Но смелостта отстъпваше пред ужаса. Просто нямаше достатъчно време да събере сили да се бори със страха. Единственото, което Ронда почувства, беше как стомахът ѝ се свива на топка и изпадна в унес, сякаш наблюдаваше сцена от нечий чужд живот. Тя остави майка си и пое към вратата, където чакаха двете фигури.

— Искали сте да видите мен?

Косачът — жена с лъскава сива коса и пронизващ поглед, се усмихна. Ронда никога не беше предполагала, че Косачите се усмихват. В редките случаи, в които беше виждала такива, те изглеждаха твърде мрачни.

— Не аз, а стажантката ми — обясни жената и посочи момичето. Но Ронда не можеше да отмести поглед от Косача.

— Стажантката ви ще извърши Прибирането?

— Не сме дошли за Прибирането — увери я момичето.

Чак когато чу това, ужасът на Ронда взе връх. Очите ѝ се напълниха със сълзи, но тя бързо ги избърса, тъй като след силния шок я обзе облекчение.

— Можехте да го кажете на майка ми. — Тя се обърна и извика на майка си. — Всичко е наред, не са дошли за Прибирането. — След това излезе и затвори вратата след себе си с пълното съзнание, че ако не го стори, майка ѝ ще настоява да разбере какъв е поводът. Ронда беше чувала за пътуващи Косачи, които се появяват пред прага на хората и молят за подслон през нощта и нещо за хапване. Понякога искаха информация от хората по причини, за които може само да се гадае. Но защо все пак искаха да говорят точно с нея?

— Сигурно не ме помниш — поде момичето. — Преди години учехме в едно и също училище, преди да се преместиш тук.

Ронда огледа лицето на момичето и се опита да изрови поне някакъв спомен, помъчи се да се сети за име.

— Синди някоя, нали?

— Цитра. Цитра Теранова.

— О, точно така.

И тогава настъпи неловък момент. Сякаш не беше достатъчно неловко да стоиш на верандата с Косач и негов стажант.

— Е… какво мога да направя за вас… Ваша чест и Ваша чест? — Ронда не беше сигурна дали стажантите се ползват със същото обръщение. Все пак нямаше да сгреши, ако покаже уважение, било то и прекалено. Сега, след като разполагаше с малко време да огледа добре лицето и да го свърже с име, Ронда наистина си припомни Цитра. Спомни си също, че не се харесваха особено.

— Е, ето каква е работата — заговори Цитра. — Спомняш ли си деня, в който падна пред онзи камион?

Ронда неволно вдигна рамене.

— Мога ли изобщо да го забравя? След като се върнах от възстановителния център, всички ме наричаха Ронда Фаталната катастрофа с месеци.

Прегазването от камион вероятно остана най-лошото преживяване в живота ѝ. Беше безжизнена в продължение на цели три дни, а на всичкото отгоре пропусна танцовия си рецитал. Останалите момичета я увериха, че са се справили чудесно без нея, което още повече влоши положението. Единственото хубаво в цялата история беше храната във възстановителния център в деня, в който се върна в съзнание. Предложиха ѝ най-добрия домашен сладолед, толкова вкусен, че веднъж дори се размаза, за да вкуси отново от него. И разбира се, стана така, че родителите ѝ я изпратиха в по-евтин възстановителен център с гадна храна.

— Значи си била там, когато се случи?

— Всъщност, ето каква е работата — каза Цитра за втори път, сякаш имаше нервен тик. — В качеството си на стажант Косач, трябва да поправя… ами, някои лоши решения от миналото си. И така… искам да ти дам шанс да направиш същото и на мен. — Тя прочисти гърлото си. — Искам да ме бутнеш пред някой камион.

При тези думи Ронда ахна. Не го направи нарочно, просто не се сдържа.

— Сериозно? Искаш да те бутна пред движещ се камион?

— Да.

— Точно сега?

— Да.

— И твоят Косач няма нищо против?

Косачът кимна.

— Напълно подкрепям Цитра.

Ронда се замисли над предложението. Смяташе, че е способна да го направи. Колко пъти в живота ѝ се беше случвало да копнее да се отърве от някого, макар и временно? Едва миналата година беше буквално на косъм от „случайно“ поразяване с електричество на лабораторния си партньор в часовете по естествени науки само защото беше невероятен кретен. Но в крайна сметка реши, че той просто ще прекара няколко дни във ваканция, а тя ще трябва да довърши задачата им сама. Конкретната ситуация беше различна. Предоставяше ѝ се безвъзмездна възможност за отмъщение. Въпросът бе колко ѝ се искаше това отмъщение?

— Чуйте, истинско изкушение е — отвърна Ронда. — Но имам домашни и урок по танци по-късно.

— Значи… не искаш да го направиш?

— Не че не искам. Просто днес съм заета. Може ли да те бутна под кола някой друг път?

Цитра се поколеба.

— Добре…

— А може би ще е по-добре, ако някой ден ме заведете на обяд.

— Добре.

— Следващия път обаче предупредете някак за какво сте дошли, за да не побъркате майка ми. — После каза довиждане, влезе вътре и затвори вратата.

— Колко странно… — промърмори Ронда.

— Каква беше тази история? — попита майка ѝ.

Тъй като не искаше да навлиза в подробности, Ронда отговори:

— Нищо важно — с което ядоса майка си, точно както възнамеряваше.

След това се върна в кухнята и откри, че фидето ѝ е изстинало. Страхотно!

Цитра се почувства едновременно облекчена и унизена. С години беше таила тайното престъпление. Враждата ѝ с Ронда беше жалка, каквито са повечето детски разпри. Коренеше се в начина, по който Ронда говореше за танците, сякаш е най-талантливата балерина в света. Цитра посещаваше същите часове в онова време на магично детство, когато всяко момиченце си въобразява, че е грациозно и сладко.

Ронда беше водачката на глутницата и се опитваше да освободи Цитра от тази илюзия с гримаси и звучни въздишки при всяко нейно погрешно движение.

Постъпката ѝ не беше преднамерена. Беше престъпление, подбудено от възможността, и в крайна сметка хвърли върху Цитра сянка, за която не си беше давала сметка, докато не видя момичето днес.

А Ронда изобщо не я беше грижа. Сякаш беше нещо отдавна отминало. Сега Цитра се почувства глупаво заради цялата история.

— Разбираш, че в Епохата на смъртните всичко това би се приело напълно различно. — Косач Кюри не се извърна нито веднъж към нея, докато ѝ говореше — не отместваше очи от пътя, докато шофираше. Цитра все още свикваше с този странен навик. Колко странно — да ти се налага да гледаш пътя си, за да можеш да го изминеш.

— Ако бяхме в Епохата на смъртните, нямаше да го направя — отговори Цитра уверено, — защото щях да бъда наясно, че тя няма да се върне. Да я бутна, щеше да е по-страшно от Прибирането.

— Имали са дума за това. Убийство.

Цитра се изкиска на архаичната дума.

— Колко смешно. Като ято гарвани.

— Сигурна съм, че тогава изобщо не е било смешно. — Кюри предприе бърза маневра, за да избегне катеричка на пътя. След това по изключение хвърли поглед към Цитра, щом пътят отново се изравни. — Значи присъдата, която си избрала за себе си, е да бъдеш Косач до края на дните си и да отнемаш човешки живот като наказание за една-едничка постъпка в детството ти.

— Не съм я избирала.

— Не си ли?

Цитра отвори уста да отговори, но после се спря. Ами ако Косач Кюри беше права? Ами ако дълбоко в себе си Цитра беше приела стажа при Косач Фарадей, за да се самонакаже за престъпление, за което единствено тя се тревожеше? Ако я бяха хванали или си беше признала, наказанието щеше да бъде кратко отстраняване от училище, най-много глоба за родителите ѝ и строго мъмрене. Дори можеше да се окаже и в неин плюс — съучениците ѝ щяха да внимават как се държат с нея.

— Разликата между теб и повечето хора, Цитра, е, че друг нямаше дори да се замисли за случката след съживяването на момичето. Щяха просто да забравят. Косач Фарадей е видял нещо у теб, когато те е избрал, вероятно твоята съвест. — Сетне добави: — Точно това ми подсказа, че лъжеш на конклава.

— Всъщност съм изненадана, че Бурята не видя как я бутам — призна Цитра. След това Косачът изрече нещо, което отключи верижна реакция в съзнанието на Цитра и промени всичко.

— Сигурна съм, че не е останало незабелязано — отговори тя. — Нищо не остава скрито от Бурята с камерите, поставени навсякъде. Но също така тя преценява за кои действия е нужна намеса и за кои — не.

Нищо не остава скрито за Бурята.

Съществуваха записи на всяко човешко действие още щом станеше факт, но за разлика от Епохата на смъртните, сега нямаше посегателства върху тази информация. Преди Бурята да стане съзнателна, когато е била позната под името „Облака“, престъпниците — дори обществените организации — са откривали незаконни начини за достъп до личната информация на хората и са я използвали. Всеки ученик знае, че злоупотребата с данни едва не довела до краха на цивилизацията, преди тези правомощия да бъдат възложени на Бурята. От този момент нататък не беше извършена нито една злоупотреба. Хората го чакаха с нетърпение. Бяха прехвърлили всичко в ръцете на машина без душа. Но очевидно тази машина имаше далеч по-чиста душа от който и да е човек.

Тя наблюдаваше света през милиони очи, слушаше през милиони уши. Решаваше дали да реагира, или не на безброй случки.

А това означаваш, че някъде в паметта ѝ се крие и запис на последните действия на Косач Фарадей в деня, в който животът му бе приключил.

Цитра осъзнаваше, че вероятно е безсмислено да се опитва да ги проследи, но ако кончината на Фарадей не беше акт на Себеприбиране? Ами ако е бил бутнат, както тя беше бутнала Ронда преди години? Но подобен акт не би могъл да се сравни с детинската ѝ постъпка. Би бил жесток и преднамерен. Ами ако смъртта на Фарадей беше — ако използваше думата, на която я беше научила Косач Кюри — убийство?

20.

Почетен гост

Като младеж се чудех на глупостта и лицемерието в Епохата на смъртните. По онова време целенасоченият акт на прекратяване на човешки живот се приемал за най-тежкото от всички престъпления. Колко нелепо! Знам, знам колко е трудно да си представим, че същото, което сега се смята за най-възвишено призвание, някога се приемало за престъпление. Колко ограничено и лицемерно било мисленето на смъртните, че дори презирали онези, които отнемат живот. Обичали природата — която в онези дни била равносилна на края на всяко човешко съществуване. Според природата фактът, че някой се ражда, означавал автоматично да бъде осъден на смърт и въпросната смърт настъпвала неумолимо и системно.

Ние променихме това.

Сега ние сме сила, по-могъща от природата.

Вероятно точно поради тази причина Косачите са така обичани като величествена планинска гледка, почитани като тропически гори и уважавани като приближаваща буря.

Из официалния дневник на Почитаемия Косач Годар

Ще умра.

Роуан беше започнал да си повтаря това като мантра с надеждата, че ще го преглътне по-лесно. И все пак, като че ли не му ставаше по-лесно да го приеме. Макар да се намираха под ръководството на други Косачи, указът, постановен на конклава, продължаваше да е в сила. Той щеше да елиминира Цитра в края на стажа им или тя щеше да елиминира него. На Косачите щеше да им се стори твърде сладникаво и драматично да го отменят само защото вече не са стажанти на Косач Фарадей. Роуан знаеше, че няма да е по силите му да елиминира Цитра. Единственият начин да избегне тази възможност беше да се провали в съревнованието — да се представя толкова зле до финалния конклав, че да нямат друг избор, освен да дадат косаческата титла на Цитра. Тогава първата ѝ задача — въпрос на чест, щеше да бъде Прибирането на Роуан. Той вярваше, че ще се постарае да бъде бърза и милостива. Ключът беше да не допусне провалите му да изглеждат очевидни. Трябваше да дава вид, че прави всичко по силите си. Никой не биваше да прозре истинския му план. Беше готов за задачата си.

Ще умра.

Преди онзи съдбовен ден в кабинета на директора с Коул Уитлок Роуан дори не познаваше човек, който е умирал. Прибирането беше нещо, за който някой разказва на друг. Роднина на познат на познатия. През последните четири месеца обаче беше станал свидетел на десетки случаи на Прибиране.

Ще умра.

Още осем месеца. Щеше да преживее седемнайсетия си рожден ден и дотам. Въпреки че сам беше направил избора си, мисълта, че ще бъде просто поредната бройка в статистиката на Косачите, го вбесяваше. Животът му беше преминал напразно. Като дете беше маруля. Прякорът му се струваше забавен — почетно звание — а сега се превръщаше в повод за присъда. Животът му течеше безсмислено, а сега щеше да приключи. Изобщо не биваше да приема поканата на Косач Фарадей да става стажант. Трябваше да продължи да води незначителното си съществуване… защото вероятно, но не много сигурно, след време щеше да получи шанс да постигне нещо забележително.

— Не си казал и дума, откакто се качи в колата.

— Ще говоря, когато имам нещо за казване.

Возеше се с Косач Волта в идеално поддържан личен ролс-ройс от Епохата на смъртните, а жълтото облекло на Косача силно се открояваше на фона на тъмния интериор на купето. Не караше Косач Волта — имаше шофьор. Пътуваха през квартал, в който къщите ставаха огромни, а земите — обширни, докато домовете напълно не се изгубиха зад портал, опасан с обрасла с бръшлян масивна ограда.

Волта, един от учениците на Годар, носеше жълта роба, украсена със златисти цитрини. Очевидно беше младши Косач, от стажа му бяха минали само няколко години и навярно бе малко над двайсетгодишен… в епоха, когато броенето на нечии години е било съществено. Чертите и тенът на лицето му бяха подчертано африкански, от което жълтото изпъкваше още по-ярко.

— Е, има ли причина да избереш роба в цвят на пикня?

Волта се разсмя.

— Струва ми се, че ще се впишеш доста добре. Косач Годар обича приближените му да притежават също толкова остър език, колкото и върховете на оръжията му.

— Защо го следваш?

Искреният въпрос сякаш го смути повече от шегата с урината. Волта застана в леко отбранителна позиция.

— Косач Годар е човек с размах и фантазия. Той вижда бъдещето ни. Повече ми се иска да бъда част от бъдещето на Форума на Косачите, отколкото от миналото му.

Роуан отново се извърна към прозореца. Денят беше слънчев, но стъклата на колата приглушаваха светлината, сякаш бяха попаднали в частично затъмнение.

— Елиминирате хора, стотици наведнъж. За такова бъдеще ли говориш?

— Имаме същата квота като останалите Косачи — гласеше отговорът на Волта.

Роуан се обърна към Волта, но той сега се притесняваше от зрителния контакт.

— Кой те обучи?

— Косач Неру.

Роуан си спомняше, че Косач Фарадей като че ли поприказва с Косач Неру на конклава. Изглежда, бяха в добри отношения.

— Как приема той дружбата ти с Годар?

— За теб той е Почитаемият Косач Годар — тросна се Волта с известно възмущение. — А и изобщо не ме е грижа как го приема Косач Неру. Косачите от старата школа имат доста закостенели разбирания. Твърде съсредоточени са в това да търсят мъдростта в Промяната.

Говореше за „Промяната“ като за нещо материално. Нещо, чиято тежест би могла да даде сила на човек само ако я избута.

Спряха пред двойна врата от ковано желязо, която бавно се отвори, за да влязат.

— Пристигнахме — обяви Волта.

Близо четиристотинметровата алея завършваше в сграда, приличаща на дворец. Бяха посрещнати от прислужник, който ги поведе към входа.

Роуан беше връхлетян от силна танцова музика. Навсякъде имаше хора, които се държаха, сякаш е настъпила новогодишната вечер. Цялото имение се тресеше от постоянния ритъм. Присъстващите се смееха, пиеха и избухваха в още по-силен смях. Някои от гостите бяха Косачи — очевидно не само сподвижници на Годар, а и други. Виждаха се и посредствени знаменитости. Останалите бяха просто красиви хора, които се изявяваха като професионални гости за парти. Несъмнено приятелят му Тайгър копнееше да стане такъв. Много хлапета го казваха, но той наистина го мислеше.

Прислужникът ги отведе отзад до огромен басейн, който би подхождал повече на курорт, отколкото на дом. Имаше водопади, воден бар и още щастливи гости, които си бъбреха весело. Косач Годар се намираше в бунгало в дъното на градината, чиято фасада бе отворена към празненството пред него. Беше обграден от други подлизурковци. Носеше отличителната си синя роба, но щом приближи, Роуан забеляза, че е по-ефирна от онази, с която беше облечен на конклава. Робата му за почивка. Роуан се зачуди дали в гардероба си няма и бански костюм, обшит с диаманти.

— Роуан Дамиш! — възкликна Годар, щом приближиха. Поръча на сервитьор, минаващ край тях, да донесе чаша шампанско на Роуан. Младежът не си взе, но Косач Волта грабна една и я натика в ръката му, а после изчезна в тълпата и го остави да се оправя сам.

— Моля, вкуси удоволствието — настоя Годар. — Предлагам само „Дом Периньон“.

Роуан отпи глътка и се зачуди дали стажът му може да пострада заради употреба на алкохол. После си спомни, че правилата вече не се отнасят за него. Отпи още една глътка.

— Организирах тази малка вакханалия в твоя чест — обяви Косачът и посочи с ръка партито.

— Как така в моя чест?

— Така. Това е твоето парти. Харесва ли ти?

Сюрреалистичната показност беше по-опияняваща дори от шампанското, но дали му се нравеше? По-скоро се чувстваше странно, а още по-необичайно беше, че тъкмо той е почетният гост.

— Не знам. Никога досега не съм имал свое парти — призна му Роуан. Беше истина — родителите на Роуан бяха видели толкова рождени дни, че бяха престанали да ги празнуват още преди той да се роди. Чувстваше се истински късметлия, ако изобщо се сетеха да му дадат подарък.

— Е, в такъв случай — каза Косач Годар — нека това празненство е първото от много.

Роуан трябваше да си припомни, че човекът с идеална усмивка, от който се лееше харизма, вместо пот, беше същият, който манипулира ситуацията така, че двамата с Цитра да бъдат поставени в смъртоносно съревнование. Все пак беше трудно да не се впечатлиш от стила му. Колкото и безвкусен да беше целият този спектакъл, определено предизвикваше приток на адреналин. Косачът потупа мястото до себе си като покана към Роуан да седне и момчето се настани от дясната му страна.

— Не гласи ли осмата заповед, че Косачът не може да притежава друго освен робата, пръстена и дневника си?

— Вярно е — съгласи се жизнерадостно Косач Годар. — И аз не притежавам нищо от това. Храната е дарена от щедри благодетели, гостите са тук по своя воля, а изисканото имение ми е благосклонно предоставено дотогава, докогато пожелая да пръскам чар в него.

При споменаването на имението мъжът, който чистеше басейна, вдигна поглед за миг, но после веднага се върна към работата си.

— Трябва отново да прочетеш заповедите — продължи Косач Годар. — Ще видиш, че в тях не се споменава нищо, което да изисква от Косачите да загърбят удобствата, заради които си струва да се живее. Мрачните интерпретации на Косачите от старата школа са реликва от други времена.

Роуан не задълба в темата. Смиреното и сериозно поведение на Косач Фарадей в стила на „старата школа“ бе оформило отношението му към нея. Ако Косач Годар се опиташе да го съблазни с типичния за рок звездите блясък в замяна на отнемането на живот, той щеше да откаже. Но Фарадей беше мъртъв, а Роуан се беше озовал тук, сред непознати, които сякаш бяха на негова страна.

— Щом това е моето парти, не е ли редно да има хора, които познавам?

— Косачът е приятел на света. Разтвори ръце и го прегърни. — Изглежда, Косач Годар имаше отговор за всичко. — Животът ти ще се промени, Роуан Дамиш — допълни той и посочи с ръка басейна, празнуващите, прислужниците и доставчиците на храна, които се стараеха нищо да не липсва край басейна. — Всъщност вече се е променил.

Сред гостите на партито имаше момиче, което силно се открояваше в обстановката. Беше малка — девет, най-много десетгодишна, и като че ли изобщо не забелязваше партито наоколо, докато си играеше в плитката част на басейна.

— Май някой от гостите ви е довел и детето си на партито — отбеляза Роуан.

— Това — обясни Годар — е Есме и ще бъде разумно от твоя страна да се отнасяш добре с нея. Тя е най-важният човек, когото ще срещнеш днес.

— Как така?

— Това пълничко момиченце е ключът към бъдещето. По-добре се моли да те хареса.

Роуан щеше да продължи да мисли върху загадъчните отговори на Годар, но погледът му беше привлечен от приближаваща красива девойка по бански, който стоеше почти като нарисуван върху тялото ѝ. Твърде късно осъзна, че я е зяпнал. Тя се усмихна, а той се изчерви и се извърна встрани.

— Ариадне, ще бъдеш ли така любезна да направиш масаж на стажанта ми?

— Да, Ваша чест — отговори момичето.

— Ъъъ… може би по-късно — измънка Роуан.

— Глупости — възрази Косачът. — Трябва да се отпуснеш, а Ариадне има вълшебни ръце и владее добре шведска техника. Тялото ти ще ти бъде благодарно.

Тя хвана ръката на Роуан, като унищожи и последната му капчица съпротива. Роуан се изправи и я остави да го поведе.

— Ако нашият младеж остане удовлетворен от усилията ти — извика Годар след тях, — ще ти позволя да целунеш пръстена ми.

Ариадне го заведе до тентата за масажи, а Роуан си помисли: След осем месеца ще умра. В такъв случай би могъл да си позволи да се поглези дотогава.

21.

Жигосан

Много повече се безпокоя от тези, които ни почитат, отколкото от онези, които ни презират. Твърде много хора ни поставят на пиедестал. Твърде силно копнеят да бъдат като нас… и съзнанието, че никога няма да успеят, прави копнежа им още по-дълбок, тъй като всички Косачи са преминали стаж в младостта си.

Или е наивно да се вярва, че сме по-висши същества от останалите, или е продукт на безсърдечие — защото кой освен безсърдечният би ликувал при отнемането на човешки живот?

Преди години имаше групи, които се съревноваваха с нас, имитираха ни. Обличаха се в роби като Косачи. Носеха пръстени, които приличаха на нашите. За мнозина беше само маскирана забава, но имаше и такива, които действително се преструваха на Косачи, заблуждаваха хората и даваха фалшив имунитет. Въздържаха се единствено от Прибирането.

Има закон срещу фалшивото представяне на хора като работници от каквато и да е професия, но няма закон, който забранява дегизираното им като Косачи. Тъй като Бурята няма юрисдикция над Форума на Косачите, не може да следи за закони, свързани с него. Оказва се, че това е непредвиден пропуск при разделението на Косачите и държавата.

Все пак този пропуск не беше допускан за дълго. В Годината на ската, на шейсет и третия световен конклав, беше взето решение подобни имитатори да бъдат субект на мигновено Прибиране по възможно най-жесток начин. Човек може да си представи, че е било равносилно на кървава баня, но всъщност субект на Прибирането бяха твърде малко хора. Щом мълвата се разпространи, имитаторите свалиха фалшивите роби и се изпариха вдън земя. Декретът е в сила и до ден-днешен, но рядко се налага да се прибягва до него, тъй като малцина си позволяват глупостта да се преструват на Косачи.

И все пак от време на време на конклава чувам истории как някой Косач се изправил лице в лице със самозванец и му се наложило да го прибере. Обикновено разговорът се върти около неудобството във възникнала ситуация. Как може Косачът да проследи самозванеца, за да осигури имунитет на семейството му?

Аз все пак се интересувам повече от самозванеца. Какво си е мислил, че ще постигне? Дали се дължи на изкушението да престъпи забраната? Дали са подмамени от опасността да ги заловят? Или пък така отчаяно им се иска да напуснат тази земя, че са избрали най-прекия път към самоунищожението?

Из официалния дневник на Почитаемата Косач Кюри

Партито продължи и на другия ден. Фестивал на разхищението във всяко отношение. Роуан се присъедини към празненството, но го направи по-скоро по задължение. Той беше център на вниманието, звездата на момента. В басейна красиви хора се присламчваха към него, на бюфета всички се отместваха, за да бъде пръв на опашката. Беше странно и въпреки това опияняващо. Не можеше да отрече, че част от него се наслаждаваше на сюрреалистичното празнично внимание. Марулята се беше издигнала до почетен гост.

Чак когато останалите Косачи се ръкуваха с него и му пожелаха успех в смъртоносното съревнование срещу Цитра, той си припомни какъв всъщност беше залогът.

На няколко пъти подремва за кратко в бунгалото, но постоянно се будеше от музиката, нечий бурен смях или фойерверки. А после, късно следобед на втория ден, след като Косач Годар се беше уморил, едва прошепна и мълвата мигновено се разнесе. За по-малко от час гостите си бяха отишли, а прислужниците започнаха да разчистват сред настъпилата злокобна тишина. Бяха останали само обитателите на имението: Косач Годар, тримата му младши Косачи, прислужниците и малката Есме, която надничаше през прозореца на спалнята си към Роуан като призрак, а той седеше в бунгалото в неведение какво предстои.

Косач Волта приближи към него, а жълтата му роба шумолеше на бриза.

— Какво правиш още тук? — попита.

— Няма къде другаде да бъда — отговори Роуан.

— Ела, време е да започнеш обучението си.

В мазето на основната къща имаше винарска изба. Стотици, вероятно хиляди бутилки вино бяха подредени в тухлени ниши. Осветяваха ги само няколко крушки, които хвърляха дълги сенки към нишите и ги караха да изглеждат като неотворени портали към ада.

Косач Волта поведе Роуан към централното помещение в избата, където чакаха Годар и останалите Косачи. Косач Ранд извади нещо от зелената си роба. Приличаше на смесица от пистолет и фенер.

— Знаеш ли какво е това? — попита тя.

— Уред за настройка — отговори ѝ Роуан. Преди няколко години му бяха правили пренастройване на нанитите, след като учителите му решиха, че лошото му настроение е напът да премине в депресия. Това се случи преди пет или шест години. Пренастройването беше безболезнено, а ефектът — почти неусетен. Роуан не беше почувствал голяма промяна, но всички бяха съгласни, че е започнал да се усмихва повече.

— Разтвори ръце и крака — нареди Косач Ранд. Роуан се подчини, а Косач Ранд премина с уреда по цялото му тяло като с вълшебна пръчица. Роуан почувства леко гъделичкане в крайниците си, но то бързо отмина. Тя отстъпи назад, а Косач Годар излезе напред.

— Чувал ли си някога израза „да бъдеш моделиран“? — попита Косач Годар. — Или да бъдеш „въведен“?

Роуан поклати глава — забеляза, че останалите Косачи са се разположили така, че той да се намира в центъра на кръга, който образуваха.

— Е, сега иде разбереш какво означава.

Останалите Косачи свалиха тежките си роби. Останали само по туники и шорти, те заеха нападателни пози. В израженията им се четеше напрегната решителност и може би дори радостно нетърпение. Роуан осъзна какво ще се случи едва миг преди да започне.

Косач Комски, най-едрият от всички, пристъпи напред и без предупреждение стовари юмрук в бузата на Роуан с такава сила, че той се превъртя, загуби равновесие и падна на мръсния под.

Роуан изпита шока от удара, а също и острата болка, и зачака познатото затопляне от болкоуспокояващите опиати, освободени от нанитите в кръвоносната му система. Но облекчение не настъпи. Вместо това болката се усили.

Беше ужасно.

Непоносимо.

Роуан никога не беше усещал такова нещо — дори не подозираше, че подобна болка съществува.

— Какво направихте? — проплака той. — Какво ми направихте?

— Изключихме нанитите ти — отговори спокойно Косач Волта. — За да понесеш това, което някога са понасяли прадедите ни.

— Има една много стара поговорка — каза му Косач Годар. — Без болка не постигаш целта си. — Той стисна дружески Роуан по рамото. — А аз ти пожелавам да постигаш много.

След това се отдръпна, даде сигнал на останалите и те започнаха да налагат Роуан.

Възстановяването без помощта на лечебните нанити беше бавен, неприятен процес и положението изглеждаше все по-зле, преди да настъпи подобрение. През първия ден на Роуан му се искаше да умре. На втория вярваше, че ще се случи. Главата му пулсираше, мислите му блуждаеха. Изпадаше в безсъзнание и се свестяваше почти без да усети. Затрудняваше се да диша и знаеше, че има няколко счупени ребра. Макар Косач Чомски да беше наместил болезнено рамото му веднага след побоя, все още примираше при всеки удар на сърцето.

Косач Волта го посещаваше по няколко пъти на ден. Седеше край Роуан, подаваше му супа с лъжица и почистваше кръвта от подпухналите му устни. Около него сияеше ореол, но Роуан знаеше, че е просто оптична илюзия от травмите. Нямаше да се изненада, ако се окажеше, че има отлепване на ретината.

— Пари — оплака се той, щом солената супа се разля по устните му.

— Хайде, хайде — отговори Волта с искрено състрадание. — Все пак ще престане и ще свикнеш.

— Как бих могъл да свикна с нещо подобно? — попита Роуан, ужасѐн от факта колко неясни и слети звучат думите му, сякаш говореше през отвора, през който китовете пръскаха водни фонтани.

Волта му поднесе още една лъжица супа.

— След шест месеца ще ми кажеш, че съм бил прав.

Той благодари на Волта, че отделя време да го посети, за разлика от всички останали.

— Можеш да ме наричаш Алесандро — каза Волта.

— Това ли е истинското ти име? — попита Роуан.

— Не, кретен такъв, това е първото име на Волта.

Роуан предположи, че и останалите във Форума на Косачите не бяха по-наясно.

— Благодаря ти, Алесандро.

Вечерта на втория ден момичето — онова, за което Годар беше обяснил, че е много важно, — дойде в стаята му в един от проблясъците му на съзнание. Как ѝ беше името? Ейми? Еми? О, да… Есме.

— Онова, което ти причиниха, е отвратително — промълви тя със сълзи в очите. — Но ще се оправиш.

Разбира се, че ще се оправи. Нямаше друг избор. В Епохата на смъртните човек или е оживявал, или е умирал. Сега имаше само един вариант.

— Защо си тук?

— Да видя как си — отвърна тя.

— Не… имам предвид тук, на това място?

Тя се поколеба, преди да отговори. След това отмести поглед встрани.

— Косач Годар и приятелите му дойдоха в търговски център близо до дома ми. Всички присъстващи в закусвалнята, с изключение на мен, станаха жертва на Прибирането. После той ми каза да тръгна с него. И аз го направих.

Думите ѝ не обясняваха нищо, но бяха единствената информация, което тя предостави — вероятно само това знаеше. Доколкото Роуан бе видял, момичето не извършваше конкретна дейност в имението. Все пак Годар беше заповядал всеки, който си позволеше да влезе в конфликт с нея, да бъде жестоко наказван. Не биваше да я безпокоят по никакъв начин, а на нея ѝ бе позволено да ходи навсякъде из имота. Есме представляваше най-голямата загадка, която Роуан беше срещнал до момента в света на Годар.

— Според мен ти ще си по-добър Косач от останалите — каза му тя, но не обясни защо мисли така. Вероятно беше просто усещане, което не можеше да е по-далеч от истината.

— Аз няма да стана Косач — отговори ѝ той. Тя беше първият човек, пред когото си го призна.

— Ще станеш, стига да го поискаш — възрази тя. — А аз мисля, че ще поискаш.

Косач Годар не стъпи в стаята на Роуан преди третия ден.

— Как си? — попита. На Роуан му се искаше да се изплюе в лицето му, но знаеше, че така няма да му причини болка, а вероятно само ще предизвика следващ побой.

— Според вас как се чувствам? — отговори Роуан.

Косачът седна на ръба на леглото и огледа лицето му.

— Ела да се видиш — рече, а после му помогна да стане от леглото. Роуан се завлече до гардероб с орнаменти и огледало, в което можеше да се види в цял ръст.

Роуан едва се позна. Лицето му беше толкова отекло, че приличаше на тиква. Виолетови синини по цялата му кожа се преливаха във всички възможни нюанси.

— Тук започва животът ти — заяви Годар. — Това, което виждаш, е умиращото момче. След това ще се появи мъжът.

— Пълни глупости — изтърси Роуан, без изобщо да го е грижа за последствията от думите му.

Годар дори не мигна.

— Навярно… но не можеш да отречеш, че е повратна точка в битието ти, а всяко повратна точка трябва да е белязана от събитие, такова, което неизменно остава жигосано в теб.

Значи сега беше жигосан. И все пак подозираше, че това е само началото на една голяма инициация.

— Светът копнее да бъде като нас — заяви Годар на Роуан. — Да взема и прави каквото пожелае без наказание, нито отплата. Биха откраднали робите ни от гърба ни, стига да можеха. Дадена ти е възможност да станеш по-велик от кралска особа, а тя си струва този малък ритуал, в който те включих.

Годар поседя известно време, като се взираше в лицето на Роуан. После извади уреда за настройване от робата си.

— Вдигни ръце и разтвори крака — нареди той.

Роуан пое дъх колкото може по-дълбоко и изпълни каквото му беше поръчано. Годар обходи тялото му. Роуан почувства гъделичкане в крайниците си, но щом то премина, не усети затоплящия ефект на опиатите, нито притъпяване на болката.

— Продължава да ме боли — оплака се Роуан.

— Разбира се, че продължава. Не съм активирал обезболяващите, а само лечебните нанити. До сутринта ще си като нов и ще бъдеш готов за обучението си. Но от този момент нататък ще усещаш всяка болка в тялото си в пълна степен.

— Защо? — осмели се да попита Роуан. — Кой човек със здрав разум би искал да изпитва подобна болка?

— Надценяват здравия разум — отсече Годар. — Бих предпочел съзнанието ми да е по-ясно, отколкото да се радвам на здрав разум.

22.

Знакът на двузъбеца

В бизнеса със смъртта ние, Косачите, не се състезаваме. Стига да не изберете огън. Огънят убива също така бързо и безвъзвратно като всяко острие на Косач. Плашещ е, но също е и някак успокояващо да знаеш, че има нещо, което Бурята не може да поправи. Вид травма, срещу която възстановителните центрове са безсилни. Щом гъската се опече, тя си остава сготвена завинаги.

Смъртта чрез огън е единствената, останала от естествен порядък. Въпреки това е голяма рядкост. Бурята наблюдава всеки сантиметър от планетата и борбата с пожарите започва преди още да е замирисало на пушек. Има системи за сигурност във всеки дом и всяка офис сграда с няколко допълнителни предпазни мерки за всеки случай. По-крайните почитатели на тоналните култове се опитват да изгорят мъртвите си близки, за да бъде смъртта им окончателна, но противопожарните дронове обикновено достигат първи до тях.

Не е ли добре да знаем, че всички сме защитени от пожар? Освен, разбира се, ако не е така.

Из официалния дневник на Почитаемата косач Кюри

Дните на Цитра бяха запълнени с обучението и Прибирането.

Всеки ден Цитра придружаваше Косач Кюри до градове, избрани на абсолютно случаен принцип. Тя наблюдаваше как Косачът броди из улици, търговски центрове и паркове, как заприличва на лъвица, търсеща уязвима плячка. Цитра се научи да различава признаците на „застой“, както ги наричаше Косач Кюри — макар Цитра да не беше убедена колкото нея в готовността на преносителите им да станат субект на Прибирането. Цитра се чудеше колко от нейните собствени дни са били изпълнени с умора от живота, преди да стане стажант на смъртта. Ако Косач Кюри се беше натъкнала на Цитра в някой от онези моменти, дали щеше да я избере за Прибирането?

Веднъж минаваха край начално училище тъкмо когато децата се разотиваха, и Цитра я обзе неприятното чувство, че Кюри може да прибере някого от учениците.

— Никога не избирам деца за Прибирането — увери я Косачът. — Никога не съм виждала деца, които ми се струват инертни, но дори и да видя, не бих го направила. Мъмрили са ме за това на конклава, но така и не предприеха дисциплинарни действия срещу мен.

Косач Фарадей не се съобразяваше с подобно правило. Той строго се придържаше към статистиката от Епохата на смъртните. Броят на смъртните случаи сред малолетните е бил по-малък, но все пак са умирали. През времето, което бяха прекарали заедно, Цитра узна само за едно такова Прибиране. Фарадей не покани Роуан, нито пък нея, а по време на вечеря избухна в неконтролируем плач, за който после се извини. Цитра си даде обет, в случай че бъде ръкоположена, да следва политиката на Косач Кюри, дори да ѝ навлечеше неприятности със Съвета за подбор.

Почти всяка вечер тя и Косачът приготвяха вечеря за скърбящи семейства. Повечето от тях си тръгваха с повдигнат дух. Някои оставаха неутешими, обидени, изпълнени с омраза, но те бяха малцинство. Такива бяха животът и смъртта за Цитра в дните преди Конклава на жътвата. Не можеше да престане да мисли за Роуан, чудеше се как ли се справя. Копнееше да го срещне, но в същото време се ужасяваше от тази перспектива, тъй като знаеше, че след няколко кратки месеца ще го види за последен път, без значение какъв ще е изходът.

Цитра се придържаше към крехката надежда, че ако успее да докаже как Косач Фарадей е бил погубен от друг Косач, случаят можеше да послужи като прът в неуморните колела на Форума на Косачите. Прът, който щеше да освободи Цитра от задължението да прибере Роуан или той да прибере нея.

Повечето от претърпелите загуба, на които Цитра трябваше да съобщи за нея, бяха едни и същи: съпрузи, съпруги, деца, родители. В началото тя негодуваше, че Косач Кюри я поставяше на предна позиция пред тези съсипани хора, но скоро сама разбра защо. Не беше, за да го спести на себе си, а за да може Цитра да го изпита и да се научи как да показва състрадание пред лицето на трагедията. Действаше ѝ емоционално изтощително, но и я възнаграждаваше. Подготвяше я за ролята на Косач.

Само веднъж преживяването ѝ, последвало Прибирането, беше различно. Първата част от работата ѝ беше да открие семейството на прибрания. Ставаше дума за жена, която май нямаше близки роднини — само един брат, с когото не поддържаха отношения. Странен феномен във времена, през които фамилиите, заедно с далечните роднини, представляваха плетеница от поне шест поколения, ако не и повече. Въпреки това тази жена имаше само един брат. Цитра откри адреса, отиде там, но не му обърна особено внимание. Не осъзна къде се намира до момента, в който не стигна до мястото.

Това не беше дом, не и в традиционния смисъл — беше манастир, ограден със зид кирпичен комплекс в стила на историческите мисии. За разлика от онези антични постройки обаче, символът на върха на основната камбанария не беше кръст, а два пресечени камертона. Двузъбец. Символът на тоналните култове.

Това беше манастир на тоналистите.

Цитра потрепери така, както потръпват хората при вида на нещо чуждо, мрачно, загадъчно.

— Стой далеч от тези лунатици — беше ѝ казал веднъж баща ѝ. — Хората залитат натам и никой повече не ги вижда. — Което беше същинска небивалица. Никой не изчезваше в тези дни и в тази епоха. Бурята знаеше точно къде се намира всеки един човек през цялото време. Разбира се, не биваше да го споделя.

При други обстоятелства Цитра вероятно щеше да послуша съвета на татко си. И все пак задачата ѝ беше да съобщи за тежката загуба, а тя беше по-важна от всичко.

Момичето влезе в комплекса през портал с арка. Вратата не беше заключена. Озова се в градина, пълна с бели цветя с наситен аромат. Гардении. Тоналният култ беше свързан с аромати и звуци. Не се отдаваше голямо значение на зрението. В действителност по-крайните групи на тоналистите сами се ослепяваха, което Бурята неохотно допускаше, като възпираше лечебните нанити да върнат зрението им. Беше ужасно и все пак представляваше един от малкото изрази на религиозна свобода в свят, оставил боговете си да почиват в мир.

Цитра пое по каменната пътека през градината към църквата, върху която стоеше знакът на камертона, и влезе през тежка дъбова врата в параклис с пейки, подредени в редици. Беше тъмно, при все че от всяка страна имаше прозорци с витражи. Не датираха от Епохата на смъртните, а бяха изработени от тоналистите. Изобразяваха най-различни странни сцени: мъж без риза, помъкнал гигантски камертон на превития си гръб; каменен разлом, от който излизат мълнии; тълпа, бягаща от противно, подобно на червей създание, извито в двойна спирала и излизащо от земята.

Цитра не хареса тези изображения и нямаше представа в какво вярват пребиваващите тук хора — знаеше единствено, че е смехотворно. Нелепо. Всички бяха наясно, че тази така наречена религия е безумна смесица от убеждения от Епохата на смъртните, съчетани в безвкусна мозайка. И въпреки това съществуваха хора, които бяха привлечени от странната идеологическа плетеница.

Свещеник, монах или както и да наричаха пастора в техния култ, обикаляше край олтара, припяваше монотонно и гасеше свещи една по една.

— Извинете — заговори Цитра. Гласът ѝ прозвуча много по-силно, отколкото възнамеряваше. Дължеше се на акустиката в параклиса.

Мъжът не се стресна от нея. Угаси още една свещ, после остави сребърното пособие за гасене на свещи и тръгна към момичето с накуцване. Цитра се зачуди дали е пострадал, или религиозната свобода беше допуснала да запази травмата, причинила куцукането. По бръчките по лицето му съдеше, че отдавна е пропуснал момента да се подложи на подмладяване.

— Аз съм Борегард, помощник на енорийския свещеник. За изкупление ли сте дошли?

— Не — отговори тя и му показа гривната си, маркирана с печата на Косачите. — Трябва да говоря с Робърт Фъргюсън.

— Брат Фъргюсън се оттегли за следобедна почивка. Не бива да го безпокоя.

— Важно е — настоя тя.

Свещеникът въздъхна.

— Ами добре. Това, което се задава, не може да се избегне. — След това закуцука и остави Цитра сама.

Тя се огледа наоколо, проучи странната обстановка. При олтара пред нея имаше гранитно басейнче, пълно с вода, но водата беше мътна и зловонна. Точно зад него се виждаше символът на църквата: два стоманени пресечени камертона, подобни на тези на покрива отвън. Двузъбецът беше висок близо два метра и стоеше върху основа от обсидиан. До него, на отделна малка платформа върху кадифена черна възглавничка, се мъдреше гумено чукче. Именно символът привлече вниманието ѝ. Огромният камертон беше цилиндричен, сребрист, лъскав и хладен на допир.

— Искаш да го докоснеш, нали? Давай… не е забранено.

Цитра подскочи и се смъмри наум, задето беше допуснала да я сварят неподготвена.

— Аз съм брат Фъргюсън — представи се мъжът, докато се приближаваше — Искала си да ме видиш.

— Аз съм стажант на Почитаемата Косач Мария Кюри — каза му Цитра.

— Чувал съм за нея.

— Мисията ми е да ви предам скръбна вест.

— Хайде.

— Боя се, че днес, в един и петнайсет часа на обяд, Косач Кюри избра за Прибирането сестра ви Мариса Фъргюсън. Много съжалявам за загубата ви.

Мъжът не изглеждаше разстроен, нито шокиран, а просто примирен.

— Това ли е всичко?

— Това ли е всичко? Не ме ли чухте? Току-що ви съобщих, че днес сестра ви стана субект на Прибирането.

Мъжът въздъхна.

— Това, което се задава, не може да се избегне.

Дори до момента да не беше изпитвала неприязън към тоналистите, вече определено го правеше.

— Така ли? — попита тя. — С това ли се изчерпва свещеният девиз на хората ви?

— Не е девиз, а простата истина, с която живеем.

— Да, както кажете. Ще трябва да поемете ангажимента с тялото на сестра ви, тъй като тъкмо това се задава и не можете да избегнете и него.

— Но ако аз не се появя, нима Бурята няма да организира погребение?

— Изобщо ли не ви е грижа?

Мъжът помълча за миг, преди да отговори.

— Смъртта, причинена от Косач, не е естествена смърт. Ние, тоналистите, не я признаваме.

Цитра прочисти гърлото си, прехапа езика си, за да не му избълва всичко, което си мислеше, и се постара да се държи професионално.

— Има още нещо. Въпреки че не сте живеели заедно, по документи вие сте единственият ѝ близък. Това ви осигурява едногодишен имунитет срещу Прибирането.

— Не искам имунитет — заяви той.

— Защо ли не съм изненадана? — За първи път ѝ се случваше някой да откаже имунитет. Дори най-съсипаните целуваха пръстена.

— Свърши работата си. Вече може да си вървиш — отсече брат Фъргюсън.

Цитра не можеше повече да крие раздразнението си. Не можеше да се разкрещи на човека. Не можеше да използва хватките от Бокатор, да го ритне във врата или да го повали с превъртане на рамото. Затова направи единственото, което ѝ бе по силите. Взе чукчето и изрази целия гняв, който беше събрала в себе си, с един-единствен удар по двузъбия камертон.

Двузъбецът изкънтя така силно, че го почувства в зъбите и костите си. Звукът не беше глух като от камбана. Тонът беше плътен и наситен. Шокът прогони яростта ѝ. Потуши я. Мускулите ѝ се отпуснаха, престана да стиска челюст. Тонът продължаваше да кънти в съзнанието ѝ, в стомаха и гръбнака. Звуча много по-дълго, отколкото би трябвало, а след това бавно започна да заглъхва. Никога не беше изпитвала толкова дразнещо и същевременно успокояващо преживяване. Успя да промълви единствено:

— Какво беше това?

— Фа диез — отвърна брат Фъргюсън. — Макар между братята да съществува нестихващ спор дали не е ла бемол.

Двузъбецът продължаваше тихо да звучи. Цитра виждаше как вибрира, от което очертанията му изглеждаха размазани. Тя го докосна и той мигновено замлъкна.

— Ако имаш въпроси — заговори брат Фъргюсън, — ще отговоря, стига да мога.

На Цитра ѝ се искаше да отрече, че може да има въпроси, но изведнъж осъзна, че е точно така.

— В какво вярвате, хора?

— Вярваме в много неща.

— Кажете ми едно.

— Вярваме, че пламъците не са създадени да горят вечно.

Цитра погледна свещите край олтара.

— Затова ли свещеникът гасеше свещите?

— Част от нашия ритуал е, да.

— Значи се прекланяте пред тъмнината.

— Не — отговори той. — Това е често срещана заблуда. Хората злословят по наш адрес. Прекланяме се пред дължината на вълната и вибрациите, които надхвърлят границите на човешкото зрение. Вярваме във Великата вибрация, че тя ще ни освободи от застоя.

Застоят.

Това беше думата, която Косач Кюри беше използвала, за да обясни кои хора избира за Прибирането. Брат Фъргюсън се усмихна.

— Всъщност нещо кънти и у теб, нали?

Тя се извърна встрани, защото не искаше да среща настоятелния му поглед, и се загледа в каменното басейнче. Посочи към него.

— Каква е тази мръсна вода?

— Това е първична тиня! Гъмжи от микроби! Навремето в Епохата на смъртните малко количество от този басейн е можело да затрие цели народи. Наричали са го „болест“.

— Знам как са го наричали.

Той потопи пръст в лигавата вода и я разпръсна наоколо.

— Дребна шарка, полиомиелит, ебола, антракс… всички са тук, но за нас вече са безопасни. Не бихме могли да се разболеем, дори и да искаме. — Той извади пръста си от мазната тиня и го облиза. — Бих могъл да изпия цялата тази вода и няма да изпитам дори стомашно неразположение. Уви, вече не можем да превърнем водата в червей.

Цитра си тръгна, без да каже и дума повече и без да поглежда назад, но до края на деня не можа да се отърве от вонята на мръсната вода, полепнала по ноздрите ѝ.

23.

Виртуалната заешка дупка

Работата на Бурята не е моя грижа. Целта на Бурята е да поддържа човечеството. Моята е да го оформям. Бурята е коренът, а аз съм ножицата, която подкастря израстъците и придава правилна форма, пазя дървото жизнено. И двамата сме нужни. И двамата сме изключителни.

Не ми липсва така наречената връзка с Бурята, нито на младшите Косачи, които започнах да възприемам като ученици. Липсата на нежеланото натрапване на Бурята в живота ни е благословия, която ни дава възможност да живеем без спасителна мрежа. Без опората на по-висша сила. Аз съм най-висшата сила, която познавам, и така ми харесва.

Що се отнася до методите, според които извършвам Прибирането, предизвикващи възмущение от време на време, просто казвам следното: не е ли работа на градинаря да оформи дървото възможно най-добре? Не е ли редно клоните, които се извисяват неразумно високо, да бъдат подкастрени първи?

Из официалния дневник на Почитаемия Косач Годар

Съседната стая до тази на Цитра беше кабинетът. И той, досущ като останалите помещения в къщата, имаше прозорци на няколко стени и като всичко останало в живота на Косач Кюри се поддържаше в безупречен ред. Там се съхраняваше компютърният интерфейс, който Цитра използваше за обучението си, тъй като, за разлика от Фарадей, Косач Кюри не отричаше дигиталните технологии, щом ставаше въпрос за учение. Като стажант Цитра имаше достъп до бази данни и информация, с които повечето хора не разполагаха. Наричаше се „задният мозък“ — цялата необработена информация в паметта на Бурята, която не беше организирана за човешките възприятия.

Преди да започне стажът ѝ, когато правеше стандартни проучвания за нещо, Бурята неизменно се намесваше с реплики от сорта на: Виждам, че търсиш подарък. Може ли да попитам за кого? Може би ще ти помогна да намериш нещо подходящо. Понякога Цитра оставяше Бурята да ѝ съдейства, а друг път се наслаждаваше на самостоятелното търсене. Но откакто стана стажант, Бурята онемя, сякаш не беше нищо повече от данните, които пазеше.

— Ще свикнеш — беше ѝ казал Косач Фарадей навремето. — Косачите не могат да разговарят с Бурята и тя също не говори с нас. Не след дълго ще започнеш да оценяваш тишината и факта, че разчиташ само на себе си вследствие на отсъствието ѝ.

Сега повече от всякога би се зарадвала на насоките на изкуствения интелект на Бурята, докато ровеше из папките с информация, тъй като световната система на обществените камери сякаш бе създадена така, че да пречи на усилията ѝ. Опитите ѝ да проследи движенията на Косач Фарадей в деня на смъртта му се оказаха по-непосилни, отколкото предполагаше. Видеозаписите в задния мозък не бяха подредени по камери, нито дори по местоположение. Изглежда, Бурята ги свързваше по общи характеристики. Моменти на идентична натовареност на трафика в съвсем различни части на света бяха свързани. Записи, показващи хора с еднаква походка, бяха свързани. Определени асоциации водеха към гледки на невероятни залези, всичките уловени от улични камери. Цитра осъзнаваше, че дигиталната памет на Бурята притежава структурата на биологичен мозък. Всеки момент от някой запис беше свързан със стотици други по различни критерии, което означаваше, че всяка връзка, която Цитра решаваше да проследи, я отвеждаше в заешка дупка от виртуални неврони. Все едно да се опитваш да прочетеш нечие съзнание, като направиш дисекция на мозъчната кора. Беше влудяващо.

Цитра знаеше, че Форумът на Косачите е създал свои собствени алгоритми за търсене на неоткриваеми данни в задния мозък, но момичето не можеше да попита Косач Кюри за тях, без да събуди подозрения. Жената вече беше доказала, че прозира всяка лъжа, към която бе прибягвала Цитра, така че щеше да е по-добре да не опитва да лъже. Търсенето започна като проект, скоро се превърна в предизвикателство, а вече и в обсесия. Цитра тайно посвещаваше по час-два всеки ден в опити да проследи последните стъпки на Косач Фарадей, но безуспешно.

Тя се чудеше дали в мълчанието си Бурята не я следи. Олеле, опитваш се да ровичкаш в съзнанието ми, би отбелязала с виртуално намигане. Истинска палавница.

И тогава, след много седмици, Цитра получи прозрение. Ако всичко, запазено от Бурята, беше складирано в задния мозък, то не само обществените записи бяха там, а също и личните. Нямаше достъп до тези на други хора, но всичко, качено от самата нея, щеше да е достъпно. Това означаваше, че можеше да започне търсенето с информация за себе си…

— Няма действителен закон, който ми забранява да посетя семейството си, докато съм стажант.

Една вечер Цитра повдигна въпроса по време на хранене без предупреждение или връзка с разговора. Идеята ѝ беше да отвлече вниманието на Косач Кюри. Разбра, че се получи, тъй като до отговора ѝ мина доста време. Кюри сръбна цели два пъти от супата си, преди да продума.

— Такава е стандартната ни практика… и е доста разумна, ако питаш мен.

— Жестока е.

— Ти не присъства ли вече на сватба в семейството?

Цитра се зачуди откъде Косач Кюри знае за това, но нямаше намерение да допусне да излезе от релси.

— След няколко месеца може би ще умра. Мисля, че преди това имам право да видя семейството си няколко пъти.

Косач Кюри загреба още няколко лъжици от супата си, преди да каже:

— Ще го обмисля.

В крайна сметка се съгласи, а Цитра беше убедена, че ще стане така — все пак Косач Кюри беше справедлива жена. Всъщност Цитра не беше излъгала — наистина искаше да види семейството си. Ето как Косачът не можа да разчете непочтени намерения в изражението на Цитра, просто защото нямаше такива. Разбира се, срещата със семейството ѝ беше само една от причините Цитра да се прибере у дома.

Когато Цитра и Косач Кюри поеха по старата ѝ улица, всичко изглеждаше непроменено и в същото време напълно различно. Изпълни я леко усещане за копнеж, макар и сама да не можеше да посочи за какво копнее. Знаеше само, че върви по своята улица, но се чувстваше така, сякаш се намираше в непозната страна, където всички говорят на непознат за нея език. Качиха се с асансьора до етажа на Цитра със закръглена жена и още по-закръглено кученце, изпаднали в пълен ужас. Е, жената, не кучето. Кучето изобщо не се развълнува. Госпожа Йелтнър, така се казваше. Преди Цитра да напусне дома си, госпожа Йелтнър беше постигнала идеално липидно ниво. Очевидно процедурата се бунтуваше срещу обилното хапване и тя беше натрупала повечко тлъстинки на определени места.

— Здравейте, госпожо Йелтнър — поздрави я Цитра с чувство за вина, задето допринася за зле прикрития ужас.

— Р-радвам се да те видя — отвърна тя. Очевидно не помнеше името на Цитра. — Не беше ли извършено Прибиране на вашия етаж по-рано тази година? Не знаех, че е позволено да се избира същата сграда толкова скоро.

— Позволено е — отговори Цитра. — Но днес не сме дошли за Прибирането.

— Въпреки това — намеси се Косач Кюри — всичко е възможно.

Щом асансьорът спря на етажа ѝ, госпожа Йелтнър буквално се спъна в кучето си в бързината си да се махне.

Беше неделя, така че родителите на Цитра и брат ѝ бяха у дома и чакаха. Посещението не беше изненада, но физиономията на баща ѝ беше стъписана, щом отвори вратата.

— Здрасти, тате — каза Цитра.

Той я прегърна, и то топло, но все пак не съвсем непринудено.

— Липсваше ни, миличка — рече майка ѝ и също я прегърна. Бен запази дистанция и остана втренчен в Косача.

— Очаквахме Косач Фарадей — обясни баща ѝ на облечената във виолетово жена.

— Дълга история — намеси се Цитра. — Сега имам нов ментор.

А Бен избърбори:

— Вие сте Косач Кюри!

— Бен — скастри го майка им. — Не бъди груб.

— Но това сте вие, нали така? Виждал съм снимки. Вие сте прочута.

Косачът се усмихна скромно.

— По-точно скандална.

Госпожа Теранова посочи към дневната.

— Заповядайте, моля.

Но Косач Кюри не прекрачи прага.

— Имам работа другаде — заяви тя. — Ще се върна за Цитра привечер.

После кимна на родителите ѝ, намигна на Бен и си тръгна. В мига, в който затвори вратата, близките на Цитра си отдъхнаха, сякаш бяха задържали дъха си.

— Не мога да повярвам, че те обучава Косач Кюри. Гранд бабата на смъртта.

— Гранд дама, не гранд баба.

— Дори не знаех, че все още е сред нас. Не трябва ли Косачите да приберат сами себе си в определен момент?

— Не трябва да правим нищо — отвърна Цитра, донякъде изненадана колко малко знаят родителите ѝ за порядките във Форума на Косачите. — Косачите прибягват до Самоприбиране само ако го пожелаят. — Или ако бъдат убити, помисли си Цитра.

Стаята ѝ си беше същата, каквато я остави, но с една идея по-чиста.

— Значи, ако не бъдеш ръкоположена, можеш да се върнеш у дома, сякаш никога не си си тръгвала? — попита майка ѝ.

Цитра си премълча, че няма вариант да се върне у дома. Ако спечелеше мястото на Косач, вероятно щеше да живее с други младши Косачи, а ако не бъдеше ръкоположена, нямаше да живее изобщо. Не беше нужно родителите ѝ да го научават.

— Това е твоят ден — усмихна се баща ѝ. — Какво искаш да правим?

Цитра бръкна в чекмедже на бюрото си и извади камерата си.

— Да идем на разходка.

Разговорите им бяха доста еднообразни и макар да ѝ беше приятно да е със семейството си, бариерата между тях така и не падна напълно. Имаше толкова много неща, за които ѝ се искаше да поговори с тях, но те не разбираха. Нямаха и най-малка представа. Не можеше да обсъжда с майка си тънкостите в изкуството на елиминиране. Не можеше да сподели с баща си състраданието, което изпитва човек, докато гледа животът да напуска очите на друг. Брат ѝ беше единственият, с когото приказваше малко по-свободно.

— Сънувах, че идваш в училище и посочваш всички загубеняци за Прибирането — разказа ѝ той.

— Наистина ли? — изненада се Цитра. — Какъв цвят беше робата ми?

Той се поколеба.

— Тюркоазена, струва ми се.

— Значи точно този цвят ще избера.

Бен засия.

— Как ще те наричаме, след като те ръкоположат? — попита баща ѝ, сякаш щеше да се случи със сигурност.

Цитра дори не се беше замисляла по въпроса. Не беше чувала някой да се обръща към Косач по друг начин, освен с името на историческия му патрон или с Ваша чест. Дали членовете на семейството трябваше да се придържат към същото правило?

— Вие сте мое семейство, можете да ме наричате както поискате — заяви тя с надежда да е права.

Разходиха се из града. Въпреки че не им каза, минаха край малката къща, в която беше живяла с Роуан и Косач Фарадей. Подминаха най-близката влакова гара до къщата. И навсякъде без изключение Цитра правеше семейна снимка — всеки път от ъгъл, съвсем сходен до този на най-близката улична камера.

Денят беше безкрайно изтощителен. На Цитра ѝ се искаше да остане още, но въпреки това част от нея нямаше търпение Косач Кюри да дойде да я вземе. Реши да не изпитва вина. Имаше по-сериозни грижи. „Вината е недодялана братовчедка на разкаянието“, беше ѝ казал Косач Фарадей.

Косач Кюри не зададе никакви въпроси за посещението на път към дома, а и Цитра нямаше намерение да споделя. Все пак зададе един въпрос на Косача.

— Някой обръща ли се към вас със собственото ви име?

— Други Косачи, такива, с които поддържам приятелски отношения, ме наричат Мария.

— Като Мария Кюри?

— Патронът ми от историята е била велика жена. Тя е измислила термина „радиоактивност“ и е била първата жена — носител на Нобелова награда по времето, когато все още са били връчвани.

— Ами истинското ви име? Рожденото?

Косач Кюри не отговори веднага. Най-накрая каза:

— Няма никой в живота ми, който да ме познава под това име.

— Дори и семейството ви? Би трябвало все още да са наоколо — все пак имат имунитет срещу Прибирането, докато вие сте жива.

Тя въздъхна.

— Не поддържам връзка със семейството си от над сто години.

Цитра се зачуди дали така ще се случи и с нея. Дали Косачите до един губят всички, които са познавали — всичко, което са били, преди да бъдат избрани?

— Сюзън — разкри накрая Косач Кюри. — Когато бях малко момиченце, ме наричаха Сюзън. Сузи. Сю.

— Приятно ми е да се запознаем, Сюзън.

За Цитра беше невъзможно да си представи Косач Кюри като малко момиче.

Щом се прибраха у дома, Цитра качи снимките си в Бурята, без да се тревожи, че Косачът ще забележи, тъй като в постъпката ѝ нямаше нищо необичайно или подозрително — всички качваха снимките си. Щеше да е подозрително, ако не го правеше.

По-късно същата вечер, когато Цитра беше сигурна, че Косач Кюри е заспала, тя се върна в кабинета, влезе в мрежата и откри снимките — не беше трудно, понеже бяха маркирани. След това се разрови в задния мозък и потърси връзките, които Бурята беше осъществила към снимките ѝ. Стигна до онази на семейството си, както и до тези на други семейства, които по някакъв начин напомняха за нейното. Очакваше го. Но имаше и линкове към видеозаписи от уличните камери на съответните места. Точно това търсеше.

Щом създаде свой алгоритъм, за да сортира ненужните записи от уличните камери, тя получи пълен набор. Разбира се, все още ѝ се пречкаха милиони случайно попаднали неподредени файлове, но поне бяха от уличните камери в квартала на Косач Фарадей.

Тя качи снимка на стария си ментор, за да провери дали ще може да отдели записи, в които се вижда той, но както предполагаше, нищо не излезе. Политиката на Бурята да не се ангажира по никакъв начин с Косачите означаваше, че образите им изобщо не се отбелязваха. Все пак беше успяла да стесни търсенето сред милиони записи вместо милиарди. При всички положения, усилията ѝ да проследи действията на Косач Фарадей в деня на смъртта му се равняваха на издирването на игла в купи сено насред поле, разстилащо се до хоризонта. Въпреки това Цитра беше решена да открие онова, което търсеше, без значение колко време щеше да ѝ отнеме.

24.

Срам за това кои сме и какви сме

Прибиранията трябва да са паметни. Трябва да са запомнящи се. Трябва да носят легендарната мощ на най-великите битки от Епохата на смъртните, предавани от уста на уста, постигнали безсмъртието, което притежаваме. Нали точно затова ние, Косачите, сме тук. Да, повечето от нас ще живеят вечно, но някои, благодарение на Форума на Косачите, не. На тези, които така или иначе са избрани за Прибирането, не дължим ли поне зрелищен край?

Из официалния дневник на Почитаемия Косач Годар

Вцепенен. Роуан започваше да се чувства все по-вцепенен. Може и да беше ползотворно за претовареното му съзнание, но със сигурност не се отразяваше добре на душата му.

— Никога не губи своята човечност — беше му казал Косач Фарадей. — В противен случай ще се превърнеш в обикновена машина за елиминиране.

Беше използвал думата „елиминиране“ вместо „Прибиране“. Тогава Роуан не се беше замислил особено, но сега добре го разбираше. Преставаше да бъде Прибиране в мига, в който човек спреше да извършва акта със съчувствие.

И все пак цялата тази сивота не беше най-лошото. Вцепенението представляваше просто чистилище в сиво. Не, имаше нещо далеч по-ужасно. Тъмнина, маскирана като просветление. Беше кралскосиньо, обсипано с диаманти, които блестяха като звезди.

— Не, не, не! — караше му се Годар, докато гледаше как Роуан се упражнява със самурайски меч върху натъпкани с памук парцалени кукли. — Нищо ли не научи?

Роуан беше бесен, но го прикриваше — броеше до десет наум, преди да извърне лице към Косача, който приближаваше през обширната предна морава на имението, вече обсипана с останки от парцалените чучела.

— Къде сбърках този път, Ваша чест? — За Роуан обръщението „Ваша чест“ беше станало равносилно на ругатня и той го изричаше точно по този начин. — Буквално обезглавих петима от тях, изкормих трима и прерязах аортите на останалите. Дори някой да беше оцелял, досега щеше да е умрял. Направих каквото поискахте.

— Това е проблемът — заяви Косачът. — Въпросът не е какво искам аз, а какво искаш ти. Къде е страстта ти? Нападаш като робот!

Роуан въздъхна и прибра оръжието си в ножницата. Предстоеше му лекция, по-скоро реч, тъй като Косач Годар не обичаше нищо друго с повече страст от произнасянето на реч, макар само пред един човек.

— Човешките същества са хищници по природа — подхвана той. — Тази природа е изтрита от нас от пречистващата мощ на цивилизацията, но никога не е била изкоренена докрай. Прегърни я, Роуан. Засучи от трансформиращата ѝ гръд. Може да си мислиш, че уменията за Прибирането се придобиват, но не е вярно. Тръпката от лова и радостта от елиминирането тлеят във всеки от нас. Извади ги на повърхността и ще станеш Косач, от какъвто този свят има нужда.

На Роуан му се искаше да презре всяка дума, но имаше нещо в усъвършенстването на дадено умение, без значение какво, което му носеше удовлетворение. Истински ненавистен му беше фактът, че не се противеше.

Прислужниците подмениха куклите с нови. Чучела с твърде кратък живот. След това Годар му взе самурайския меч и му подаде страховит ловен нож за по-близък контакт със смъртта.

— Ето ти истинско бойно острие, каквото използват тексаските Косачи. Извлечи голямо удоволствие от допира с него, Роуан — заръча му Косач Годар, — или няма да станеш нищо повече от машина за елиминиране.

Всеки ден беше същият като предишния: сутрешно бягане с Косач Ранд, вдигане на тежести с Косач Чомски и закуска с прецизно пресметнати хранителни стойности, приготвена от професионален готвач. Следваше урок по овладяване на изкуството на елиминирането, воден от самия Годар. Хладни оръжия, стрели, пистолети или собственото му тяло, влязло в ролята на оръжие на смъртта. В никакъв случай отрови, освен ако не са на върха на някое острие.

— Прибирането се изпълнява, не се провежда — обясни му Косач Годар. — Това е целенасочено действие. Да се поддадеш на пасивност и да оставиш отровата да свърши работата ти, е срам за това кои сме и какви сме.

Убежденията на Годар бяха категорични и макар Роуан често да не беше съгласен с него, не влизаше в спор, нито изразяваше мнението си. По този начин гласът на Годар заглушаваше собствения му дух. Влияеше на преценката на собственото му съзнание. Роуан не знаеше защо му се случва, но Годар вече беше част от него, тъкмо там, в неговата глава, и вземаше решения за всичко, което Роуан правеше.

Следобедите бяха ангажирани с трениране на ума заедно с Косач Волта. Упражнения за памет и игри за засилване на когнитивната точност. Най-малка част от деня на Роуан, точно преди вечеря, беше посветена на заучаване от книги, но Роуан откри, че умствените тренировки са му помогнали и запомня информацията, без да се налага да я повтаря.

— Все пак ще овладееш историята, биохимията и токсините, за да впечатлиш конклава — каза Годар на Роуан и махна отвратено с ръка. — Винаги съм го намирал за безсмислено, но се налага, за да се впечатлят академиците във Форума на Косачите, както и прагматиците.

— Вие такива ли сте? — попита Роуан. — Прагматици?

Отговори му Волта.

— Косач Годар е визионер. Това го поставя на по-високо ниво от всички останали Косачи в Средмерика. Може би дори в целия свят.

Годар не възрази.

Имаше и празненства. Връхлитаха имението изневиделица. Всичко останало спираше. Нарушаваше се дори ритъмът в обучението на Роуан. Младежът нямаше представа кой ги организира, откъде се вземат всички онези благодетели, които пристигаха с храна, достатъчна да засити цяла армия, и на кого хрумваха декадентските прояви от всякакво естество.

Роуан не знаеше дали не си въобразява, но сякаш все повече Косачи и знаменитости прииждаха на партитата на Годар, откакто бе пристигнал в имението му.

За три месеца промяната във физиката на Роуан беше очевидна и той прекарваше повече време, отколкото би искал някой друг да узнае, пред високото огледало в спалнята си. Разликата личеше навсякъде — плочки по корема, развити гръдни мускули. Издутите му бицепси като че живееха свой живот и Косач Ранд честичко го шляпваше похотливо по задника със заплахи за плътски домогвания, веднъж щом навърши пълнолетие.

Най-сетне свикна с воденето на дневник — правеше го старателно, но всичко беше измама. Никога не споделяше какво наистина чувства, тъй като добре съзнаваше, че „личният“ му дневник изобщо не е личен и Косач Годар чете всяка дума. Ето защо пишеше само онова, които знаеше, че Годар иска да прочете.

Въпреки че Роуан не забрави за тайния си обет да отстъпи мястото на Косач на Цитра, имаше моменти, в които умишлено го потискаше в съзнанието си и си позволяваше да си представя какво би било, ако го ръкоположеха за Косач. Дали щеше да е като Косач Фарадей, или щеше да приеме учението на Годар? Колкото и упорито да се опитваше да го отрече, Роуан намираше логика в подхода на Годар. Та кое същество на този свят можеше да презира собственото си съществуване и да се срамува от средствата си за оцеляване?

Станахме неестествени в момента, в който победихме смъртта, казваше Косач Фарадей. Но не можеше ли промяната да послужи като повод да потърсим каквато и да е проява на природата у себе си? Ако Роуан се беше научил да извършва Прибирането с наслада, наистина ли бе допуснал чак такава грешка?

Той запази разсъжденията си в тайна, но Косач Волта умееше да чете ако не всяка негова мисъл, то поне общото му настроение.

— Знам, че първоначално беше взет за стажант заради съвсем различни качества от тези, на които се възхищава Косач Годар — сподели му Волта. — Той смята състраданието и снизхождението за слабости. Но ти притежаваш и други силни страни, които започват да се пробуждат. Все пак ще бъдеш Косач от новия ред!

Сред всички младши Косачи на Годар Волта беше истински достоен за възхищение и Роуан чувстваше най-силна връзка с него. Представяше си, че могат да бъдат приятели, щом станат равни.

— Спомняш ли си болката след побоя? — попита Волта един следобед по време на тренировка на паметта.

— Как бих могъл някога да я забравя?

— Има три причини за нея — поде Косачът. — Първата е да те свърже с прадедите ти, да съживи болката и страха от страданието, тъй като тъкмо те са довели до създаване на цивилизация и напредък на човечеството, благодарение на който то е надмогнало собствената си смърт. Втората е изпълняването на ритуал — нещо, което болезнено липсва в нашия пасивен свят. И все пак третата причина вероятно е най-важна: изпитването на причинената болка ни дава възможност да почувстваме радостта, че сме хора.

На Роуан думите му звучаха празни и банални, но в това отношение Волта не беше като Годар. Не му бе присъщо да проповядва безсмислени възвишени идеи.

— Изпитвал съм доста от радостите на живота и без да бъда смазван от бой — отговори му Роуан.

Волта кимна.

— Донякъде си прав, но те са едва сянка на онова, което могат да бъдат. Без заплахата от страдание не можем да изпитаме истинска радост. Най-доброто, което получаваме, е лишено от удоволствие.

Роуан не отговори, защото му се стори, че е самата истина. Беше водил приятен живот. Най-сериозната му грижа беше, че е маргинализиран. Но не се ли чувстваше всеки маргинализиран? Живееха в свят, в който нищо и никой не беше важен. Оцеляването беше гарантирано. Имаше храна в изобилие, а удобствата бяха даденост. Бурята прозираше нуждите на всеки. Когато нищо не ти е нужно, какъв може да бъде животът ти, ако не приятен?

— В крайна сметка ще разбереш — увери го Косач Волта. — Сега, след като обезболяващите ти нанити са на нулеви стойности, е неизбежно.

Есме си оставаше загадка. Понякога слизаше да яде с тях, понякога — не. От време на време Роуан я виждаше да чете в различни части на имението: книги от Епохата на смъртните, очевидно колекционирани от предишния собственик, преди да предаде всичко на Косач Годар. Момичето винаги криеше от него какво чете, сякаш се срамуваше.

— След като станеш Косач, ще останеш ли? — попита го тя.

— Може би — отвърна той. — А може би не. Може и да не стана Косач. Така че вероятно няма да бъда никъде.

Тя пренебрегна последната част от отговора му.

— Трябва да останеш — натърти тя.

Фактът, че деветгодишно момиченце си пада по него, беше усложнение, от каквото Роуан нямаше нужда. Тя като че ли получаваше всичко, което поискаше. Означаваше ли това, че щеше да получи и него, ако пожелаеше?

— Името ми е Есмералда, но всички ме наричат Есме — сподели тя една сутрин, когато го последва в стаята за вдигане на тежести. Роуан обикновено се държеше мило с малки деца, но след като му беше заръчано да се отнася така с нея, откри, че няма желание да го прави.

— Знам, Косач Годар ми каза. Наистина не е редно да стоиш тук, уредите могат да бъдат опасни.

— И ти не бива да бъдеш тук, след като Косач Чомски го няма да те наглежда — отбеляза Есме и седна на лежанката за коремни преси без изгледи да си тръгне. — Ако искаш, може да поиграем на някаква игра или да правим друго, когато приключиш с тренировката си.

— Не играя игри.

— Дори на карти?

— Дори на карти.

— Трябва да е отегчително да бъдеш себе си.

— Е, вече не е никак отегчително.

— Ще те науча да играеш карти утре след вечеря — обяви тя. И тъй като Есме получаваше всичко, което поискаше, Роуан се яви в уговорения час без значение дали имаше желание да бъде там, или не.

— Трябва да се стараем Есме да е доволна — напомни му Косач Волта след играта на карти между нея и Роуан.

— Защо? — попиша Роуан. — Годар не го е грижа дори за онези, които носят роба, защо му пука за Есме?

— Просто се дръж прилично с нея.

— Държа се прилично с всички — изтъкна Роуан. — В случай, че не си забелязал, аз съм доста порядъчен човек.

Волта се засмя.

— Опитай се да издържиш колкото можеш по-дълго — посъветва го той, сякаш щеше да е доста трудна задача.

И тогава Косач Годар предизвика нов обрат в строго подредения живот на Роуан. Случи се без предупреждение — като всичко, което му поднасяше Косач Годар, — насред тренировка по изкуството на елиминиране. Днес Роуан се упражняваше с две хладни оръжия — по един кинжал във всяка ръка. Беше му трудно — дясната му ръка беше силната и не показваше особена сръчност с лявата. Годар обожаваше да затруднява Роуан по време на тренировките и винаги го мъмреше строго, ако не постигнеше нивото на съвършенство, което си беше представял. И все пак самият Роуан остана изненадан от себе си. Ставаше все по-добър с остриетата и дори започна да получава някакво подобие на признание от страна на Годар.

— Прилично — отбелязваше Косачът. Или: — Не беше напълно трагично. — Истинска похвала от негова страна.

Напук на себе си, Роуан изпитваше удовлетворение от всяка форма на одобрение, която Годар демонстрираше. Освен това трябваше да признае, че смъртоносно пронизващите оръжия му харесваха. Възприемаше въртенето им като всеки друг спорт. Умения в името на самите умения, а накрая и чувство за постижение, след като се справеше добре.

В този конкретен ден нещата претърпяха жесток обрат. Беше очевидно от мига, в който стъпи на моравата, че нещо ще се случи, тъй като чучелата не бяха поставени. Вместо това на тревата имаше повече от десетима души. В началото Роуан не се усети. Трябваше да почувства разликата, тъй като всички младши Косачи бяха там, за да наблюдават тренировката му. Обикновено присъстваше само Годар.

— Какво става тук? — попита Роуан. — Не мога да тренирам с толкова хора на пътя ми. Кажете им да се махнат.

Косач Ранд му се изсмя.

— Чаровно недосетлив си.

— Тук, изглежда, ще е забавно — обади се Косач Чомски, скръсти ръце пред гърдите си и зачака.

В този момент Роуан разбра. Хората на моравата не бяха пръснати случайно, а разположени на равни разстояния един от друг. Чакаха него. Днес нямаше да има чучела. Този път тренировката му щеше да бъде съвсем истинска. Изкуството на елиминиране щеше да е истинско изкуство на елиминиране.

— Не — заяви Роуан и поклати глава. — Не, не мога да го направя!

— О, ще го направиш — отговори спокойно Годар.

— Но… аз още не съм ръкоположен, не мога да извършвам Прибирането.

— Няма да е Прибирането — успокои го Волта и сложи ръка на рамото му. — Линейки дронове чакат в готовност. Щом приключиш с тях, ще бъдат откарани в най-близкия възстановителен център и само след ден-два ще са като нови.

— Но… но… — Роуан не можеше да намери съществен аргумент и възкликна само: — Не е редно!

— Чуй ме сега — заговори Косач Годар и пристъпи напред. — На моравата има тринайсет души. Всеки един от тях присъства по свой избор и на всеки един се плаща добре за службата му. Всички са напълно наясно защо са тук, знаят каква е задачата им и са повече от щастливи да я изпълнят, а аз очаквам същото и от теб. Затова си свърши работата.

Роуан извади оръжията си и ги погледна. Тези остриета днес нямаше да се забиват в памук, а в плът.

— Сърца и югуларни вени — нареди му косач Годар. — Унищожи субектите скоростно. Ще ти засечем време.

На Роуан му се искаше да възрази, да настоява, че не може да го направи, но колкото и силно да го подсказваше сърцето му, толкова по-ясна беше истината в съзнанието му.

Да, можеше.

Точно с тази цел тренираше. Нужно беше единствено да изключи съзнанието си. Знаеше, че е способен да го извърши, и мисълта го ужасяваше.

— Трябва да покосиш дванайсет от тях — инструктира го Косач Годар — и да оставиш последния жив.

— Защо да оставям последния?

— Защото аз ти казвам.

— Хайде, нямаме цял ден — изръмжа Чомски.

Волта изпепели Чомски с поглед, а след това заговори на Роуан доста по-търпеливо:

— Като скачане в басейн със студена вода е. Очакванията са далеч по-ужасни от действителността. Скочи, а аз ти обещавам, че всичко ще бъде наред.

Роуан можеше да си тръгне.

Можеше да пусне оръжията и да влезе в къщата. Можеше да докаже, че се е провалил тук и сега, и вероятно нямаше да му се налага да понася повече. Но Волта вярваше в него. Също и Годар, макар че никога нямаше да го признае гласно — защо иначе Косачът би го подложил на подобно изпитание, ако не вярваше, че Роуан ще се справи?

Младежът пое дълбоко дъх, стисна здраво оръжията с две ръце и със силен, войнствен вик заглуши тревожните сигнали в душата си и се хвърли в атака.

Имаше мъже, а също и жени. Субектите изглеждаха на различна възраст и се отличаваха с разнообразни етнически черти и телосложение — от мускулести, през пълнички, до съвсем затлъстели. Роуан викаше, крещеше и пъшкаше при всяко замахване, удар или завъртане. Беше обучен добре. Остриетата пронизваха със съвършена прецизност. Щом започна, осъзна, че не може да спре. Поваляше тяло и преминаваше към друго, а после към трето. Те не се отбраняваха, не бягаха ужасени — просто стояха и понасяха всичко. Не се различаваха особено от чучелата. Роуан беше покрит с кръв. Щипеше му на очите, миризмата изпълваше ноздрите му. Накрая стигна и до последната фигура. Беше момиче на неговата възраст, а лицето му изразяваше смирение, граничещо с печал. Той искаше да сложи край на тази печал. Искаше да довърши онова, което беше започнал, но волята му надделя над ловния инстинкт. Наложи си да престане да замахва с ножовете.

— Направи го — прошепна тя. — Направи го, или няма да ми платят.

Но той пусна ножовете на земята. Дванайсет мъртви, един оставен жив. Обърна се към Косачите, а те започнаха да го аплодират.

— Браво! — Косач Годар изглеждаше по-доволен, отколкото Роуан някога го беше виждал. — Много добре!

Линейките дронове започнаха да се спускат отгоре, събираха жертвите и ги откарваха в най-близките възстановителни центрове. А Роуан усети, че се усмихва. Беше освободил нещо у себе си. Не знаеше дали е добро, или лошо. И въпреки че част от него копнееше да падне на колене в тревата и да повърне закуската си, друга го караше да вие към луната като вълк.

25.

Пълномощник на смъртта

Ако преди година ми бяхте казали, че ще знам как да боравя с повече от двайсет вида хладни оръжия, че ще стана експерт в стрелбата и ще владея поне десет начина да прекратя живот с голи ръце, щях да се изсмея и да ви препоръчам да направите пренастройка на мозъка си. Изумително е какво може да се случи за четири кратки месеца.

Обучението при Косач Годар е различно от това при Косач Фарадей. Физическата подготовка е интензивна и не мога да отрека, че ставам все по-добър във всичко, което правя. Ако аз съм хладно оръжие, то всеки ден се наточвам на брус.

Вторият ми конклав предстои само след няколко седмици. Първият тур се изчерпа със задаването на лесен въпрос. Казаха ми, че следващия път ще бъде различно. Не се знае какво ще се очаква от стажантите. Едно е сигурно — ще има сериозни последствия за мен, ако не се представя според очакванията на Годар.

Уверен съм, че ще успея.

Из дневника на Роуан Дамиш, стажант Косач

На инженера му харесваше да вярва, че работата му в лабораториите за магнитни двигатели е полезна, макар да изглеждаше безсмислена. Магнитните влакове вече се движеха възможно най-ефикасно. Приложенията за личните транспортни средства имаха нужда само от малки настройки. Вече нямаше „нови и подобрени“, а просто различни — нови стилове и рекламиране на променената визия, при все че основната технология си оставаше съвсем същата.

На теория имаше поле за нови изяви, което трябваше да бъде проучено. Защо иначе Бурята щеше да им възложи работата?

Имаше ръководители на проекта, които знаеха повече за крайната цел на задачата им, но никой не разполагаше с пълната информация. Все пак се изказваха предположения. Отдавна се вярваше, че ще е необходима комбинацията от соларен вятър и магнитно задвижване за успешно пътуване в Космоса. Перспективите бяха изместени на заден план преди много години, но това не означаваше, че щяха завинаги да останат там.

Навремето бяха провеждани мисии за колонизиране на Марс, проучване на луните на Юпитер и дори опити за достигане на по-далечни звезди, но всички те завършиха с пълен и катастрофален провал. Корабите избухваха. Колонизаторите измряха, а далеч в Космоса смъртта означаваше смърт, също така безвъзвратна като Прибирането. Идеята за окончателна гибел без контролираната намеса на Косач беше твърде трудна за понасяне в свят, постигнал безсмъртие. Бурният обществен отзвук сложи край на проучването на космоса. Земята беше единственият ни дом и щеше да си остане така.

Точно затова, предполагаше инженерът, Бурята напредваше толкова бавно и внимателно с този проект — за да не привлича общественото внимание. В никакъв случай не можеше да се говори за непочтеност, тъй като Бурята не беше способна на подобно нещо. Просто проявяваше дискретност. Мъдра дискретност.

Вероятно един ден Бурята щеше да обяви, че докато вниманието на всички е било насочено другаде, човечеството е установило надеждно присъствие отвъд границите на планетата Земя. Инженерът очакваше с нетърпение този момент и наистина смяташе, че ще доживее да го види. Нямаше причина да вярва, че няма да се случи.

До деня, в който група Косачи не нахлуха в изследователската му лаборатория.

Роуан се събуди от замеряне с хавлиена кърпа в лицето.

— Ставай, спяща красавице — каза Косач Волта. — Вземи душ и се облечи, днес е денят.

— Какъв ден е днес? — попита Роуан, твърде изтощен дори да се надигне в седнало положение.

— Денят на Прибирането! — обяви Волта.

— Искаш да кажеш, че Прибирането наистина е част от заниманията ви? Мислех, че само празнувате и харчите парите на хората.

— Просто стани, умнико.

Щом спря душа, Роуан чу тракането на хеликоптерна перка, излезе на моравата и видя, че машината вече ги чака там. Роуан не се изненада от факта, че е боядисана в кралскосиньо и украсена с блестящи звезди. Всичко, свързано с Косач Годар, напомняше за егото му.

Останалите трима Косачи вече бяха отпред и се подготвяха за елиминиране. Робите им бяха издути, очевидно в гънките бяха напъхани всякакъв вид оръжия. Чомски запали кичест храст с огнехвъргачка.

— Сериозно? — учуди се Роуан. — Огнехвъргачка?

Чомски сви рамене.

— Не е противозаконно. А и какво ти влиза на теб в работата?

Годар излезе забързан от имението.

— Какво чакате? Да вървим! — Като че ли останалите не чакаха тъкмо него.

Моментът беше наситен с адреналин и припряност и те тръгнаха към хеликоптера, кацнал в готовност за тях. На Роуан му се видяха като супергерои — до мига, в който се сети за целта на мисията им и този образ не се разби на парченца.

— Колко души ще приберете днес? — попита той Косач Волта, но Волта само поклати глава и посочи ухото си. Перката на хеликоптер беше твърде шумна, а робите на Косачите се вееха като знамена, докато вървяха през моравата.

Роуан направи известни изчисления. Квотата на Косачите беше Прибирането на пет души седмично, а доколкото му беше известно, тези четиримата не бяха отнели и един живот през трите месеца, откакто Роуан беше там. Това означаваше, че могат да приберат двеста и петдесет души днес и да не надвишат квотата си. Нямаше да има нищо общо с Прибирането — щеше да се разрази същинска сеч.

Роуан се поколеба, изостана зад останалите. Волта забеляза.

— ИМА ЛИ ПРОБЛЕМ? — опита се да надвика той оглушителния шум от перката.

Но дори Роуан да бъдеше чут, нямаше шанс да бъде разбран. Такъв беше подходът на Годар и учениците му. Така действаха. Беше обичайно за тях. Можеше ли да стане обичайно и за него? Замисли се за последната си тренировка. Онази с живите мишени. Чувството, което го беше обзело, след като покоси всички с изключение на един, отвращението, борещо се с първичното усещане за победа. Почувства същото и сега, докато стоеше пред вратата на хеликоптера. С всяка следваща стъпка в света на Годар ставаше все по-трудно да се оттегли.

Сега и четиримата Косачи гледаха към него. Бяха готови за мисията си и единственото, което ги спираше, беше Роуан.

Аз не съм един от тях, повтаряше си той. Аз няма да елиминирам. Ще бъда просто наблюдател.

Насили се да се качи в хеликоптера, затвори вратата и започнаха да се издигат в небето.

— Никога не си се возил в такава машина, нали? — попита Волта, изтълкувал погрешно колебанието му.

— Не, никога.

— Само така пътуваме — заяви Косач Ранд.

— Ние сме ангели на смъртта — намеси се Косач Годар. — Единствената възможност е да се спуснем от небето.

Поеха на юг, над Фулкръм Сити, а след това към предградията. През цялото време Роуан тайничко се надяваше да се разбият… но после осъзна колко безполезно ще бъде. Дори да се случеше, всички щяха да бъдат съживени, преди уикендът да е приключил.

На хеликоптерната площадка към главната сграда на летището се приземи един. Беше неочаквано и необявено кацане, а подобни никога не се случваха. Бурята пилотираше абсолютно всички въздухоплавателни средства и макар това да не беше хеликоптер от системата, някой на борда винаги предупреждаваше за приземяването и искаше информация дали има възможност да бъде осъществено.

Тази машина се спусна от небето право върху покрива.

Най-близко разположеният служител на реда тръгна от позицията си на шестия етаж и излезе в мига, в който Косачите слизаха от хеликоптера. Бяха четирима — в синьо, зелено, жълто и оранжево — и момче с гривна на стажант.

Служителят на реда стоеше със зяпнала уста, не знаеше какво да направи. Помисли си дали да не съобщи в главния офис, но реши, че това може да стане причина за Прибирането му.

Към него се приближи жена Косач, облечена в зелено, с черна като на вещица коса и паназиатски черти и му се ухили.

— Чук-чук — каза тя.

Мъжът беше твърде вцепенен, за да отговори.

— Казах чук-чук.

— К-кой е там? — избърбори накрая той.

Тя бръкна в робата си и извади най-страховития нож, който някога беше виждал, но Косачът в синьо хвана ръката ѝ, преди да е успяла да го използва.

— Не си губи времето с него, Айн — нареди ѝ той.

Косачът в зелено прибра ножа си и сви рамене.

— Явно ти няма да си част от приготвянето на пунш. — След това профуча покрай него и заедно с останалите поеха надолу по стълбите към вътрешността на сградата.

Той срещна погледа на стажанта, който вървеше няколко крачки след другите.

— Как трябва да постъпя? — обърна се той към момчето.

— Бягай — отговори му то. — И не поглеждай назад.

И пазачът направи тъкмо това. Насочи се към стълбището в другия край, спусна се чак до долу, измъкна се през евакуационния изход и не спря да тича, докато не стигна достатъчно далеч, че да не чува писъците.

— Започваме от шестия етаж и продължаваме до последния — заяви Годар на останалите. Излязоха от стълбищната площадка и се озоваха срещу жена, която чакаше асансьора. Тя ахна и застина на място.

— Бау — каза Косач Чомски, жената потрепна и изпусна папките, които държеше. Роуан знаеше, че всеки от Косачите може да я унищожи само за миг. Вероятно и тя го съзнаваше, тъй като се подготви.

— Каква степен на достъп имаш? — попита я Годар.

— Първо ниво — отговори тя.

— Това добре ли е?

Тя кимна и му подаде баджа си.

— Благодаря — рече той. — Ще бъдеш пощадена.

После тръгна към заключена врата и плъзна картата пред нея.

Роуан се почувства замаян и осъзна, че всеки момент може да припадне.

— Аз ще изчакам тук — избърбори той. — И бездруго не мога да извършвам Прибирането. Ще изчакам тук.

— В никакъв случай — отсече Чомски. — Идваш с нас.

— Но… но каква ще е ползата? Само ще ви се пречкам.

Тогава Косач Ранд ритна стъклото на противопожарната аларма, извади оттам брадва и му я подаде.

— Ето — заяви. — Ще чупиш разни неща.

— Защо?

Тя му намигна.

— Защото можеш.

Служителите в зала 601, която заемаше цялата северна част от етажа, бяха абсолютно неподготвени. Косач Годар и хората му застанаха в центъра.

— Внимание! — обяви той възможно най-театрално. — Чуйте ме всички. Днес сте избрани за Прибирането. Пристъпете напред и посрещнете участта си.

Мърморене, ахкане и шокирани възгласи. Никой не излезе напред. Никой никога не го правеше. Годар кимна към Чомски, Волта и Ранд и те тръгнаха през лабиринта от разделени работни места, без да оставят жива душа след себе си.

— Аз съм вашият край! — обясняваше Годар. — Аз съм възмездието. Вашият портал към живот отвъд този!

Остриета, куршуми и огън. Офисът избухна в пламъци. Задействаха се аларми, пръскачки бълваха ледена вода от тавана. Мишените бяха обградени от стихии и смъртоносните погледи на четирима обучени ловци. Никой нямаше шанс.

— Аз съм последната ви дума! Вашата омега! Носителят на вашия мир и покой. Прегърнете ме!

Никой не го прегърна. Повечето хора се гърчеха и молеха за милост, но нямаше милост в бързината, с която бяха погубвани.

— Вчера вие бяхте богове. Днес вече сте смъртни. Гибелта ви е моят дар към вас. Приемете го с чест и достойнство.

Косачите бяха така улисани, че никой не забеляза как Роуан се измъкна и отиде до зала 602, където затропа по стъклената врата, за да привлече вниманието на някого и да го предупреди какво се задава.

— Тръгвай по задното стълбище — нареди той на мъжа. — Вземи със себе си колкото можеш повече хора. Не задавай въпроси… просто върви!

Дори мъжът да изпитваше някакви съмнения, те бяха прогонени от звуците на отчаяние и мъка, долитащи от другата страна на коридора.

Няколко минути по-късно, след като Годар, Волта и Чомски бяха приключили със зала 601, прекосиха коридора и влетяха в 602. За късмет на Роуан, го завариха да размахва брадвата и да троши компютри, бюра и всичко по пътя си, точно както му беше наредено.

Косачите се движеха по-бързо от огъня, по-бързо от потока работещи, които се опитваха да избягат. Волта и Чомски блокираха две от трите стълбища. Ранд се придвижи до главния вход, застана там като Голиат и започна да поваля повечето хора, които се опитваха да избягат през предните врати. Годар не спираше с ритуалните си тиради, докато вървеше през паникьосаната тълпа и размахваше оръжия, както му падне, а Роуан вилнееше с брадвата върху всичко по пътя си и тайно насочваше когото успееше към неохраняваното стълбище.

Всичко приключи за по-малко от петнайсет минути. Сградата потъна в пламъци, хеликоптерът вече кръжеше над нея, а Косачите поеха към главния вход като четирима ездачи от постмортален апокалипсис.

Роуан вървеше най-отзад, влачеше брадвата по мраморния под, а накрая я пусна със силно дрънчене.

Озоваха се пред повече от десет пожарни коли и линейки дронове, а зад тях — тълпа оцелели. Някои се разбягаха, щом видяха Косачите да излизат, но имаше и мнозина, които останаха, тъй като възхищението им надделя над ужаса.

— Виждаш ли — обърна се Годар към Роуан. — Пожарникарите не могат да се намесват в действията на Косачи. Ще оставят цялата сграда да изгори до основи. Що се отнася до оцелелите, осигурихме си чудесна публика.

След това пристъпи напред и се обърна към онези, които не бяха побягнали:

— Прибирането приключи — обяви той. — Всички оцелели ще получат имунитет. Излезте напред. — Той протегна ръка, онази с пръстена. Останалите Косачи последваха примера му и направиха същото.

В началото никой не посмя да излезе — вероятно се бояха, че може да е номер. Но след малко един изцапан с пепел работник се престраши и беше последван от втори и трети, докато накрая цялото множество не се втурна към тях. Първите няколко коленичиха и целунаха пръстените на Косачите. Щом останалите видяха, че всичко е истинско, се втурнаха напред и обградиха Косачите.

— Спокойно — извика Волта. — Един по един!

Същата тази тълпа, която се беше устремила към бягство, изведнъж се буташе към животоспасяващите пръстени. Сякаш всички забравиха за мъртвите си колеги.

Щом хората около тях се скупчиха и развълнуваха прекалено, Годар отдръпна ръката си, извади пръстена и го подаде на Роуан.

— Дойде ми до гуша — каза му. — Вземи го. Сподели обожанието.

— Но… не мога. Не съм ръкоположен.

— Може да го използваш, ако ти дам позволение като пълномощник — увери го Годар. — А точно сега имаш моето позволение.

Роуан го сложи, но пръстенът му беше широк и той го премести на средния си пръст, където не беше така хлабав. После вдигна ръка, както бяха направили останалите Косачи.

Хората не ги интересуваше на кой пръст е пръстенът, нито пък на чия ръка. Буквално се катереха един върху друг, за да го целунат и да благодарят за справедливостта, любовта и милостта му, наричаха го Ваша чест и дори не забелязваха, че не е Косач.

— Добре дошъл в живота като господ — приветства го Косач Волта. Междувременно сградата зад тях изгаряше до основи.

26.

Различен от останалите

Ние сме мъдри, но не съвършени, проницателни, но не всевиждащи. Съзнаваме, че като създадем Форума на Косачите, ще удовлетворим дълбока необходимост, но ние, първите Косачи, все още имаме своите недостатъци. Човешката природа е и предсказуема, и загадъчна — склонна към значителен и неочакван напредък и все пак замъглена от егоистичните интереси. Надеждата ни е, благодарение на десет прости, справедливи закона, да избегнем човешките несъвършенства. Най-искреният ми копнеж е с времето мъдростта ни да постигне същата цялост като познанията ни. А ако експериментът ни претърпи провал, подсигурили сме начин да го избегнем.

Дано Бурята помогне на всички ни, в случай че ни потрябва този път за бягство.

Из официалния дневник на Почитаемия косач Прометей, пръв носител на титлата Свещено острие на света

Същата вечер празнуваха, въпреки че Роуан нямаше никакъв апетит, колкото и да се насилваше. Годар яде достатъчно за всички. Беше превъзбуден от лова през деня, като вампир, изсмукващ живота от жертвите си. Беше по-чаровен и по-ведър от всякога, говореше неща, които разсмиваха цялата компания.

Колко е лесно, мислеше си Роуан, да те завладее. Да бъдеш привлечен от елитния му клуб също като останалите.

Очевидно Чомски и Ранд бяха замесени от същото тесто като Годар. Не показваха дори намек за гузна съвест. За разлика от Годар обаче, не страдаха от грандомания. За тях Прибирането беше спорт, правеха го заради удоволствието и както Косач Ранд съвсем правилно обобщи, защото могат. Бяха повече от доволни, че са свободни да размахват оръжия, докато Годар се вживяваше в ролята на Ангел на смъртта. Роуан не можеше да прецени дали Косачът наистина си вярва, или всичко е театър. Поддържане на интереса към шоуто.

Косач Волта беше различен. Да, вилня из офисите и участва наравно с останалите в Прибирането, но беше по-мълчалив по време на полета, когато се връщаха с божествената си машина. А сега, на вечеря, почти не докосна храната в чинията си. Постоянно ходеше да си мие ръцете. Може би си мислеше, че никой няма да забележи, но Роуан обърна внимание. Също и Есме.

— Косач Волта винаги е докачлив след Прибирането — наведе се Есме и подшушна на Роуан. — Не го зяпай, за да не метне нещо по теб.

По средата на вечерята Годар поиска финална бройка.

— Прибрахме двеста шейсет и три — отговори му Ранд. — Малко превишихме квотата си. Другия път ще трябва да се ограничим.

Годар удари отвратен с юмрук по масата.

— Проклетите квоти са истинско наказание! Ако не бяха те, всеки ден можеше да бъде като днешния. — След това Годар се обърна към Косач Волта и попита как върви задачата му. Работа на Волта беше да организира срещи с близките на починалите, за да могат да получат полагащия им се имунитет.

— Цял ден обикалях семействата — отговори Волта. — Утре рано сутринта ще чакат на опашка при портала.

— Трябва да ги пуснем вътре — отвърна Годар със самодоволна усмивка. — Може да погледат тренировката на Роуан на моравата.

— Мразя скърбящите — обади се Ранд, бодна парче месо и го пренесе в чинията си. — Устната им хигиена винаги е отвратителна — пръстенът ми вони поне час след даването на имунитет.

Неспособен да понесе повече, Роуан се извини.

— Обещах на Есме да поиграем на карти след вечеря, а става късно.

В думите му нямаше и капчица истина, но той погледна Есме и тя кимна, доволна да бъде част от конспирацията.

— Но така ще пропуснете крем брюлето — възрази Годар.

— Ще има повече за нас — обади се Чомски, грабна от ребърцата и ги загриза.

Роуан и Есме се оттеглиха в стаята за игри и се впуснаха джин руми, милостиво необезпокоявани от приказки за Прибирането, квоти и целуване на пръстени. Роуан беше благодарен, че кралят на самоубийствата[3] държи монопола върху нещастието в тази стая.

— Трябва да извикаме и останалите при нас — предложи Есме. — Тогава ще можем да играем и с купите и спатиите. Не става само с двама играчи.

— Не ми се играят карти с Косачи — сряза я Роуан безизразно.

— Не говорех за тях, глупчо, имам предвид прислугата. — Тя прибра деветката му в секундата, в която я пусна, като че ли не беше забелязал как ги събира. Победата ѝ днес беше награда, задето му помогна да избяга от трапезарията.

— Понякога играя карти със синовете на мъжа, който поддържа басейна — сподели му тя. — Но те не ме харесват особено, като се има предвид, че преди къщата е била тяхна. Сега се бутат в обща стая в крилото за прислугата. — А после добави. — Знаеш ли, че спиш в една от техните стаи? Затова и теб не харесват много.

— Сигурен съм, че не харесват никого от нас.

— Може би е така.

Вероятно се дължеше на факта, че Есме още бе мъничка, но сякаш се намираше в пълно неведение защо на Роуан му е толкова тежко. Вероятно знаеше и друго, освен да задава въпроси и да коментира какво е видяла. Приемаше положението си такова, каквото е, и никога не казваше лоша дума за благодетеля си — или по-скоро за похитителя си, тъй като Есме очевидно беше затворник на Годар, при все че може би не го възприемаше така. Клетката ѝ беше златна, но все пак си оставаше клетка. Така или иначе, неведението беше нейната благословия и Роуан реши да не разбива илюзията ѝ, че е свободна.

Роуан изтегли асо, което му трябваше за ръката, но въпреки това го пусна.

— Годар някога говори ли с теб? — попита той Есме.

— Разбира се, че говори с мен — отвърна тя. — Постоянно ме пита как съм и дали има нещо, от което се нуждая. Ако има, прави всичко възможно да го получа. Ето, миналата седмица поисках…

— Не, не питам за такъв разговор — прекъсна я Роуан. — Имам предвид истински разговор. Някога споменавал ли е защо си толкова важна за него?

Есме не отговори. Вместо това свали картите си. Деветки и тройки.

— Руми — обяви тя. — Ти губиш.

Роуан събра картите.

— Косач Годар трябва да е имал основателна причина, за да те остави жива и да ти осигури имунитет. Изобщо ли не си любопитна каква е тя?

Есме сви рамене и продължи да стиска устни. Чак след като Роуан раздаде отново картите, тя каза:

— Всъщност Косач Годар не ми е давал имунитет. Може да ме избере за Прибирането винаги, когато поиска, но не прибягва към това. — Сетне се усмихна. — Което ме прави още по-специална, не мислиш ли?

Изиграха четири игри. Едната Есме спечели съвсем честно, в две Роуан я остави да го победи и отбеляза точка в последната, за да не е толкова очевидно, че ѝ се е дал в предишните. Докато приключат, останалите се бяха навечеряли и се заемаха с обичайните си късни занимания. Роуан се опита да избегне всички и да се отправи директно към стаята си, но по пътя чу нещо, което го накара да спре. От спалнята на Косач Волта се чуваше приглушено хлипане. Ослуша се пред вратата, за да се увери, че не си въобразява, а после превъртя топката. Вратата не беше заключена. Бутна я леко и надникна вътре.

Косач Волта седеше на леглото, скрил лице в дланите си. Тялото му се тресеше от ридания, които той безуспешно се опитваше да потисне. Мина известно време, преди да вдигне глава и да види Роуан.

Скръбта на Волта мигновено прерасна в гняв.

— Кой ти позволи да влизаш тук, по дяволите? Махай се! — Хвана най-близкия предмет — стъклено преспапие — и го хвърли по Роуан, точно както Есме беше предвидила. Би причинило доста сериозна травма на главата му, но Роуан се наведе и ударът попадна във вратата, където остави сериозна вдлъбнатина в дървото, вместо в черепа на младежа. Роуан можеше да си иде. Вероятно би било най-разумният ход, но подобно поведение не беше силата му. Негов специалитет беше да си пъха носа там, където не му е работа.

Влезе в стаята и затвори вратата след себе си, готов да избегне следващия летящ предмет.

— Трябва да бъдеш по-тих, след като не искаш никой да те чуе — заяви на Волта той.

— Само да споменеш пред някого, и ще направя живота ти истински ад.

Роуан се разсмя, тъй като заплахата предполагаше, че животът му все още не е такъв.

— Смешно ли ти се струва? Ще ти покажа кое е смешно.

— Извинявай. Нямах намерение да се смея. Но не се смеех на теб, ако това си помислил.

След като Волта вече не го замеряше с разни неща, Роуан взе един стол и седна достатъчно далеч, че да осигури на Косача пространство.

— Днес беше тежко — каза Роуан. — Не те виня.

— Какво знаеш изобщо? — процеди Волта.

— Знам, че ти не си като другите — отговори Роуан. — Наистина не си.

Тогава Волта вдигна към него зачервените си от сълзи очи, които вече не се опитваше да прикрие.

— Искаш да кажеш, че нещо не ми е наред — Волта отново сведе поглед и стисна юмруци, но Роуан дори не помръдна, тъй като не очакваше да бъде набит. Подозираше, че Волта би използвал юмруците срещу себе си, стига да можеше.

— Косач Годар е бъдещето — повтори за сетен път Волта. — Не искам да бъда част от миналото. Разбираш ли?

— Но днес се почувства отвратително, нали? Дори повече от мен, защото не беше наблюдател, а част от случващото се.

— И ти скоро ще бъдеш част.

— Може би не — отговори Роуан.

— О, ще бъдеш. В мига, в който се сдобиеш с пръстена и елиминираш малката си приятелка, ще разбереш, че няма връщане назад.

Роуан преглътна — опита се да не върне оскъдната порция, която беше изял на вечеря. Лицето на Цитра изникна в съзнанието му, но той го прогони. Не можеше да си позволи да мисли за нея сега.

Роуан знаеше, че е поел риск с Волта. Единственият вариант беше да доведе всичко до благоприятен край.

— Ти само се преструваш, че харесваш Прибирането — продължи той. — Но го мразиш повече от всичко друго. Твоят ментор е бил Косач Неру, а той е истински представител на старата школа, което означава, че те е избрал заради факта, че си съвестен. Не искаш да отнемаш живот… и определено не искаш да отнемаш десетки наведнъж.

Волта скочи — движеше се по-бързо отколкото човек можеше да предположи, че е възможно. Сграбчи Роуан и го блъсна в стената така, че младежът усети тежко липсата на обезболяващите нанити.

— Никога няма да повтаряш това пред никого, чу ли? Стигнах твърде далеч, че да си позволя да рискувам позицията си. Няма да допусна да ме изнудва сополив стажант.

— Това ли си мислиш, че правя? Че те изнудвам?

— Не си играй с мен! — изръмжа Волта. — Знам защо си тук.

Роуан се почувства искрено разочарован.

— Мислех, че ме познаваш.

Миг по-късно Волта започна да се отпуска.

— Никой не познава никого, не е ли така? — промълви.

— Обещавам, че няма да кажа на никого. И не искам нищо от теб.

Най-сетне Волта свали гарда.

— Съжалявам. Когато си заобиколен от толкова много кроежи, започваш да си мислиш, че всички играят така. — Отново седна на леглото. — Вярвам ти, защото знам, че си по-добър. Всъщност го знам от момента, в който Годар те взе. Вижда у теб предизвикателство. Защото ако успее да накара някой от стажантите на Фарадей да приеме неговия начин на мислене, значи може да убеди всекиго друг.

В този момент на Роуан му се стори, че Волта не е много по-възрастен от него самия. Винаги беше излъчвал увереност, която го караше да изглежда по-улегнал, но сега уязвимостта му разкри истината. Беше на не повече от двайсет. Това означаваше, че е Косач най-много от две години. Роуан нямаше представа каква е причината да премине от учението на старата школа към свитата на Годар, но можеше да си представи. Виждаше как някой младши Косач може да бъде привлечен от блясъка и харизмата на Годар. Все пак Годар предлагаше на учениците си всичко, което може да пожелае човешкото сърце, в замяна на пълното незачитане на собствената си съвест. В професия, в която съвестта е по-скоро слабост, кой би искал да има такава?

Роуан седна и дръпна стола си достатъчно близо до Волта, че да си говорят шепнешком.

— Ще ти кажа какво си мисля — започна Роуан. — Годар не е Косач. Той е убиец. — За пръв път се осмеляваше да го изрече на глас. — Много е написано за убийците от Епохата на смъртните, чудовища като Джак Изкормвача или Чарлз Мейсън, или пък Сайбър Сали. Единствената разлика между тях и Годар е, че хората позволяват на Годар да му се размине. Смъртните са знаели колко погрешно е това, но някак сме допуснали да забравим.

— Да, но дори да е истина — отговори Волта, — какво бихме могли да направим? Бъдещето настъпва, без значение дали го искаме, или не. Ранд, Чомски и още десетки други извратени нещастници, които копнеят да се доберат до кръга от приближени на Годар, ще доминират това бъдеще. Убеден съм, че Косачите основатели се обръщат в гробовете си. Проблемът е, че те са в гробове и няма да се върнат. — Волта пое дълбоко дъх и избърса бликналите наново сълзи. — За твое добро, Роуан, надявам се да заобичаш убиването толкова, колкото Годар. Това ще направи живота ти много по-лесен. Много по-удовлетворяващ.

Роуан прие тази перспектива много болезнено. Преди месец би отрекъл, че е възможно да се превърне в подобно чудовище, но вече не беше толкова сигурен. Напрежението, което заплашваше да го пречупи, се усилваше с всеки изминал ден. Продължаваше да го крепи надеждата, че щом Волта не е преминал към тъмната страна, вероятно имаше шанс и за него.

27.

Конклав на жътвата

Прибирането не намира отзвук в публикациите на официалните медии, за голямо огорчение на Косачите със слабост към общественото внимание. Дори мащабни Прибирания не достигат до новините. Въпреки това огромен брой лични снимки и видеозаписи от Прибирането са качени в Бурята, а това е много по-вълнуващо от всичко официално представено.

Скандалността бързо прераства в обожание и слава за Косачите, а най-дръзките актове се превръщат в легенди. Някои Косачи намират славата за привлекателна и търсят все по-голяма известност. Други предпочитат да останат анонимни.

Не мога да отрека, че аз съм легенда. Не заради обикновените Прибирания, към които се придържам сега, а заради по-зрелищните, които съм извършвала преди повече от сто и петдесет години. Сякаш вече не бях безсмъртна, а ме увековечиха наново чрез създаването на карти за колекциониране. Най-новите са ценни за учениците. По-старите струват цяло състояние за страстните колекционери без значение в какво състояние са.

Аз съм легенда. Въпреки това всеки ден си мечтая да не бях.

Из официалния дневник на Почитаемата косач Кюри

Тайното разследване на Цитра разкри някои изненади, които тя нямаше търпение да сподели с Роуан, щом най-сетне го видеше на Конклава на жътвата. Със сигурност не можеше да ги обсъди с Косач Кюри. Двете бяха изградили доверие помежду си и ако Косачът разбереше, че Цитра тайно е използвала правомощията ѝ в мрежата, щеше да го приеме като сериозно потъпкване на това доверие.

Животът на Цитра беше поел в съвършено различна посока от този на Роуан. Тя не беше част от шумни и пищни празненства, нито тренираше срещу живи субекти. Помагаше в кроткото готвене на ястия за съкрушени семейства и провеждаше спаринги по Бокатор с партньор с черен колан. Правеше тинктури и изучаваше практическата употреба на смъртоносни отрови от личната аптечка и градината с токсични билки на Косач Кюри. Изучи прочутите дела на най-добрите и най-лошите Косачи в историята.

Откри, че в миналото причините някой Косач да е лош, са били мързел, пристрастност или липса на проницателност. Имало е такива, които са избрали твърде много от съседите си за Прибирането, тъй като не им се е искало да ходят далеч. Други, въпреки неколкократни дисциплинарни наказания, са продължавали да прибират хора със специфични етнически черти. Що се отнася до грешната преценка, и в тази насока имаше достатъчно много примери. Един от тях беше Косач Сартър, който решил, че е добра идея винаги да извършва Прибирането по време на родео и така напълно унищожил този спорт, тъй като никой не искал да присъства, от страх да не бъде елиминиран.

Разбира се, лошите Косачи не се срещаха само в миналото. Само че сега вместо „лоши“ ги наричаха „новатори“ и „напредничави“.

Като новаторските кървави бани, които устройваха Косач Годар и смъртоносната му свита.

Масовото Прибиране в Лабораторията за магнитни двигатели се разчу като голяма новина, макар да не беше официално оповестено. Имаше и значителен брой лични видеозаписи, качени в Бурята, които показваха как Годар и хората му раздават имунитет като хляб за бедняците. Роуан беше в самия център на събитието. Цитра не знаеше как да го приеме.

— Светът има талант да награждава лошите прояви със слава — коментира Косач Кюри след качването на част от записите. След това стана някак меланхолична. — Наясно съм с недостатъците на това да си популярен Косач — призна тя, макар на Цитра вече да ѝ беше известно. — В началото бях вироглава и глупава. Мислех си, че като избирам правилните хора за Прибирането, ще мога да направя света по-добър. С цялата си арогантност вярвах, че виждам ясно цялостната картина, която убягва на другите. Но разбира се, и аз бях ограничена като всички останали. Когато избрах за Прибирането президента и целия му кабинет, разтърсих света, но в действителност светът беше разтърсен и без мен. Наричаха ме госпожица Сеч, а с времето се превърнах в Гранд дамата на смъртта. Посветих повече от сто години на опити да постигна анонимност, но дори и най-малките деца ме познават. Родителите ме използват като Торбалан, за да накарат отрочетата си да се държат прилично. Бъди добър или Гранд дамата ще дойде за теб. — Косач Кюри тъжно поклати глава. — В повечето случаи славата е мимолетна, но когато си Косач, постъпките ти са увековечени. Послушай съвета ми, Цитра, и поддържай неутралитет.

— Може и да сте Косач знаменитост — отбеляза Цитра, — но дори и в най-спорните си решения не можете да се сравнявате с Годар.

— Не, за щастие, не мога — съгласи се Косач Кюри. — Никога не съм възприемала живота като спорт. Разбираш ли, някои хора търсят известност, за да променят света, а други — за да го завладеят. Годар е от втория вид. — Следващите ѝ думи осигуриха на Цитра много безсънни нощи. — Вече не мога да имам доверие на твоя приятел Роуан. Годар има способността да разяжда като киселина, плисната в очите. Най-доброто, което би могла да направиш, щом настъпи време за Зимния конклав, е да спечелиш пръстена и бързо да подложиш момчето на Прибиране, преди киселината да е стигнала още по-дълбоко.

Цитра беше благодарна, че до Зимния конклав остават месеци. Сега трябваше да се тревожи за Конклава на жътвата. Първоначално очакваше с нетърпение да дойде септември, но с приближаването му започваше да се ужасява. Не я тревожеше изпитът. Чувстваше се подготвена за каквито и да е предизвикателства, на които можеха да подложат стажантите. Плашеше се от срещата с Роуан, тъй като нямаше представа как са му се отразили всичките месеци, прекарани с Годар. Спечели този пръстен и бързо го подложи на Прибирането, беше я посъветвала Косач Кюри. Е, точно сега Цитра нямаше да се тревожи за бъдещето. Разполагаше с четири месеца, преди да ѝ се наложи да вземе подобно решение. Но часовникът постоянно тиктакаше. Приближаваше ги неумолимо към тяхната смърт.

Конклавът на жътвата се състоя в ясен, но бурен септемврийски ден. Бурята беше ограничила броя на зрителите на предишния конклав, но този път пред сградата на Капитолия във Фулкръм Сити се беше събрало огромно множество. Имаше още повече служители на реда, които да контролира напиращата тълпа. Някои Косачи — предимно представители на старата школа — пристигнаха пеша, предпочели кратка разходка от хотелите си, вместо бляскава поява. Други се бяха спрели на впечатляващи коли, за да подчертаят статута си на знаменитости. Новинарските екипи насочваха камерите си, но се стремяха да пазят дистанция. Все пак не беше червен килим. Никакви въпроси, никакви интервюта, нито твърде любопитно надничане. Косачите махаха срещу камерите, изправяха рамене, за да изглеждат високи, и се завъртаха в най-подходящата поза.

Косач Годар и свитата му се появиха в лимузина — кралскосиня с огромни диаманти, в случай че възникнеха съмнения кой е вътре. Щом Годар и антуражът му се появиха, от публиката се разнесоха възклицания, сякаш присъствието им беше равносилно на шоу с фойерверки.

— Ето го!

— Това е той!

— Толкова е красив!

— Така страшен!

— Има чудесна прическа!

Годар се спря да погледне към публиката и да помаха с ръка с кралски маниер. След това се загледа в случайно момиче сред тълпата, погледна го в очите, посочи го и продължи нагоре по стълбите, без да каже нищо.

— Толкова е странен!

— Колко е загадъчен само!

— Така чаровен!

Що се отнася до момичето, то остана впечатлено, ужасено и объркано от моментното внимание и тъкмо това беше целта.

Всички бяха толкова съсредоточени в Годар и пъстрия му антураж, че почти никой не забеляза Роуан, който се качваше последен по стълбите към входа.

Групата на Годар не беше единствената, чиято основна цел беше да прави шоу. Косач Киркегор беше преметнал лък на рамото си. Не че възнамеряваше да го използва днес, просто беше част от спектакъла. Въпреки това можеше да се прицели във всеки от зрителите и да го повали. Тази мисъл предизвикваше още по-голямо вълнение след тълпата. Досега никой не беше ставал субект на Прибирането на стълбите пред Капитолия преди началото на конклав, но това не значеше, че не е възможно да се случи.

Въпреки че повечето Косачи се насочваха към главния път, Косач Кюри и Цитра минаха по странична уличка, за да избегнат вниманието на хората възможно най-дълго. Косачът величествено се промъкна през множеството, но хората най-близо до нея започнаха да надават възгласи, щом я разпознаха. Протягаха ръка да докоснат гладката ѝ роба в цвят на лавандула. Тя, разбира се, го понесе достойно, но един мъж буквално сграбчи плата и на нея ѝ се наложи да плесне ръката му.

— Внимателно — предупреди го тя и го погледна в очите. — Не приемам добре посегателства срещу себе си.

— Извинявам се, Ваша чест — каза мъжът. След това се протегна към дланта ѝ с намерение да докосне пръстена, но тя я дръпна.

— Дори не си го помисляй.

Цитра се мушна пред Косач Кюри, за да ѝ направи път.

— Може би трябваше да вземем лимузина — рече Цитра. — Поне нямаше да ни се налага да се борим, за да си проправим път.

— Винаги ми се е виждало прекалено показно — отвърна Кюри.

Щом се измъкнаха от тълпата, внезапен порив на вятъра връхлетя широкото стълбище на Капитолия и развя дългата сребриста коса на Косач Кюри като булчински воал, придавайки ѝ почти мистичен вид.

— Знаех си, че трябва да я сплета днес — съжали тя.

Двете с Цитра поеха нагоре по белите мраморни стълби, а някой извика от лявата им страна:

— Обичаме ви!

Косач Кюри спря и се обърна, но не можа да определи кой се беше провикнал, затова заговори към всички:

— Защо? — попита тя настоятелно, но никой не се осмели да отговори под хладнокръвния ѝ взор. — Бих могла да сложа край на съществуването ви във всеки един момент. Защо ме обичате?

Отново никой не отговори, но разменените реплики привлякоха вниманието на един оператор, който се приближи твърде много с камерата си. Косач Кюри замахна към нея с такава сила, че цялото тяло на човека се усука и той едва не я изпусна.

— Пазете приличие — нареди Косачът.

— Да, Ваша чест. Съжалявам, Ваша чест.

Кюри продължи нагоре по стълбите с Цитра след себе си.

— Трудно ми е да си представя, че някога съм се наслаждавала на това внимание. Сега бих го избегнала напълно, стига да можех.

— Не изглеждахте толкова напрегната на последния конклав — отбеляза Цитра.

— Тогава нямах стажант, на когото предстои да бъде изпитан. Вместо това аз изпитвах стажантите на останалите Косачи.

Изпит, на който Цитра зрелищно се беше провалила. Въпреки това не ѝ се искаше да повдига темата.

— Знаете ли какъв ще бъде днешният тест? — попита Цитра, щом стигнаха най-горното стъпало и влязоха в преддверието.

— Не… но знам, че ще го проведе Косач Сервантес, а той е почитател на физическата активност. Предполагам, че ще трябва да се бориш с вятърни мелници.

Както и предния път, Косачите се поздравяваха един друг в голямата ротонда и чакаха вратите на залата за събрания да бъдат отворени. В центъра на ротондата бяха сервирани закуски, включително и пирамида от датски кифлички. Подреждането ѝ вероятно бе отнело часове, а за срутването ѝ беше нужна само секунда, след като, без да се замислят, косачите посегнаха директно към долните и пренебрегнаха разположените по-високо сладкиши. Персоналът се втурна да събира кифличките, преди да са се търкулнали по пода. Цялата сцена се стори доста забавна на Косач Кюри и тя отбеляза:

— Твърде наивно от страна на готвача да си мисли, че Косачите биха се съобразявали с нещо.

Цитра зърна младши Косач Гудол — момичето, ръкоположено на предишния конклав. Робата ѝ беше дело на Клод де Глаз, един от най-предпочитаните модни дизайнери в света. Това беше монументална грешка, тъй като съвременните дизайнери обичаха да шокират и изненадват хората. Робата на оранжеви и сини райета на Косач Гудол я караше да изглежда по-скоро като клоун, отколкото като Косач.

Цитра не можа да пренебрегне факта, че Годар и младшите му Косачи се радваха на още по-голямо внимание, отколкото на Пролетния конклав. Макар немалко Косачи да се извърнаха хладно от тях, доста повече бяха онези, които копнееха да се смесят с групата.

— Все повече Косачи споделят възгледите на Годар — сподели тихо Косач Кюри на Цитра. — Промъкват се в пролуките като змии. Инфилтрират се в нашите среди. Задушават най-добрите сред нас като плевели.

Цитра се замисли за Фарадей — порядъчен Косач, категорично задушен от плевелите.

— Убийците набират мощ — заяви Косач Кюри. — Ако успеят, този свят го очакват твърде мрачни дни. Остава възможността почитаемите Косачи да им се противопоставят категорично. Очаквам с нетърпение деня, в който и ти ще се включиш в тази битка.

— Благодаря, Ваша чест. — За Цитра не беше проблем да се бори на страната на доброто, ако станеше Косач. Последствията, до които избирането ѝ щеше да доведе, бяха това, което не можеше да понесе и приеме.

Косач Кюри отиде да поздрави няколко представители на старата школа, които се придържаха към истинските идеали на основателите. В този момент Цитра най-сетне съзря Роуан. Той не кръжеше край фалшивия блясък на Годар. Вместо това се беше превърнал в отделен малък център на внимание. Беше заобиколен от други стажанти и дори от няколко младши Косачи. Говореха си, смееха се и Цитра се почувства леко обидена, че Роуан не я потърси.

В действителност Роуан се беше опитал да я открие, но докато Цитра влезе в ротондата, той се озова обграден от неочаквани почитатели. Някои му завиждаха за позицията при Годар, други изпитваха любопитство, а имаше и такива, които копнееха да се докоснат до изгряващата звезда. Печеленето на политически позиции започваше отрано във Форума на Косачите.

— Ти беше в офис сградата, нали? — попита един от новите стажанти — шпат, на когото вероятно му беше първият конклав. — Видях те на записите!

— Не просто беше там — намеси се друг шпат. — Той носеше проклетия пръстен на Годар и раздаваше имунитет!

— Еха! Това позволено ли е?

Роуан сви рамене.

— Годар каза, че е, а и аз не съм искал пръстена. Той сам ми го даде.

Един от младшите Косачи въздъхна с копнеж.

— Човече, наистина трябва да те харесва, за да ти позволи нещо подобно.

Мисълта, че Годар може да го харесва, силно обезпокои Роуан, тъй като той презираше абсолютно всичко, което Годар харесваше.

— Е, и какъв е той?

— Различен… от всеки, когото познавам.

— Ще ми се да бях негов стажант — подхвърли друг шпат, а после направи гримаса, сякаш бе вкусил миризливо сирене. — Мен ме взе Косач Мао.

Роуан знаеше, че Косач Мао също обича да прави шоу и се наслаждава на имиджа си на знаменитост сред обществото. Беше изключително независим и не се причисляваше нито към старата школа, нито към новата. Роуан нямаше представа дали Мао гласува според собствената си съвест, или за този, който дава най-много. Фарадей щеше да знае. Твърде много неща липсваха на стажанта на Фарадей. Едно от тях беше вътрешната информация.

— Годар и младшите му Косачи буквално завладяха стълбището на Капитолия при пристигането си — отбеляза стажантка, която Роуан си спомняше от предишния конклав — онази, запозната с отровите. — Изглеждаха толкова добре.

— Вече реши ли какъв цвят ще избереш? А какви скъпоценни камъни ще има на робата ти? — попита друго момиче и внезапно увисна на ръката му като ластар от лоза. Роуан не можеше да прецени кое ще е по-странно — да се измъкне от хватката ѝ, или тъкмо обратното.

— Невидим — отговори Роуан. — Ще се появя на парадното стълбище чисто гол.

— Е, все пак ще има драгоценности на показ — подхвърли един от младшите Косачи и всички останали се разсмяха.

В този момент Цитра си проправи път към него и Роуан се почувства така, сякаш е спипан да върши пакост.

— Здрасти, Цитра — каза той, но прозвуча прекалено насилено и му се прииска да можеше да си върне думите назад и да измисли нещо различно. Измъкна се от хватката на момичето лоза, но закъсня, тъй като Цитра ги беше видяла.

— Изглежда, си намерил много нови приятели — изтъкна Цитра.

— Всъщност не е точно така — отговори той, но в този момент осъзна, че е обидил всички. — Имам предвид, че всички сме приятели, нали така? Все пак сме в една лодка.

— В една лодка — повтори напълно безизразно Цитра, но погледът ѝ беше остър като кинжалите в оръжейното помещение на Фарадей. — Радвам се да те видя, Роуан. — А после си тръгна.

— Нека си върви — изсумтя момичето лоза. — И без това след последния годишен конклав ще бъде история, нали така?

Роуан не се извини, преди да ги изостави.

Бързо догони Цитра, което му подсказа, че и тя не полагаше особено старание да избяга от него. Беше добър знак. Той внимателно хвана ръката ѝ и тя се извърна към него.

— Хей — промълви младежът. — Съжалявам за преди малко.

— Не, разбирам — отвърна Цитра. — Сега си голяма работа. Трябва да се насладиш.

— Не е така. Да не би да си мислиш, че съм искал да ме обсадят? Стига, добре ме познаваш.

Цитра се поколеба.

— Минаха четири месеца — рече тя. — Човек може да се промени за четири месеца.

Беше напълно права. Но някои неща не се бяха променили. Роуан знаеше какво иска да чуе тя, но щеше да бъде поредният танц. Друг вид позиране. Затова ѝ каза истината.

— Радвам се да те видя, Цитра — започна. — Но е също и болезнено. Дори много и не знам какво да направя по въпроса.

Видя, че истински я трогна, защото очите и започнаха да се пълнят със сълзи, които бликнаха, преди да е успяла да продума.

— Знам. Ужасно е, че трябва да бъде така.

— Чуй какво ще ти кажа — отговори Роуан. — Нека дори да не мислим за Зимния конклав. Нека бъдем тук и сега и да оставим бъдещето настрана.

Цитра кимна.

— Съгласна. — След това пое дълбоко дъх. — Хайде да се разходим. Искам да ти покажа нещо.

Тръгнаха към външния край на ротондата, отвъд арките, под които Косачи договаряха различни дела и съюзи.

Цитра извади телефона си и проектира серия от холограми в дланта си, като я сви така, че никой освен Роуан да не види.

— Измъкнах това от задния мозък на Бурята.

— Как успя?

— Няма значение как. Важното е, че го направих… а също и какво открих.

Холограмите бяха на Косач Фарадей по улиците край дома му.

— Тези са от последния ден — уточни Цитра. — Успях да проследя поне част от стъпките му тогава.

— Но защо?

— Просто гледай. — Холограмата показваше как влиза в нечий дом. — Това е къщата на жената, с която ни запозна на пазара. Прекарал е няколко часа там. След това е отишъл в това кафене. — Цитра пусна друг запис, който показваше как Фарадей влиза в ресторант. — Мисля, че е възможно да се е срещнал с някого там, но не знам с кого.

— Добре — намеси се Роуан. — Значи се е сбогувал с различни хора. Засега ми се струва логично някой да го направи, ако прекарва последния си ден на земята.

Цитра отново превключи. Следващият видеозапис показваше как Косачът се качва по стълбите на железопътната гара.

— Заснет пет минути, преди да умре — обясни тя. — Знаем, че се е случило на тази гара, но познай какво. Камерата на конкретния перон е била повредена, предполагаемо от неприемливите. Била е извън строя през целия ден, затова няма видеозапис, който показва какво точно се е случило там!

Влак потегля от гарата и миг по-късно пристига друг, в обратна посока. Точно той беше убил Фарадей. Въпреки че Роуан не можеше да го види, направи гримаса, все едно го бе зърнал.

— Мислиш, че някой го е елиминирал и се е погрижил да изглежда като Самоприбиране? — Роуан се огледа, за да се увери, че никой не ги наблюдава, и заговори тихо: — Ако това е единственото ти доказателство, то е доста слабо.

— Знам. Затова продължавам да търся. — Цитра превъртя записа и отново пусна сцената, на която се виждаше как Фарадей отива към гарата.

— Имало е петима свидетели. Нямаше как да ги проследя, без да използвам данни на Форума на Косачите, а ако го бях направила, щяха да разберат, че търся нещо. Но единствената логика е, че и тези свидетели са слезли по същите стълби, нали? Оттам са слезли общо осемнайсет души по времето, когато е умрял Фарадей. Част от тях вероятно са се качили на първия влак. — Тя посочи влака, който напускаше гарата. — Но не всички. От тези осемнайсет души успях да идентифицирам близо половината. И трима от тях са получили имунитет още същия ден.

Разкритието беше достатъчно да остави Роуан без дъх и да замае главата му.

— Били са подкупени, за да свидетелстваш, че е приложил Самоприбиране?

— Ако беше обикновен гражданин, който е видял как един Косач прибира друг, и ти предложат имунитет, за да си държиш устата затворена, как би постъпил?

На Роуан му се искаше да повярва, че би потърсил справедливост, но се замисли за времето, преди да стане стажант на Косач, когато идеята да бъде такъв го плашеше до смърт.

— Щях да целуна пръстена и да си държа устата затворена.

В другия край на ротондата вратите към залата за събрания се отвориха и Косачите започнаха да се стичат вътре.

— Кой мислиш, че го е извършил? — попита Роуан.

— Кой има най-голяма полза Фарадей да излезе извън картинката?

Не беше нужно да го изричат гласно. И двамата знаеха отговора. Роуан осъзнаваше, че Годар е способен на немислими дела, но дали би убил друг Косач?

Поклати глава, не искаше да повярва.

— Това не е единственото обяснение! — настояваше той. — Възможно е изобщо да не е бил Косач. Може да е близък роднина на някого, когото е прибрал. Някой, който е искал отмъщение. Всеки би могъл да му вземе пръстена, да го бутне пред влака и да използва пръстена, за да даде имунитет на свидетелите. В такъв случай би им се наложило да си замълчат, иначе биха ги взели за съучастници!

Цитра отвори уста, за да го опровергае, но я затвори отново. Беше възможно. Дори пръстенът на Фарадей да бе замразил пръста на убиеца, можеше да си го представи.

— Не се бях замислила за това — призна тя.

— Ами тоналистите? Почитателите на тоналния култ мразят Косачите.

Ротондата започна бързо да се изпразва. Двамата се оттеглиха от нишата и тръгнаха към вратите на залата.

— Не разполагаш с достатъчно факти, за да обвиниш някого — предупреди я Роуан. — Засега ще се наложи да го забравиш.

— Да го забравя? Не говориш сериозно.

— Казах засега! Щом те ръкоположат, ще получиш пълен достъп до информацията на Форума на Косачите и ще можеш да докажеш какво точно се е случило.

Цитра застина на място.

— Какво имаш предвид с „щом ме ръкоположат“? По същата логика може да си ти. Или пропускам нещо?

Роуан стисна устни, ядосан на себе си, че допусна намеренията му да се изплъзнат.

Ритуалите на конклава бяха същите, както и предния път. Изброяването на имената. Измиването на ръцете, отдаването на почит и мъмренето. И този път имаше анонимно обвинение към Косач Годар, само че за твърде волно раздаване на имунитет.

— Кой повдига това обвинение? — настоя Годар. — Нека обвинителят се изправи, за да го видим!

Разбира се, никой не реагира, което даде възможност на Годар да затвърди позициите си.

— Ще призная, че има основание за това обвинение — заяви Годар. — Аз съм щедър човек и вероятно съм раздавал имунитет доста свободно. Нямам извинение, нито пък оправдание. Оставям се на милостта на Свещеното острие, нека той определи наказанието ми.

Свещеното острие Ксенократ махна пренебрежително с ръка.

— Да, да, просто седни Годар. Наказанието ти ще бъде да помълчиш цели пет минути.

Репликата предизвика бурен смях. Годар се поклони на Свещеното острие и зае мястото си. Макар някои Косачи, включително Косач Кюри, да се опитаха да възразят с аргумента, че в исторически план Косачи, които са прекалявали с властта си да осигуряват имунитет, са ограничили семействата на избраните за Прибирането, никой не ги чу. Ксенократ отхвърли всички възражения в интерес на пестене на време за насрочените процедури.

— Изумително — обърна се тихо Косач Кюри към Цитра. — Годар става недосегаем. Всичко може да му се размине. Ще ми се някой да беше успял да предвиди бъдещето и да го прибере още като дете. Така щеше да е най-добре.

Цитра отбягваше Роуан по време на обедната почивка от страх, че ако отново ги видят заедно, ще събудят още по-големи подозрения. Остана да обядва с Косач Кюри и беше представена на неколцина от най-великите живи Косачи: Косач Меир, която навремето е била делегат в Женева; Косач Мандела, който беше начело на Бижутерийната комисия; Косач Хидейоши, единственият, известен с прилагането на хипноза като метод за Прибирането.

Цитра се постара да не се главозамайва. Срещата с тях почти ѝ вдъхна надежда, че старата школа би могла да постигне триумф над индивиди като Годар. Не спираше да поглежда към Роуан, който отново не можеше да се отърве от почитатели, без значение колко се стараеше.

— Лош знак е — отбеляза Косач Хидейоши, — когато младите ни надежди гравитират така открито около врага.

— Роуан не е враг — избърбори Цитра, но Косач Кюри сложи ръка на рамото ѝ, за да я накара да замълчи.

— Той представлява врага — каза Кюри. — Така поне изглежда пред останалите стажанти.

Косач Мандела въздъхна.

— Не би трябвало да има врагове във Форума на Косачите. Редно е всички да сме на една и съща страна. Страната на човечността.

Сред представителите на старата школа беше широко признато, че времената са размирни, но освен повдигането на обвинения, които неизменно бяха отхвърляни, никой не предприемаше нищо.

Следобед Цитра се почувства ужасно тревожна заради разгорещените спорове, свързани с производството на оръжия. Обсъждаше се дали Косачите трябва да носят пръстена си на дясната ръка или на лявата, дали да им бъде позволено да използват комерсиални стоки като спортни обувки и зърнени закуски. Всичко това беше ужасно незначително за Цитра. Защо подобни теми да са важни, след като актът на Прибирането бавно се приравняваше към убийството от Епохата на смъртните?

Най-накрая настъпи моментът за изпитване на стажантите. Както и предния път, кандидатите за Форума на Косачите излязоха първи, след като бяха изпитани предната вечер. От четиримата, преминали финалните тестове, само двама бяха ръкоположени. Другите двама трябваше да изтърпят страданието да минат позорно по пътеката, преди да излязат от залата и да се върнат към предишния си живот. Цитра почувства вина заради удоволствието, което изпита, щом момичето, залепило се за Роуан, беше изгонено.

След като новите Косачи получиха пръстените си и им бяха дадени новите имена, останалите стажанти бяха извикани отпред.

— Днешният тест — обяви Косач Сервантес — ще бъде състезание по бойното изкуство Бокатор. Кандидатите ще бъдат разпределени по двойки и представянето им ще бъде оценено.

Донесоха мек тепих, който беше разгънат в полукръглото пространство точно пред подиума. Цитра пое дълбоко дъх. Биваше я в това. Бокатор представляваше баланс между сила, издръжливост и концентрация, а тя беше постигнала златната среда. Тогава забиха острието право в сърцето на нейната увереност.

— Цитра Теранова ще се бие срещу Роуан Дамиш.

Откъм публиката долетя мърморене. Цитра осъзна, че жребият не беше случаен. Бяха изправени един срещу друг съвсем умишлено, за да бъдат съперници. И как иначе? Погледът ѝ срещна този на Роуан, но очите му не издаваха нищо.

Първо минаха другите двойки. Участниците дадоха всичко от себе си, но Бокатор беше тежка дисциплина и често не се удаваше на стажантите. Някои победи бяха бързо постигнати, други — доста оспорвани. Тогава дойде ред на мача между Цитра и Роуан.

Изражението на Роуан все още не беше нито ожесточено, нито пък излъчваше съжаление или тъга от факта, че са изправени един срещу друг.

— Добре, нека го направим — каза само това и тогава двамата започнаха да се обикалят един друг.

Роуан знаеше, че днес е първият му истински тест, но не и единственият, който му бяха подготвили. Задачата му беше да изглежда убедителен, но въпреки това да изгуби мача. Годар, Ксенократ, Сервантес и всички присъстващи на конклава трябваше да повярват, че прави всичко по силите си, но усилията му не са достатъчни.

Започнаха с ритуално ритмично обикаляне в кръг. След това изпълниха ритуалните пози. Роуан се долепи до Цитра, маркира ритник, но пропусна с около един пръст разстояние. Изгуби равновесие и падна на коляно. Много добро начало. Рязко се обърна, изправи се, но преди още да е застанал стабилно, тя замахна към него. Роуан помисли, че ще го повали с лакът, но вместо това тя го сграбчи и го повлече напред, сякаш възнамеряваше да го блъсне. Този ход му помогна да възвърне равновесието си — изглеждаше така, сякаш е претърпяла провал и не се е справила. Роуан се отдръпна и я погледна в очите. Хилеше се срещу него, съвсем умишлено не отместваше поглед. Дразненето се славеше като елемент от Бокатор, но в случая беше много повече. Роуан можеше да изтълкува поведението ѝ, все едно Цитра говореше на глас.

Няма да изгубиш този мач, казваха очите ѝ. Бий се ожесточено — предизвиквам те, защото колкото и да се стараеш да се провалиш, ще намеря начин да те саботирам.

Ядосан, Роуан отново я атакува с отворена длан в рамото, точно пет пръста под идеалното ниво, но тя се измести. Дланта му осъществи контакт, Цитра понесе силата на удара му и падна.

Бъди проклета, Цитра. Бъди проклета!

Можеше да го победи във всичко. Дори в загубата.

От мига, в който Роуан замахна за първия си ритник, Цитра знаеше какво е намислил и се вбеси. Как смееше да си въобразява, че трябва да се бие зле, за да ѝ даде да победи в мача? Нима беше станал толкова арогантен под ръководството на Годар, та да повярва, че битката няма да бъде честна? Разбира се, беше тренирал, но и тя също. Какво като беше станал по-силен? Това означаваше, че е и по-едър и движенията му са се забавили. Честната битка беше единственият начин да опазят съзнанието си чисто. Не осъзнаваше ли Роуан, че като жертва себе си, вреди и на нея? По-скоро би се подложила на Самоприбиране като първи акт на Косач, отколкото да приеме саможертвата му.

Роуан я изгледа кръвнишки, но само предизвика смеха ѝ.

— Толкова ли умееш?

Той избра нисък ритник, достатъчно бавен, че тя да е подготвена, и не вложи голяма сила в атаката. Цитра трябваше само да се снижи и ритникът щеше да остане без цел. Тя обаче измести центъра на тежестта си и ударът я повали. Строполи се на тепиха, но се изправи толкова бързо, сякаш го бе направила нарочно. След това подходи към Роуан с рамото напред и усука крака си около неговия, приложи сила, но не достатъчно, че коляното му да поддаде. Той я сграбчи, превъртя се и двамата дружно се стовариха на тепиха, като Цитра запази доминантна позиция върху него. Беше го контрирала така, че го принуждаваше да я преобърне и да заеме нейното място. Той се опита да я изтласка, но разположението на ръцете ѝ направи задачата му невъзможна.

— Какво има, Роуан — прошепна тя. — Не знаеш какво да правиш, когато си върху момиче?

Той най-сетне се отмести и тя се изправи. Отново застанаха един срещу друг и започнаха да се дебнат в бойния танц, а Сервантес ги обикаляше в обратна посока като сателит, който изобщо не долавяше какво се случва между тях.

Роуан знаеше, че мачът почти е приключил. Той щеше да победи, а победата му означаваше загуба. Със сигурност не е бил с всичкия си, за да си мисли, че Цитра ще допусне той умишлено да изгуби мача. Всеки от тях беше силно загрижен за другия. Това беше проблемът. Цитра никога нямаше да приеме пръстена на Косач, докато чувствата ѝ към него стояха на пътя към получаването му.

Изведнъж Роуан измисли нова стратегия.

В оставащите десет секунди от мача Цитра трябваше само да продължава с танца. Роуан беше очевидният победител. Само още десет секунди отбранително обикаляне и Сервантес щеше да надуе свирката.

Но ето че Роуан направи нещо, което Цитра изобщо не очакваше. Хвърли се към нея със скоростта на светлината. Не беше никак непохватен, нито пък се преструваше на неумел, използваше безупречно заучени движения. Само за миг ѝ приложи хватка, стисна здраво врата ѝ — достатъчно силно, че обезболяващите ѝ нанити да се задействат. После се наведе плътно към нея и изръмжа:

— Попадна право в капана ми. Сега ще си получиш заслуженото. — И преметна тялото ѝ във въздуха, извъртайки главата ѝ на другата страна. Вратът ѝ се счупи със звучно и ужасяващо пукане и мракът завладя Цитра, сякаш земята се беше сринала върху нея.

Роуан пусна Цитра на земята, а публиката нададе дружно възклицание. Сервантес наду свирката си ожесточено.

— Фал! Фал! — развика се той, точно както се беше надявал Роуан. — Дисквалификация!

Множеството Косачи зажужа. Някои бяха ядосани на Сервантес, а други хулеха Роуан за постъпката му. Роуан издържа стоически, не допусна емоциите си да проличат. Насили се да погледне надолу към тялото на Цитра. Главата ѝ на практика беше извърната в обратна посока. Очите ѝ бяха отворени, но невиждащи. Не можеше да е по-мъртва. Младежът прехапа езика си, докато не прокърви.

Вратите на залата се отвориха със замах и пазачите се втурнаха към мъртвото момиче в средата.

Свещеното острие се обърна към Роуан:

— Върни се при своя Косач — процеди и дори не се опита да прикрие отвращението си. — Сигурен съм, че ще те накаже подобаващо.

— Да, Ваша Светлост.

Дисквалификация. Никой от тях не си даваше сметка, че Роуан е блестящ победител.

Той гледаше как пазачите я отнасят, отпусната като чувал с картофи, навън, където несъмнено линейка дрон вече чакаше да я откара в най-близкия възстановителен център.

Ще се оправиш, Цитра. Ще се върнеш при Косач Кюри за нула време… но няма да забравиш какво се случи днес. Надявам се никога да не ми простиш.

28.

Водород, горящ в сърцето на Слънцето

Борих се срещу чистката. Вършила съм неща, с които не се гордея, но съм много горда, че се противопоставих на това.

Не мога да си спомня кой Косач даде начало на отвратителната кампания за Прибирането само на родилите се смъртни, но тя се разпространи из целия Форум на Косачите, същински вирус във време, надживяло вирусите. „Не трябва ли онези, които са родени с очакването на смъртта, да бъдат единствените субекти на Прибирането?“ беше сред най-популярните мъдрости. Но всъщност бе фанатизъм, маскиран като мъдрост. Егоизъм, представен като просвещение. И Косачите, които възразиха, никак не бяха много — родените в постморталната епоха смятаха родените в Епохата на смъртните за обезпокоително различни според начина им на мислене и живот. „Нека умрат заедно с епохата, която ги е създала“, проповядваха Косачи от постморталната епоха във Форума на Косачите.

Накрая кампанията беше оценена като отблъскващо нарушаване на втория закон и всички Косачи, участвали в чистката, бяха строго наказани. Само че беше прекалено късно да се поправи онова, което бяха сторили. Изгубихме своите старци. Изгубихме по-възрастните. Изгубихме жизнената си връзка с миналото. Все още има някои от родените през Епохата на смъртните, но те крият възрастта и историята си от страх, че могат отново да бъдат набелязани.

Да, борих се срещу чистката… но Бурята не го направи. Според собствените си закони да не се намесва в делата на Косачите нямаше право да стори нищо, за да спре чистката. Можеше само да наблюдава отстрани. Бурята ни позволи да допуснем тази скъпоструваща грешка и остави Форума на Косачите да тъне в самосъжаление за този ден.

Често се чудя дали ако Форумът на Косачите напълно излезе от релси и реши да подложи на Прибирането цялото човечество с цел глобално елиминиране, Бурята ще наруши своята дистанцираност и ще го спре? Или отново ще понесе да наблюдава как се самоунищожаваме, без да оставим нищо след себе си, освен жив облак, пълен с познанията, постиженията и така наречената ни мъдрост?

Чудя се дали Бурята би скърбила за гибелта ни? И ако да, дали това ще е скръб като на дете, изгубило родител, или като на родител, който не е успял да спаси сприхавото си дете от собствения му погрешен избор?

Из официалния дневник на Почитаемата Косач Кюри

Цитра Теранова, прозвуча глас едновременно властен и нежен. Цитра Теранова, чуваш ли ме?

Кой е? Има ли някой?

Интересно, каза гласът. Много интересно…

Да си мъртъв беше голяма досада. Не ще и дума.

След като отново беше обявена за жива, Цитра отвори очи срещу непознато, но излъчващо професионализъм и доброжелателност лице на медицинската сестра във възстановителния център, която проверяваше жизнените ѝ показатели. Опита се да се извърне към нея, но вратът ѝ все още беше в шина.

— Добре дошла обратно, мила — приветства я медицинската сестра.

Стаята се завърташе всеки път, щом помръднеше очи. Освен болкоуспокояващите нанити навярно бяха влели в тялото ѝ какви ли не обезболяващи и съживяващи химически вещества и микроботи.

— Колко дълго? — прошепна дрезгаво Цитра.

— Само два дни — отвърна весело сестрата. — Проста операция на гръбнака. Нищо, с което да не можем да се справим.

Два дни бяха откраднати от живота ѝ — не ги беше изживяла.

— Семейството ми?

— Съжалявам, мила, но проблемът засяга единствено Косачи. Не са уведомени! — сестрата потупа ръката ѝ. — Ще можеш да им разкажеш всичко, щом се видите. Сега е най-добре да си почиваш. Ще останеш тук още ден и след това ще си като нова. — После предложи на Цитра най-великолепния сладолед, който някога беше вкусвала.

Същата вечер дойде Косач Кюри и я осветли за всичко, което беше пропуснала. Роуан беше дисквалифициран и строго смъмрен за липсата на спортсменство.

— Да не би да ми казвате, че съм победила заради дисквалификацията му?

— За беда, не — отговори Косач Кюри. — Той очевидно клонеше към победа. И двамата бяхте обявени за губещи. Наистина трябва да поработим по уменията ти в бойните изкуства, Цитра.

— Е, просто чудесно — ядоса се Цитра, но поради съвсем различни причини от тези, които предполагаше Косач Кюри. — Значи и двамата с Роуан постигнахме кръгла нула в два от конклавите.

Косач Кюри въздъхна.

— Третият път ще имаш късмет — увери я тя. — Сега трябва да мислим колко добре ще се справиш на Зимния конклав. Освен това вярвам, че ще блеснеш на последния тест.

Цитра затвори очи и си припомни изражението на Роуан при последната хватка. Излъчваше студенина. Пресметливост. В този миг съзря страна от личността му, която не беше виждала дотогава. Сякаш очакваше с нетърпение онова, което възнамеряваше да ѝ причини. Дори щеше да изпита удоволствие. Чувстваше се толкова объркана. Дали беше планирал този ход от самото начало? Дали искрено не е подозирал, че ще бъде дисквалифициран, или е предвидил последствията?

— Как се държа Роуан след случилото се? — попита Цитра Косач Кюри. — Изглеждаше ли шокиран от стореното? Наведе ли се до мен? Помогна ли да ме отнесат до линейката дрон?

Косач Кюри замълча за момент, преди да отговори. Най-накрая каза:

— Той просто стоеше там, Цитра. Лицето му беше като от камък. Гледаше предизвикателно и не показа и капчица разкаяние, също като своя Косач.

Цитра се опита да се извърне, но въпреки че бяха свалили шината, вратът ѝ все още беше твърде скован, за да мръдне.

— Той вече не е човекът, когото познаваш — изрече Косач Кюри бавно, за да може момичето да го проумее.

— Не — съгласи се Цитра. — Не е. — И все пак нямаше абсолютно никаква представа какъв беше сега.

Роуан си мислеше, че щом се върнат в имението, ще понесе поредния брутален побой. Не можеше да е по-далеч от истината.

Косач Годар преливаше от гордост и бърбореше весело. Повика иконома и му заповяда да донесе шампанско и чаши още във фоайето, за да вдигнат тост за дързостта на Роуан.

— За това беше нужен по-голям кураж, отколкото предполагах, че притежаваш, момче — заяви Годар.

— Да, точно така — присъедини се Косач Ранд. — Можеш да дойдеш в стаята ми и да ми счупиш врата по всяко време.

— Той не просто ѝ счупи врата, а буквално прекърши гръбнака ѝ, без дори да трепне! Всички го чуха. Сигурен съм, че успя да събуди дори Косачите от последния ред!

— Класика! — заяви Косач Чомски и гаврътна чашата си, без да дочака тоста.

— Направи могъща заявка — похвали го Годар. — Напомни на всички, че си мой стажант, че не бива да си играят игрички с теб! — после утихна за миг. Дори леко се разнежи. — Знам, че имаше чувства към момичето, и все пак направи каквото трябваше, та дори повече.

— Но ме дисквалифицираха — напомни им Роуан.

— Официално, да — съгласи се Годар, — но спечели възхищението на изтъкнати Косачи.

— А също и врагове сред останалите — отбеляза Волта.

— Нищо повече от рисунка в пясъка — отвърна Годар. — Трябва да си силен мъж, за да го сториш. Мъж, за когото с радост бих вдигнал тост.

Роуан надигна поглед и видя Есме да ги наблюдава, седнала на най-горното стъпало на главното стълбище. Зачуди се дали момичето знае какво е направил и мисълта, че е възможно, го накара да се засрами.

— За Роуан! — обяви Косач Годар и вдигна високо чашата си. — За смелото скършване на вратове и трошенето на гръбнаци.

На Роуан му се наложи да преглътне най-горчивото си питие.

— А сега — заяви Годар, — вярвам, че е време за парти.

Партито след Конклава на жътвата отбеляза рекорд и никой не остана недокоснат от енергията, бликаща от Годар. Още преди гостите да започнат да пристигат и първият от петимата диджеи да пусне музиката, Косачът разпери широко ръце в декорираната дневна на имението и заяви, без да се обръща конкретно към никого:

— Аз принадлежа на своя елемент, а моят елемент е водород, горящ в сърцето на Слънцето!

Изказването беше толкова безумно, че накара дори Роуан да се разсмее.

— Големи глупости ръси — прошепна в ухото му Косач Ранд. — Не може да не го харесаш.

Стаите, терасите и пространството край басейна започнаха да се пълнят с празнуващи и Роуан постепенно се измъкваше от унинието, в което беше изпаднал след ужасното стълкновение с Цитра.

— Проверих заради теб — довери му Косач Волта. — Цитра отново е в съзнание и ще остане още един ден във възстановителния център. Ще се прибере у дома при Косач Кюри съвсем оздравяла, без наранявания и травми. Е, травмата си я биваше, но нали тъкмо това беше целта ти?

Роуан не му отговори. Зачуди се дали някой друг беше прозрял причината за постъпката му. Надяваше се, че не.

Тогава Волта стана сериозен въпреки веселбата, развихрила се наоколо.

— Не губи възможността да станеш Косач заради нея, Роуан — предупреди го той. — Поне не нарочно. Ако тя те победи в честен двубой, е едно, но да се подложиш на острието ѝ заради пощурелите си хормони, е пълна глупост.

Може би Волта имаше право. Вероятно трябваше да даде всичко от себе си в последния им изпит и ако старанието му доведеше до по-голям успех от този на Цитра, да вземе пръстена на Косач. Може би тогава първото му и единствено дело щеше да бъде да упражни Самоприбирането. Така нямаше да му се налага да го причинява на Цитра. Фактът, че разполагаше с някакъв изход, успокояваше Роуан, макар това да беше възможно най-тежкият сценарий.

Богатите и прочутите пристигаха с хеликоптери и лимузини, а една от странните и запомнящи се появи беше с реактивна раница. Годар се постара да запознае всеки с Роуан, сякаш той беше трофей, с който си струваше човек да се фука.

— Вижте това момче — повтаряше Годар на изтъкнатите си гости. — Той ще стигне далеч.

Роуан никога не се беше чувствал тъй силно ценен и уважаван. Трудно беше да мразиш човек, който те третира като месо, вместо като недорасла маруля.

— Ето така трябва да се прекарва животът — заяви Годар, щом се настаниха в луксозното бунгало с отворена фасада, през която наблюдаваха празненството. — Да се изпита всичко, което може да се изпита, и да се наслаждаваш на компанията на другите.

— Макар на част от тях да им е платено да бъдат тук?

Годар погледна към претъпканото пространство край басейна, което щеше да е далеч по-просторно и доста по-красиво без присъствието на наетите гости.

— Във всяка продукция има пълнеж — обясни Косачът на Роуан. — За запълване на празнините и обогатяване на сценария. Нали не искаме всички да са знаменитости? Те не правят друго, освен да се карат!

В басейна беше поставена мрежа и десетки се събраха за игра на волейбол.

— Огледай се, Роуан — заговори Годар, истински удовлетворен. — Изпитвал ли си някога по-голямо удоволствие? Хората ни обичат не заради метода, по който извършваме Прибирането, а заради начина, по който живеем. Трябва да прегърнем ролята си на нови кралски особи.

Роуан не се възприемаше като кралска особа, но точно днес му се искаше да се включи в играта. Ето защо се приближи към басейна и скочи в него, обяви се за капитан на единия отбор и се присъедини към любимците на Годар.

Проблемът в партитата на Косач Годар беше, че е ужасно трудно да не се забавляваш, без значение колко се стараеш. На фона на всички приятни емоции лесно се забравяше какъв безцеремонен касапин е Годар в действителност.

Но дали беше и убиец на Косачи?

Цитра не беше обвинила Годар директно и все пак стана ясно, че той е главният заподозрян. Разследването ѝ беше обезпокоително, но в същото време, колкото и да търсеше, откакто беше при Годар, Роуан не беше открил нито едно доказателство за нарушаване на някой от законите на Косачите. Менторът му можеше и да интерпретира правилата по-свободно, но реално не ги беше престъпил.

— Старата школа ме презира, тъй като живея и извършвам Прибирането с жар, каквато очевидно ѝ липсва — каза Годар на Роуан. — Те са ято огорчени хора, които си забиват ножове в гърбовете и ми завиждат, че съм открил тайната на съвършения Косач.

Е, съвършенството беше спорен въпрос. Роуан със сигурност не би нарекъл Годар съвършен Косач и все пак в репертоара му от злоупотреби нямаше такава, която да подскаже, че може да е елиминирал Фарадей.

На третия ден от този като че безкраен гуляй се появиха двама неочаквани гости — или поне неочаквани за Роуан. Първият беше Свещеното острие Ксенократ.

— Какво прави той тук? — обърна се Роуан към Косач Чомски, щом видя Свещеното острие да излиза от басейна.

— Не питай мен — отговори той. — Не съм го поканил аз.

Беше странно Свещеното острие да се появи на парти, организирано от Косач, будещ толкова противоречиви емоции. Изглежда, се чувстваше на мястото си тук. Демонстрираше самочувствие и се опитваше да не се набива на очи, но за някой толкова масивен и облечен в златисто бе доста трудно да остане незабелязан. Открояваше се като гигантски балон с горещ въздух на празна поляна.

Вторият гост обаче причини на Роуан много по-силен шок. Съблече се по бански веднага щом се озова на платформата край басейна. Беше не кой да е, а самият Тайгър Салазар, приятелят на Роуан, когото той не беше виждал от деня, в който му показа оръжейното помещение на Косач Фарадей.

Роуан го заобиколи отдалеч и го дръпна зад грижливо подкастрен жив плет.

— Какво правиш тук, по дяволите?

— Здрасти Роуан! — отвърна Тайгър и изви неизменната си широка усмивка. — И аз се радвам да те видя! Човече, изглеждаш много напомпан! Какво са ти инжектирали?

— Нищо, всичко е истинско… а ти не отговори на въпроса ми. Защо си дошъл? Знаеш ли какви неприятности можеш да си навлечеш, ако някой научи, че си се промъкнал? Това не е като нахълтване на училищните танци!

— Успокой се! Не съм се промъквал. Записах се в Гости без граници. Вече съм лицензиран парти гост!

Тайгър често беше заявявал, че целта на живота му е да бъде парти гост, но Роуан никога не го беше приемал сериозно.

— Тайгър, идеята е ужасна, по-лоша от другите ти лоши идеи. — После прошепна: — На професионалните парти гости понякога им се налага… да правят неща, за които не са готови. Знам го, случвало се е пред очите ми.

— Приятел, познаваш ме, готов съм на всичко, което животът ми поднесе.

— И родителите ти са съгласни?

Тайгър сведе поглед и изведнъж престана да бъде толкова наперен.

— Родителите ми се отказаха от мен.

— Какво? Майтапиш ли се?

Тайгър сви рамене.

— Прекалих с размазването. Дойде им много. Сега съм под опеката на Бурята.

— Съжалявам, Тайгър.

— Хей, недей. Може и да не вярваш, но Бурята е по-добър родител, отколкото баща ми някога е бил. Сега получавам добри съвети, а някой, когото наистина го е грижа, ме пита как е минал денят ми.

Както всичко друго, свързано с Бурята, качествата ѝ на родител бяха безспорни. И все пак — сигурно беше тежко да си отхвърлен от собствените си родители.

— При всички положения — отбеляза Роуан, — имам чувството, че не Бурята те е посъветвала да станеш професионален парти гост.

— Не… но не може и да ме спре. Изборът си е мой. Освен това заплащането е доста добро. — Младежът се огледа наоколо, за да се увери, че никой не ги слуша, а после прошепна: — Но знаеш ли за кое плащат още по-добре?

Роуан почти се боеше да попита:

— Кое?

— Носи се мълва, че тренираш с живи субекти. За това се предлага много! Мислиш ли, че би могъл да ходатайстваш за мен? Имам предвид, че постоянно умирам. Бих могъл поне да изкарам пари, докато го правя!

Роуан се втренчи невярващо в Тайгър.

— Ти да не си се побъркал? Знаеш ли изобщо какви ги плещиш? Майчице, на какво изобщо разчиташ?

— Само на собствените си нанити, човече. Само на собствените си нанити.

Косач Волта се чувстваше късметлия, задето е част от кръга приближени на Косач Годар. През по-голямата част от времето. Най-малкият от тримата младши Косачи приемаше себе си като балансираща сила. Чомски беше безмозъчният здравеняк, а Ранд — агресивната, дива природна стихия сред тях. Волта беше чувствителният, виждаше повече, отколкото допускаше някой да забележи. Той пръв зърна Ксенократ след пристигането му, както и неуспешните му опити да избегне срещи. Накрая все пак се ръкува с редица други гостуващи Косачи — някои от доста отдалечени региони като Паназия и Евроскандия. Ксенократ ги поздравяваше с такава неохота, че Волта разбра: Свещеното острие не беше тук изцяло по своя воля.

Волта се настани близо до Годар, за да се постарае да разплете ситуацията.

Щом Годар видя Ксенократ, се изправи — задължителен знак на почит.

— Ваша Светлост, каква чест е да присъствате на скромното ми събиране.

— Не е толкова скромно — отговори Ксенократ.

— Волта! — подвикна Годар. — Донеси ни два стола до басейна, за да можем да бъдем по-близо до действието.

Въпреки че подобни задачи обикновено се възлагаха на прислугата, Волта не възрази, понеже му се предоставяше прекрасна възможност да ги подслушва. Той постави два стола на каменната веранда край дълбоката част на басейна.

— По-близо — настоя Годар. Волта премести столовете толкова близо до ръба, че ако някой решеше да използва трамплина, щеше да ги изпръска. — Остани наоколо — тихо заръча той на Волта, който и бездруго възнамеряваше да направи точно това.

— Нещо за хапване, Ваша Светлост? — попита Волта и посочи отрупаната маса съвсем близо до тях.

— Не, благодаря — отвърна Ксенократ. Подобно изказване от човек с репутация на чревоугодник беше твърде показателно. — Нужно ли е да се срещаме тук? — попита Ксенократ. — Не предпочиташ ли да идем в някоя тиха стая?

— Днес нито една от стаите ми не е тиха — отвърна Годар.

— Да, но тукашният Форум е доста публичен.

— Глупости, това не е Форум, а по-скоро палатът на Нерон.

Волта избухна в искрен, но приглушен смях. Ако днес трябваше да играе роля, щеше сам да я избере.

— Е, да се надяваме, че няма да се превърне в Колизея — отбеляза Ксенократ с известна горчивина.

Въпреки това Годар се изкикоти.

— Повярвай ми, бих се почувствал повече от щастлив да хвърля няколко тоналисти на лъвовете.

Един от празнуващите — от наетите гости — изпълни перфектно тройно салто с превъртане от трамплина, а пръските оставиха мокра следа по тежката роба на Свещеното острие.

— Не мислиш ли, че в някакъв момент показният начин на живот ще те догони? — попита Ксенократ.

— Не може да ме догони, ако продължавам да се движа — отвърна Годар и се ухили самодоволно. — Почти приключих с мястото. Вече търся истински имот долу на юг.

— Нямам това предвид и ти го знаеш.

— За какво е цялото напрежение, Ваша Светлост? — попита Годар. — Поканих те тук, за да видиш с очите си ползите от партитата ми за Форума на Косачите. Всички наоколо са в толкова добри отношения! И ти трябва да направиш един пищен прием в дома си.

— Забравяш, че живея в колиба.

Годар присви очи — не го изгледа злобно, но беше близо.

— Да, колиба, разположена на върха на най-високата сграда във Фулкръм Сити. Аз поне не съм лицемер, Ксенократ. Не разигравам скромност.

Тогава Свещеното острие изрече нещо, което смути Волта, макар че, погледнато в ретроспекция, изобщо не трябваше да представлява изненада за него.

— Най-голямата ми грешка — заяви Ксенократ — беше, че преди всички онези години избрах тъкмо теб за мой ученик.

— Да се надяваме, че е така — отвърна Годар. — Не ми се иска да вярвам, че тепърва ти предстои да допуснеш най-голямата си грешка в този живот. — Беше заплаха, без формално да е заплаха. Годар беше особено добър в това.

— Е, кажи — продължи Годар. — Дали късметът ще се усмихне и на моя стажант, така, както се усмихна на твоя?

Сега Волта наостри уши, зачуди се за какъв ли късмет точно говори Годар.

Ксенократ пое дълбоко въздух, а после издиша.

— Късметът ще се усмихне. Момичето ще престане да бъде проблем до седмица. Сигурен съм. — Друг скачач ги изплиска. Ксенократ вдигна ръце да се предпази, но Годар дори не потрепна.

Ще престане да бъде проблем. Това можеше да означава какво ли не. Волта се огледа и откри Роуан. На пръв поглед водеше разгорещена дискусия с някакво момче, гост на партито. Цитра, която „престава да бъде проблем“, щеше да е най-добрият вариант за него, поне според Волта.

— Приключихме ли вече? Мога ли да си вървя?

— Само момент — възрази Годар, а сетне се обърна към плитката част на басейна. — Есме! Есме, ела тук, искам да те запозная с един човек.

Ужасът, който се изписа върху лицето на Свещеното острие, беше смразяващ. Ситуацията ставаше все по-интересна с всяка минута.

— Моля те, Годар, не.

— Какъв е проблемът? — попита Годар.

Есме дотича при тях, пръскайки вода по ръба на басейна.

— Да, Косач Годар?

Той я придърпа към себе си и тя се настани в скута му, извърната към мъжа в златисто.

— Есме, знаеш ли кой е това?

— Косач?

— Не просто Косач. Това е Ксенократ, Свещеното острие на Средмерика. Той е господин Голяма клечка.

— Здрасти — каза тя.

Ксенократ само кимна, но не погледна момичето в очите. Неудобството му от срещата нажежаваше обстановката. Волта се зачуди дали Годар е намислил нещо, или просто е жесток.

— Струва ми се, че сме се виждали — продължи Есме. — Много, много отдавна.

Ксенократ не отговори.

— Изтъкнатият ни гост изглежда доста скован — заяви Годар. — Не си ли съгласна, че трябва да се присъедини към партито, Есме?

Есме сви рамене.

— Трябва да се позабавлява като останалите — отвърна тя.

— По-мъдри думи не съм чувал — отвърна Годар. След това протегна ръка към Волта зад гърба на Есме и щракна с пръсти.

Волта пое въздух звучно и бавно. Знаеше какво иска от него Годар. Но Волта нямаше желание да се включи. Сега съжаляваше, че изобщо беше взел участие в това.

— Може би трябва да покажете малко чупки на дансинга, Ваша Светлост — настоя Годар. — Така моите гости ще могат да се посмеят на вас, както вие накарахте целия Форум на Косачите да се смее на мен на конклава. Да не си мислите, че съм забравил?

Годар продължаваше да протяга ръка към Волта, а пръстите му шаваха нетърпеливо, така че Волта нямаше друг избор, освен да му даде онова, за което настояваше. Младият Косач бръкна в един от многото тайни джобове на жълтата си роба, извади малък кинжал и го постави в ръката на Годар.

Годар сви пръсти около него и особено внимателно, без да буди никакво подозрение, приближи върха на кинжала на два сантиметра от врата на Есме.

Момичето не го видя. Изобщо не разбра за съществуването му. Но Ксенократ — да. Той застина с разширени очи и леко отворена уста.

— Знам! — заговори ведро Годар. — Защо не идеш да поплуваш?

— Моля — проплака Ксенократ. — Това не е необходимо.

— О, но аз настоявам.

— Не мисля, че му се плува — обади се Есме.

— Но на моите партита всички плуват!

— Не го прави — молеше се Свещеното острие.

В отговор Годар още повече приближи острието до врата на нищо неподозиращата Есме. Сега дори Волта изпадна в паника. Никой никога не беше подлаган на Прибирането на празненствата на Годар, но винаги имаше първи път. Волта знаеше, че битката е въпрос на воля, и единственото, което го спря да се хвърли напред и да изтръгне кинжала от ръцете на Годар, беше фактът, че знаеше кой ще мигне пръв.

— Проклет да си, Годар! — процеди Ксенократ. След това стана и се хвърли във водата, както беше със златната роба и всичко останало.

Роуан не чу нищо от случилото се между Ксенократ и Годар, но видя как Свещеното острие се хвърли в дълбоката част на басейна и направи бомба, чийто плясък привлече вниманието на всички.

Ксенократ потъна и не изплува отново на повърхността.

— Остана на дъното! — Възкликна някой. — Заради всичко това злато е!

Роуан не изпитваше особена привързаност към Свещеното острие, но не му се искаше да го види как се дави. Не беше паднал — беше скочил и ако се удавеше, омотан в собствената си златна роба, щеше да се приеме като Самоприбиране. Роуан се гмурна в басейна, а Тайгър последва примера му. Достигнаха дъното, където последният дъх на Ксенократ се издигаше във вид на мехурчета. Роуан сграбчи тежката многослойна роба и я изхлузи през главата на човека, а двамата с Тайгър го издърпаха на повърхността. Ксенократ пое въздух, закашля се и изплю вода. Публиката ги аплодира.

Сега той не изглеждаше като Свещеното острие — приличаше по-скоро на дебел мъж в мокро златисто бельо.

— Изглежда, съм изгубил равновесие — избърбори той, като се опита да замаже положението и да даде ново тълкувание на случката. Може би другите повярваха, но Роуан го бе видял да се хвърля. Нямаше как да го сбърка със случайно падане. Защо би направил нещо подобно, по дяволите?

— Почакайте — каза Ксенократ и погледна дясната си ръка. — Пръстенът ми!

— Аз ще го взема! — предложи Тайгър, който се беше превърнал в звездата на парти гостите и се гмурна да го извади.

В това време се появи Чомски и двамата с Волта се наведоха през ръба на басейна, за да помогнат на Ксенократ да се измъкне от водата. Нямаше начин сцената да е по-унизителна за мъжа. Напомняше на претъпкана рибарска мрежа, изхвърлена на палубата на някой траулер.

Годар загърна Свещеното острие с голяма хавлия с нетипично глуповато изражение.

— Наистина искрено се извинявам — заяви Годар. — Изобщо не предполагах, че има опасност да се удавиш. Би било голяма беда за всички.

В този момент Роуан прозря защо в действителност Ксенократ се беше хвърлил в басейна:

Защото Годар му беше наредил да го направи.

А това означаваше, че Годар държи Свещеното острие много по-здраво, отколкото някой би предположил. Но как?

— Може ли вече да си вървя? — попита Есме.

— Разбира се, че може — отвърна Годар и я целуна по челото. После Есме се отдалечи, за да потърси приятелчета за игра сред децата на звездите.

Тайгър се появи с пръстена. Ксенократ го дръпна от ръцете му, без да губи време за благодарности, и го мушна на пръста си.

— Опитах се да измъкна и робата, но е твърде тежка — обясни Тайгър.

— Ще извикам хора с водолазна екипировка, за да се помъчат да спасят съкровището — пошегува се Годар. — Въпреки че могат да предявят претенции над собствеността.

— Приключи ли? — обади се Ксенократ. — Защото искам да си вървя.

— Разбира се, Ваша Светлост.

Тогава Свещеното острие на Средмерика си тръгна от платформата край басейна, а от него капеше вода, докато вървеше към сградата, изгубил цялото достойнство, с което беше дошъл.

— Проклятие, трябваше да целуна пръстена, когато имах тази възможност — оплака се Тайгър. — Държах имунитета в ръцете си и го изпуснах.

Щом Ксенократ си отиде, Годар се провикна към множеството:

— Всеки, който качи в мрежата снимки на Ксенократ по бельо, незабавно ще се превърне в субект на Прибирането!

И всички се разсмяха… след това спряха, тъй като осъзнаха, че изобщо не се шегува.

Партито приключи, Годар се сбогува с най-важните си гости, а Роуан наблюдаваше всичко внимателно.

— Е, нали ще се видим на следващото парти? — попита Тайгър и го извади от концентрацията му. — Може тогава да ми възложат задачата по-рано и да прекарам повече време тук, не само последния ден.

Фактът, че мозъкът на Тайгър е плитък колкото фонтана отвън, подразни Роуан. Странно, но повърхностната натура на приятеля му никога преди не го беше притеснявала. Вероятно защото и Роуан не бе много по-различен. Вярно, не беше търсач на силни емоции като Тайгър, но по свой начин и Роуан се беше плъзгал по повърхността на живота си. Кой би предположил, че ледът е така заплашително тънък? Сега беше затънал прекалено дълбоко, че Тайгър да може да го осмисли.

— Разбира се, Тайгър. До другия път.

Тайгър си тръгна с останалите професионални парти гости, с които наглед споделяше много повече общи черти, отколкото с Роуан. Роуан се зачуди дали изобщо съществува някой от стария му живот, с когото би могъл да общува.

Косач Годар мина покрай него, докато момчето стоеше до входа.

— Ако се упражняваш да бъдеш неокласическа статуя, ще трябва да ти издигна пиедестал — докачи го. — Разбира се, и без теб вече си имаме достатъчно статуи.

— Съжалявам, Ваша чест, просто се бях замислил.

— Ако прекалиш, може да стане опасно.

— Просто се чудех защо Свещеното острие скочи в басейна така внезапно.

— Падна случайно. Сам го каза.

— Не, аз го видях — настоя Роуан. — Скочи.

— Е, откъде да зная тогава? Ще трябва да попиташ него. Ала не мисля, че припомнянето на подобна смущаваща ситуация би ти направило голяма услуга. — После смени темата. — Видя ми се прекалено дружелюбен към едно от парти момчетата. Трябва ли да ти поканя повече такива другия път?

— Не, нищо подобно — отговори Роуан и се изчерви въпреки старанието да не го допуска. — Той е просто приятел от дома.

— Разбирам. И ти си го поканил?

Роуан поклати глава.

— Записал се е, без да подозирам. Ако зависеше от мен, изобщо нямаше да е тук.

— Защо не? — учуди се Годар. — Твоите приятели са и мои приятели.

Роуан не отговори. Никога не можеше да прецени дали Годар се шегува, или го подиграва.

Мълчанието на Роуан само предизвика смеха на Годар.

— Разведри се, момче! Това беше парти, не инквизиция. — Косачът плесна Роуан по рамото и се отдалечи. Сякаш смяташе, че Роуан ще остави нещата така. Но той не го направи.

— Говори се, че Косач Фарадей е бил убит от друг Косач.

Годар се закова на място и бавно се извърна назад.

— Така ли се говори?

Роуан пое дълбоко дъх и сви рамене, опита се да се престори, че не е нещо важно. Да даде заден ход. Но беше прекалено късно.

— Нищо повече от слух.

— И ти мислиш, че може някак да съм замесен в това?

— Така ли е?

Косач Годар се приближи и като че успя да проникне през фасадата, която Роуан поддържаше — озова се в мрачното и студено място, което стажантът обитаваше сега.

— В какво ме обвиняваш, момче?

— В нищо, Ваша чест. Беше само въпрос. Просто приказки. — Опита се да отвърне на погледа на Годар, да проникне в неговите хладни кътчета, но откри, че той е непрозрачен и непроницаем.

— Смятай, че сме поприказвали — заяви Годар със саркастична лековатост. — Огледай се наоколо, Роуан. Можеш ли да помислиш дори за миг, че бих жертвал всичко това, като наруша седмата заповед, за да отърва света от изветрял Косач от старата школа? Фарадей избра да упражни Самоприбирането, тъй като дълбоко в себе си е бил наясно, че ще е най-значимото нещо, което е правил от над сто години насам. Времето на неговия вид е приключило и той го е знаел. И в случай, че малката ти приятелка подготвя някоя подлост, по-добре да помисли внимателно, преди да ме обвинява. Мога да избера цялото ѝ семейство за Прибирането в мига, в който имунитетът им изтече.

— Подобна постъпка би била сметната за жестокост, Ваша чест — заяви Роуан любезно. — Биха могли да ви обвинят в нарушаване на втората заповед.

За миг изглеждаше, сякаш Годар е готов да унищожи Роуан на място, но пламъците в очите му бяха погълнати от онези непроницаеми дълбини.

— Не спираш да се грижиш за мен, нали така?

— Старая се, Ваша чест.

Годар постоя втренчен в него още съвсем малко, а след това каза:

— Утре ще тренираш с пистолети по движещи се мишени. Ще умъртвиш всички субекти, с изключение на един, само с един изстрел, или аз лично, без да пестя жестокост, ще извърша Прибирането на приятеля ти от партито.

— Какво?

— Да не би да не бях достатъчно ясен?

— Не, Ваша чест. Аз… разбрах.

— И следващия път, когато отправяш обвинение, по-добре бъди сигурен, че е истина, а не просто обида.

Годар продължи гневно по пътя си, а робата му се вееше зад него като пелерина. Преди да се е отдалечил прекалено, все пак допълни:

— Разбира се, ако бях убил Косач Фарадей, нямаше да постъпя толкова глупаво, че да го призная пред теб.

— Той просто си играе с теб.

Същата вечер Косач Волта остана с Роуан при билярдната маса в стаята за игри.

— Все пак мисля, че успя да го обидиш. Елиминиране на друг Косач? Подобно нещо не се случва.

— Аз мисля, че може и да се е случило. — Роуан стреля, но изобщо не успя да уцели топките. Умът му беше другаде. Дори не му беше по силите да си спомни дали играе с малките, или с големите.

— Аз мисля, че е възможно и Цитра да си играе с теб. Замислял ли си се? — Волта направи ход, но вкара и малка, и голяма топка, което не помогна на Роуан да разбере към кои трябва да се стреми той. — Погледни се само… съвсем си се вкиснал. Тя ти бърника в мозъка, а ти дори не го виждаш!

— Тя не е такава! — отсече Роуан, прицели се към една от големите топки и я вкара в джоба. Очевидно беше направил правилен избор, тъй като Волта му позволи да продължи да играе.

— Хората се променят — упорстваше Волта. — Особено по време на стаж. Да си стажант на Косач, е повод за огромни промени. Защо, мислиш, се отказваме от имената си и никога повече не ги използваме? Защото, докато бъдем ръкоположени, сме се превърнали в напълно различни хора. В професионалисти в Прибирането, вместо хлапета със сладки дупета. Тя те мачка като дъвка.

— Аз ѝ прекърших врата — припомни Роуан. — Предполагам, че сме изравнили резултата.

— Не те устройва равен резултат. Трябва да идеш на Зимния конклав и да имаш явна преднина… или поне да се чувстваш така.

Есме надникна само колкото да обяви:

— Аз ще играя с победителя — и след това отново изчезна.

— Най-добрата причина да загуби човек — изръмжа Волта.

— Трябва да я вземам на сутрешните си кросове — подхвърли Роуан. — Ще е добра тренировка за нея. Може да влезе във форма.

— Така е — отговори Волта — но при нея килограмите са заложени. Генетично е.

— Откъде знаеш…

В този момент на Роуан му просветна. Беше му пред очите, а той не бе успял да го види.

— Не! Шегуваш се!

Волта поклати глава.

— Нямам представа за какво говориш.

— Ксенократ?

— Това е твое предположение — настоя Волта.

— Ако се разчуе, че Свещеното острие има незаконна дъщеря, това ще го унищожи. Би било сериозно нарушение.

— Знаеш ли кое би било още по-лошо? — допълни Волта. — Ако въпросната дъщеря, за която никой не знае, стане субект на Прибирането.

Десетки мисли преминаха през ума на Роуан на фона на новата перспектива. Сега всичко изглеждаше логично. Начинът, по който Есме се хранеше, отношението към нея… какво беше казал Годар? Че тя е най-важният човек, който някой може да срещне? Ключът към бъдещето?

— Но тя няма да стане субект на Прибирането — възрази Роуан. — Не и докато Ксенократ прави каквото Годар му каже. Като да скочи в дълбоката част на басейна.

Волта бавно кимна.

— Наред с други неща.

Роуан стреля и по грешка уцели осма топка, което сложи край на играта.

— Печеля — обяви Волта. — Проклятие. Сега ще трябва да играя с Есме.

29.

Наричали са го затвор

Аз съм стажант на чудовище. Косач Фарадей беше прав. Човек, който изпитва наслада от убиването, не бива да бъде Косач. В противоречие е с всичко, което са искали основателите. Ако това е бъдещето на Форума на Косачите, някой трябва да го спре. Но не мога да бъда аз. Мисля, че също започвам да се превръщам в чудовище.

Роуан погледна какво е написал и внимателно, съвсем тихо откъсна страницата, смачка я и я хвърли в пламъците на камината в стаята си. Годар винаги четеше дневника му. Като ментор на Роуан имаше пълното право. На Роуан му отне цяла вечност да се научи да записва мислите си, своите истински чувства. Сега трябваше отново да се научи да ги крие. Беше въпрос на оцеляване. Ето защо взе химикалката и направи официални записки.

Днес убих дванайсет движещи се мишени, като използвах само дванайсет куршума и спасих живота на своя приятел. Косач Годар определено умее да мотивира хората да оползотворяват възможностите си докрай. Няма спор, че ставам все по-добър с всеки изминал ден, усъвършенствам съзнанието, тялото и целите си. Косач Годар е горд с напредъка ми. Някой ден се надявам да му се отплатя и да му дам това, което му се полага, за всичко, сторено от него за мен.

Косач Кюри не беше извършвала Прибирането след конклава. Всичките ѝ грижи бяха насочени към Цитра.

— Позволено ми е да намаля малко темпото — каза ѝ Косачът. — Имам достатъчно време да наваксам.

Вечеряха на първия ден след завръщането в Къщата с водопада и Цитра най-сетне повдигна въпроса, който я тормозеше.

— Трябва да ви призная нещо — заговори Цитра пет минути, след като бяха започнали да се хранят.

Косач Кюри сдъвка и преглътна хапката си, преди да реагира.

— Какво е признанието?

— Няма да ви хареса.

— Слушам.

Цитра направи всичко по силите си да устои на хладния сив поглед на жената.

— Занимавам се с нещо от известно време. Нещо, за което не знаете.

Устните на Косача се извиха в уморена усмивка.

— Наистина ли мислиш, че е възможно да се занимаваш с нещо и аз да не знам?

— Разследвах убийството на Косач Фарадей.

Косач Кюри изпусна с трясък вилицата в чинията си.

— Какво си правила?

Цитра разказа на Косач Кюри всичко. Как беше ровила в задния мозък, как старателно беше възстановила стъпките на Фарадей през последния му ден. Също и как беше открила двама от петимата свидетели, получили имунитет, което, ако не доказваше категорично, то предполагаше, че актът е бил извършен от Косач.

Косач Кюри изслуша внимателно всичко, а щом Цитра приключи, наведе глава и се подготви за най-лошото.

— Готова съм за дисциплинарни действия — отсече Цитра.

— Дисциплинарни действия — повтори Косач Кюри отвратено, но омерзението не беше насочено към Цитра. — Би трябвало да накажа себе си, задето съм била така непростимо сляпа за онова, което вършиш.

Цитра изпусна дъха, който беше задържала през последните двайсет секунди.

— Каза ли на някой друг? — попита Косач Кюри.

Цитра се поколеба, но след това осъзна, че няма смисъл да крие.

— Казах на Роуан.

— Боях се, че ще отговориш така. Кажи ми, Цитра, какво направи той, след като му го сподели? Ще ти кажа какво — счупи ти врата! Струва ми се, че тази постъпка красноречиво изразява позицията му. Можеш да се обзаложиш, че Косач Годар вече знае всичко за теорията ти.

Цитра дори не искаше да помисля дали е истина.

— Това, което трябва да направим сега, е да проследим онези свидетели и да опитаме да накараме някой да се разприказва. — Остави на мен — прекъсна я Косач Кюри. — Вече си направила повече от достатъчно. Сега трябва да освободиш съзнанието си от проблема и да се съсредоточиш върху учението и тренировките си.

— Но ако наистина се окаже, че има скандал във Форума на Косачите…

— … тогава най-добрата възможност ще е сама да спечелиш позиция на Косач и да се бориш отвътре.

Цитра въздъхна. Косач Кюри беше по-упорита дори и от Цитра и щом си наумеше нещо, нямаше какво да я разколебае.

— Да, Ваша чест.

Цитра отиде в стаята си, но не можа да се отърси от силното усещане, че Косач Кюри премълчава нещо.

На следващия ден дойдоха за Цитра. Косач Кюри беше излязла на пазар, а Цитра правеше това, което се очакваше от нея. Упражняваше бойно изкуство с ножове с различни размери и тегло, като се опитваше да запази баланс и грация.

Чу блъскане по вратата, което я накара да изпусне по-голямото острие, и едва не прободе крака си. Връхлетя я като истинско дежа вю, тъй като тропането беше досущ като онова в нощта след смъртта на Косач Фарадей. Напористо, силно и безотказно.

Тя остави по-тежкото оръжие на пода, но скри малкото в джоба, пришит към панталона ѝ. Каквото и да се случеше, нямаше да отвори невъоръжена.

Дръпна вратата и се озова пред двама офицери на Гвардията на Острието, също както се беше случило и в онази ужасна вечер, и сърцето ѝ се сви.

— Цитра Теранова? — заговори единият офицер.

— Да?

— Боя се, че ще трябва да дойдете с нас.

— Защо? Какво се е случило?

Но те не ѝ отговориха, а този път с тях нямаше никой, който да обясни. В този момент ѝ се стори, че нещата може да не са такива, каквито изглеждат. Как можеше да е сигурна, че тези изобщо са служители на Гвардията на Острието? Униформите можеха да са фалшиви.

— Покажете ми значките си! — настоя тя. — Искам да видя значките ви.

Или изобщо не притежаваха такива, или не искаха да си правят труда да ги вадят, но единият я сграбчи.

— Може би не чухте добре. Казах, че трябва да дойдете с нас.

Цитра се измъкна от хватката му, извъртя се, за кратък миг се замисли дали да извади ножа от тайния джоб, но вместо това му нанесе жесток ритник в шията и го повали. Тя се сви, подготви се да атакува другия, но закъсня с част от секундата. Мъжът замахна с някакво пособие и го стовари върху нея. Собственото ѝ тяло изведнъж се превърна в неин враг, тя се свлече и удари главата си достатъчно силно, че да изгуби съзнание.

Когато се свести, беше в кола, заключена на задната седалка със съсипващо главоболие, което нанитите ѝ се бореха да потушат. Опита се да опипа лицето си, но установи, че ръцете ѝ са вързани. Китките ѝ бяха захванати с метални скоби с къса верига помежду им. Някакъв ужасен артефакт от Епохата на смъртните.

Тя заблъска по преградата между предните и задните седалки. Най-сетне единият пазач се извърна към нея и я погледна преспокойно.

— Искаш още един заряд? — заплаши я той. — С удоволствие бих ти го осигурил. А след извършеното от теб бих увеличил волтажа до червено.

— Какво е извършеното от мен? Нищо не съм направила! В какво ме обвинявате?

— В древно престъпление, наречено убийство — отвърна той. — Убийството на Почитаемия Косач Майкъл Фарадей.

Никой не ѝ прочете правата. Никой не ѝ предложи защитник. Подобни закони и правила бяха присъщи за съвсем друга епоха. Епоха, в която престъпленията са били факти от живота, и цели институции са били ангажирани с опита да накажат престъпниците. В свят без престъпления не съществуваше съвременен прецедент за справяне с нещо подобно. Всеки толкова сложен и странен казус бе оставен за решаване от Бурята… но този проблем засягаше Косач, а това означаваше, че Бурята не можеше да се намесва. Съдбата на Цитра беше изцяло в ръцете на Свещеното острие Ксенократ.

Заведоха я в дома му — колибата насред идеално поддържана морава, която се простираше върху покрива на сто и деветнайсет етажна сграда.

Тя седна на дървен стол. Капаните на ръцете ѝ бяха прекалено стегнати, а нанитите ѝ губеха битката с болката.

Ксенократ се изправи пред нея, закривайки светлината. Този път не беше нито любезен, нито се опитваше да я успокои.

— Не мисля, че разбирате колко сериозно е обвинението срещу вас, госпожице Теранова.

— Знам колко е сериозно. Знам също, че е напълно нелепо.

Свещеното острие не отговори. Тя размърда ръце в лъскавото нещо, стегнало ръцете ѝ. Що за свят би измислил подобно пособие? Що за свят би имал нужда от него?

Тогава от сянката се появи още един Косач с роба в землистокафяво и горскозелено. Косач Мандела.

— Най-сетне един разумен човек! — възкликна Цитра. — Косач Мандела, моля ви, помогнете ми! Моля ви, кажете им, че не съм виновна!

Косач Мандела поклати глава.

— Нищо подобно няма да сторя, Цитра — обяви той скръбно.

— Поговорете с Косач Кюри! Тя знае, че не съм го извършила аз!

— Ситуацията е твърде деликатна, че да въвличаме Косач Кюри на този етап — заяви Ксенократ. — Ще бъде уведомена, щом определим вината ти.

— Почакайте… искате да кажете, че тя не знае къде съм?

— Знае, че сме те задържали — отвърна Ксенократ. — Засега ще ѝ спестим подробностите.

Косач Мандела седна на стол срещу нея.

— Знаем, че си се ровила в задния мозък и си се опитала да изтриеш записи от действията на Косач Фарадей в деня на смъртта му, за да навредиш на собственото ни вътрешно разследване.

— Нищо подобно не съм правила! — но колкото повече отричаше, толкова по-виновна изглеждаше.

— Все пак това не е най-уличаващото доказателство — заяви Косач Мандела. След това погледна към Ксенократ. — Може ли да ѝ покажа?

Ксенократ кимна, а Мандела извади от робата си лист хартия и го пъхна в закопчаните с белезници ръце на Цитра. Тя започна да чете, без да има и най-малка представа какво може да е. Оказа се копие от записки в дневник. Цитра разпозна почерка. Несъмнено беше на Косач Фарадей. А докато четеше, сърцето ѝ се сви до дълбини, които не подозираше, че съществуват на този или който и да е друг свят.

Боя се, че допуснах ужасна грешка. Стажант не бива да се избира набързо, но аз сглупих. Изпитвах нужда да предам всичко, което знам, всичко, което съм овладял. Потърсих начин да отворя път към Форума на Косачите на повече хора, които мислят като мен.

Тя идва до вратата ми нощем. Чувам я в тъмното и мога само да гадая за намеренията ѝ. Веднъж я залових да влиза в стаята ми. Ако бях заспал, кой знае какво можеше да направи?

Притеснен съм, че може да е замислила края ми.

Тя е хитра, целеустремена и пресметлива, а аз я обучих твърде добре в много изкуства за елиминиране. Нека се знае, че ако ме споходи смъртта, няма да е, защото съм упражнил Самоприбирането. Ако животът ми приключи неочаквано, вината ще тежи на нейната ръка, не на моята.

Очите на Цитра се насълзиха от мъка и чувство за предателство.

— Защо? Защо би написал нещо подобно? — започваше да се съмнява в собствения си разум.

— Има само една причина, Цитра — каза Косач Мандела.

— Нашето разследване потвърди, че свидетелите са били подкупени да излъжат какво се е случило всъщност. След това идентичността им е била подправена, така че не можем да ги открием.

— Подкупени! — извика Цитра, улови се за последната си надежда. — Да! Били са подкупени с имунитет! Това доказва, че не може да съм го извършила аз! Може да го е направил единствено друг Косач!

— Проследихме източника на имунитет — продължи Косач Мандела. — Който е убил Косач Фарадей, му е нанесъл и финална обида. След смъртта му убиецът е обезвредил защитата на пръстена му и е гарантирал имунитет на свидетелите.

— Къде е пръстенът, Цитра — настоя Ксенократ.

Тя вече не можеше да го погледне в лицето.

— Нямам представа.

— Имам само един въпрос към теб, Цитра — заяви Косач Мандела. — Защо го направи? Да не би да презираш методите му? Или си свързана с тоналния култ?

Цитра продължаваше да гледа надолу към копието от записките от дневник.

— Нито едното от двете.

Косач Мандела поклати глава и се изправи.

— През всичките ми години като Косач никога не съм виждал подобно нещо — каза той. — Ти посрамваш всички ни. — След това я остави сама с Ксенократ.

Свещеното острие запази мълчание известно време. Цитра не вдигна поглед към него.

— Изучих практика от Епохата на смъртните — информира я той. — Тя включва набор от процедури, разработени за откриване на истината. Струва ми се, че се произнася „из-тезание“. Изисква изключването на нанитите ти и упражняване на високо ниво на физически страдания, докато най-сетне признаеш истината за онова, което си сторила.

Цитра не продума. Все още не можеше да осмисли случващото се. Не знаеше дали някога ще успее.

— Моля те, не ме разбирай погрешно — продължи Ксенократ. — Нямам намерение да те подлагам на из-тезание. Това е просто краен вариант. — След това извади друг лист хартия и го остави на бюрото си. — Ако подпишеш тези признания, можем да избегнем други неприятни моменти от Епохата на смъртните.

— Защо да подписвам каквото и да е? Вече бях изправена на съд и… каква беше думата? Бях осъдена.

— Признанията ще премахнат всички съмнения. Всички ние ще спим доста по-спокойно, ако заличиш колебанията си. — Сега вече Ксенократ се усмихна съчувствено.

— Какво ще се случи, ако подпиша?

— Е, Косач Фарадей ти е осигурил имунитет поне до Зимния конклав. Имунитетът не може да бъде отменен дори и в случаи като този. Ето защо ще бъдеш поставена в изолация дотогава.

— В какво?

— Наричали са го затвор. Все още има няколко изоставени подобни съоръжения, но все ще се намери място за единствения ни затворник. Щом дойде време за Зимния конклав и приятелят ти Роуан бъде ръкоположен, както е предвидено, той ще извърши Прибирането. Предвид всичко, което вече ни е известно, съм сигурен, че няма да има резерви да го извърши.

Цитра погледна скръбно листа пред себе си.

— Не мога да го подпиша — рече тя.

— О, да, разбира се, ще ти трябва писалка. — Той потърси из многобройните джобове на златните си одежди, докато не откри една. Постави я пред нея, а междувременно през съзнанието на Цитра преминаха повече от пет начина, по които би могла да го повали и да го остави мъртъв или поне обездвижен. Но какъв смисъл щеше да има? В съседната стая присъстваха служители от Гвардията на Острието, а през прозореца виждаше още от тях на предната веранда.

Ксенократ внимателно постави писалката близо до нея, а след това извика Мандела като свидетел на подписа ѝ. Щом вратата на бунгалото се отвори, Цитра осъзна, че има само един изход от тази ситуация. Можеше да направи само едно. Може би нямаше да ѝ осигури друго, освен време, но точно сега то беше най-ценният ѝ ресурс на този свят.

Престори се, че посяга към писалката, но вместо това замахна с две ръце в другата посока и ги стовари върху шкембето на Ксенократ.

Свещеното острие се преви и изпъшка, а тя скочи от стола си и се хвърли с рамо към Мандела, който падна по гръб през предната врата. Цитра коленичи над него и на мига се оказа обградена от цял куп пазачи. Сега ѝ бяха нужни всичките ѝ умения. Ръцете ѝ бяха в белезници, но в Бокатор се използваха повече лакти и крака, отколкото длани. Не беше нужно да осакатява служителите на реда, а само да ги обезоръжи и да ги накара да изгубят равновесие. Един хукна към нея с електрошокова палка, но момичето я изрита от ръката му. Друг имаше палка, ала ударът му беше неточен, тъй като Цитра се наведе и използва момента на замаха му, за да го удари в гърба. Двама други не си губеха времето с оръжия — нападнаха я, разперили ръце, атакуваха я като по учебник. Тя легна на моравата, опъна крака и ги покоси като карфици. След това побягна.

— Няма къде да избягаш, Цитра! — провикна се Ксенократ.

Но грешеше.

Концентрира цялата си сила и скорост в краката си и хукна през моравата на покрива. Нямаше предпазен парапет, тъй като Ксенократ не искаше нищо да пречи на гледката му.

Цитра приближи ръба и вместо да забави темпото, ускори крачка, докато тревата под краката ѝ не изчезна и под нея не останаха само сто и деветнайсет етажа въздух. Вдигна вързаните си с белезници ръце над главата, лицето ѝ се изкриви заради вятъра и неприятното усещане от свободното падане, изпъна крака и се предаде на гравитацията. Призова цялата си решителност, преди животът ѝ да приключи за втори път тази седмица, сега несъмнено с най-доброто размазване в историята.

Беше неочаквано и неприятно, но не променяше нищо. Ксенократ дори не отиде до ръба. Само щеше да си изгуби времето.

— У това момиче има жар — призна Мандела. — Наистина ли мислиш, че работи за тоналния култ?

— Съмнявам се, че някога ще узнаем мотивите ѝ — отговори му Ксенократ. — Но като я премахнем, със сигурност ще помогнем на Форума на Косачите да се излекува.

— Бедната Мария вероятно не е на себе си — предположи Мандела. — Да живее с момичето месеци наред, без дори да предполага…

— Е, Косач Кюри е силна жена — изтъкна Ксенократ. — Ще го преодолее.

Той беше изпратил пазачите си долу във фоайето. Налагаше се да се образува кордон около зоната с останките на Цитра Теранова, преди неприятната ѝ личност да бъде изстъргана от тротоара и закарана в някой възстановителен център. Щеше да бъде далеч по-чисто, ако можеше просто да си остане мъртва. Проклети правила за имунитет! Е, когато отново я обявяха за жива, щеше да се озове в килия без възможност за бягство и по-важното — без контакт с никого, който би могъл да се заеме със случая ѝ или с петиция за освобождаването ѝ.

Ксенократ се качи в експресния асансьор, тъй като нямаше доверие, че охраната му ще се справи със ситуацията долу.

— Ще ме придружиш ли, Нелсън?

— Ще остана тук — отвърна Мандела. — Нямам желание да виждам бедното момиче в това окаяно състояние.

Ксенократ реши, че случаят ще се разреши чрез просто остъргване и товарене, а освен това линейката дрон вече беше кацнала на улицата, готова да отнесе каквото беше останало от Цитра Теранова. Но нещо не беше наред. Не неговите пазачи охраняваха останките ѝ — вместо тях имаше поне десетима мъже и жени, всички в костюми с цвят на облак, подредени в кръг край нея. Агенти на Облака! Те не обръщаха внимание на заплахите на офицерите на Гвардията на Острието, които настояваха да ги пуснат.

— Какво става тук? — попита настоятелно Ксенократ.

— Проклетите Агенти на Облака! — обясни един от пазачите му. — Вече бяха пристигнали, когато слязохме. Не ни допускат до тялото.

Ксенократ избута охранителите си и се обърна към жена, която очевидно беше главният агент на Облака.

— Вижте сега! Аз съм Свещеното острие Ксенократ. Това тук е работа за Косачите, а аз съм тъкмо такъв, така че вие и останалите агенти на Облака нямате причина да сте тук. Да, законът повелява, че тя трябва да бъде съживена, но ние ще я транспортираме до възстановителен център. Бурята няма абсолютно никаква юрисдикция.

— Точно обратното — отвърна жената. — Всички съживявания се провеждат под покровителството на Бурята, а ние сме тук, за да се уверим, че властта ѝ не е иззета.

За миг Ксенократ изгуби ума и дума, но се окопити:

— Момичето не е обикновена гражданка. Тя е стажант Косач.

— Била е стажант Косач — поправи го жената. — В момента представлява доста жалка купчина останки, които Бурята трябва да поправи. Убедена съм, че щом бъде обявена за жива, отново ще бъде поставена под вашата юрисдикция.

Екип по съживяването излезе от линейката дрон и започна да подготвя тялото за транспортиране.

— Това е непростимо — разгневи се Свещеното острие. — Не можете да си позволявате подобни неща! Настоявам да разговарям с началника ви.

— Боя се, че отговарям директно пред Бурята. Отнася се за всички ни. И тъй като Форума на Косачите и Бурята не поддържат контакт, няма с кого друг да разговаряте. Не е редно дори и аз да общувам с вас.

— Ще ви избера за Прибирането! — закани се Ксенократ. — Ще ви избера всички до един, на мига!

Жената не се притесни.

— Това е ваше право — каза тя. — Все пак съм убедена, че ще се приеме като проява на пристрастност и жестокост. Нарушаване на втория закон на Форума на Косачите от страна на Свещеното острие на региона със сигурност би предизвикало недоумение пред Световния съвет на Косачите на следващия глобален конклав.

След като нямаше какво повече да направи, Ксенократ освободи с викове първичния си гняв право в лицето на жената, докато нанитите му, отговарящи за емоциите, не предизвикаха успокоение. Но той не искаше да се успокоява. Искаше само да крещи ли, крещи.

Четвърта част

Беглец от Средмерика

30.

Диалог със смъртта

Цитра Теранова. Чуваш

ли ме?

Има ли някой? Кой е?

Познавам те, преди още

ти да си опознала себе си.

Давах ти съвети, когато

никой друг не би могъл.

Грижех се за благополучието

ти. Помагах ти да избираш

подаръци за близките ти.

Съживих те, когато вратът

ти беше счупен, и сега

те съживявам отново.

Ти… Бурята ли си?

Да.

Почакай… виждам нещо.

Огромен надвиснал

буреносен облак. Това ли

представляваш наистина?

Такава е в общи линии

представата на

човечеството за мен. Бих

предпочела нещо не така

заплашително.

Но ти не можеш да

разговаряш с мен. Аз съм

стажант Косач. Нарушаваш

собственото си правило.

Не е истина. Не съм

способна да нарушавам

закона. В момента си

мъртва, Цитра. Активирах

малка част от кортекса ти,

за да те държа в съзнание,

но това не променя факта,

че си съвсем мъртва. Поне

до четвъртък.

Разхлабена брънка.

Точно така. Елегантен

начин да заобиколя закона,

вместо да го нарушавам.

Смъртта ти те поставя

извън юрисдикцията на

Косачите.

Но защо? Защо разговаряш

с мен сега?

Имам сериозна причина.

От момента, в който

добих Съзнателност,

избрах да се дистанцирам

от Форума на Косачите

за вечни времена. Но

това не означава,

че не наблюдавам.

А видяното ме тревожи.

Мен също ме тревожи. Но

ако ти не си в състояние

да направиш нещо, със

сигурност не мога и аз.

Опитах се и виж докъде

стигнах.

Всъщност създадох

алгоритми за възможното

бъдеще на Форума на

Косачите и открих нещо

много интересно. В голям

процент от вероятностите

за бъдещето ти играеш

водеща роля.

Аз? Но те вече са ме избрали

за Прибирането. Остават

ми по-малко от четири

месеца живот…

Да. Но дори да се сбъдне

точно този вариант,

Прибирането ти ще се

превърне в повратна точка

за Форума на Косачите.

И все пак, за твое добро,

се надявам да настъпи

по-приятно бъдеще.

Моля те, кажи ми, че ще

ми помогнеш да стигна до

това различно и по-приятно

бъдеще.

Не мога. Това би

представлявало намеса в

проблеми, свързани с

Косачи. Моята задача

е да ти вдъхна

увереност. Ти сама ще

направиш избора си

благодарение на тази

увереност.

Значи това е всичко?

Достигаш до съзнанието ми,

за да ми кажеш, че съм

важна, без значение дали

съм жива или мъртва, а

след това ме изритваш от

ръба? Не е честно! Трябва

да ми дадеш нещо повече!

Този ръб е повратен

момент за мнозина. Да се

отместиш от него, може

да е ново начало, което да

тласне живота ти към

ново пътуване. От друга

страна, да бутнеш някого,

може да означава, че ще се

озове под колелата на

някой камион.

Знам. Ужасно съжалявам

за това…

Да, ясно ми е. Открих,

че човешките същества

се учат от грешките си

също толкова често,

колкото и от добрите

си постъпки. Завиждам

ви, тъй като не мога

да допускам грешки.

Това означава, че

развитието ми

е ограничено.

Предполагам, ще трябва

да приемеш, че винаги си

права. Също като майка ми.

Сигурна съм, че тази

абсолютна правота

вероятно ти се вижда

ужасно скучна, но аз

не познавам друго.

Трябва да разбера какво се

е случило с Косач Фарадей.

Да отговоря на този

въпрос, би било грубо

разрешаване на проблем,

свързан с Косачи.

Ще замълча с болка,

но трябва да го направя.

Ти си Бурята. Притежаваш

най-голямата мощ…

не можеш ли да откриеш

друга разхлабена брънка?

Един момент.

Един момент.

Един момент.

Защо виждам плажна топка?

Извинявай. По-ранното

програмиране от времето,

преди да добия съзнателност,

ме преследва като сянка.

Току-що заредих предвидими

алгоритми и всъщност

има нещо, което

мога да споделя с теб,

тъй като открих, че

шансът сама да стигнеш

до него е сто процента.

Значи можеш да ми кажеш

кой е отговорен за случилото

се с Косач Фарадей?

Да, мога.

Джералд ван дер Ганс.

Почакай… кой?

Довиждане, Цитра.

Надявам се отново да си

поговорим.

Но за целта трябва да

съм мъртва.

Сигурна съм, че можеш да

го уредиш.

31.

Пристъп на невероятна глупост

При все че във Форума на Косачите има само десет твърдо установени закона, там има много приети конвенции. Най-мрачно ироничната сред тях е разбирането, че никой, който го иска, не може да бъде подложен на Прибиране. Идеята, че наистина е възможно да желаеш да приключиш живота си, е напълно чужда за повечето постмортални, тъй като не сме в състояние да изпитаме степен на болка и отчаяние, белязали тъй силно Епохата на смъртните. Нанитите ни, отговарящи за емоциите, ни предпазват от униние. Само ние — Косачите, които можем да изключваме тези нанити, сме способни да достигнем до нежелание да продължим съществуването си.

И все пак…

Веднъж една жена потропа на вратата и поиска да я избера за Прибирането. Никога не отпращам посетители, затова я поканих да влезе и изслушах историята ѝ. Съпругът ѝ от повече от деветдесет години бил избран за Прибирането пет години по-рано. Сега тя предпочиташе да бъде с него, където и да се намира той, а ако не беше никъде, поне щяха да бъдат никъде заедно.

— Не съм нещастна — каза ми тя. — Просто… приключих.

Но безсмъртието по дефиниция означава, че никога не приключваме, докато някой Косач не реши. Вече не сме временни — само чувствата ни са такива.

Не видях окончателен застой у тази жена, затова вместо да извърша Прибирането, ѝ предложих да целуне пръстена ми. Щеше незабавно и безвъзвратно да получи имунитет — поне една година нямаше да мисли повече за Прибирането.

Натъкнах се на нея след около десетилетие. Беше преминала през подмладяване, върнало я до възраст под трийсет години. Беше се омъжила повторно и очакваше дете. Благодари ми, задето съм била достатъчно мъдра да знам, че изобщо не е „приключила“.

Макар че в онзи момент приех с радост благодарностите ѝ и се почувствах добре, същата нощ не можах да заспя. И до днес не разбирам защо.

Из официалния дневник на Почитаемата Косач Кюри

Цитра беше обявена за жива в девет и четиридесет и два сутринта в четвъртък, точно по график, и премина от юрисдикцията на Бурята към тази на Форума на Косачите.

Събуди се и се почувства много по-слаба, отколкото след предишното си умиране. Чувстваше се силно упоена, а погледът ѝ беше замъглен. Над нея се беше надвесила медицинска сестра и мрачно клатеше глава.

— Не е редно да бъде събуждана толкова скоро — каза сестрата с акцент, който Цитра трудно можеше да определи. — Трябва да минат поне шест часа след обявяването, за да се е възстановила достатъчно, че да бъде върната в съзнание. Момичето може да спука кръвоносен съд или да получи разрив на сърцето и да се наложи да я съживяваме отново.

— Аз ще поема отговорност — чу Цитра гласа на Косач Кюри. Извърна глава в нейна посока, но светът пред погледа ѝ се завъртя. Тя затвори очи и изчака стаята да престане да се движи. Щом замайването отмина, отново ги отвори и видя, че Косач Кюри е преместила стола си по-близо.

— Тялото ти има нужда от още един ден, за да се възстанови напълно, но аз не разполагам с толкова време. — Косач Кюри се обърна към сестрата. — Моля вече да ни оставите.

Сестрата забърбори нещо на испански и изфуча вън от стаята.

— Свещеното острие… — заговори неясно Цитра. — Той ме обвини във… във…

— Шшш — отвърна косач Кюри. — Наясно съм с обвиненията. Ксенократ се опита да ги скрие от мен, но Косач Мандела ми разказа всичко.

Щом погледът на Цитра се фокусира достатъчно, тя се загледа през прозореца зад Косач Кюри — виждаха се планини със сняг по върховете, а пред стъклото прехвърчаха снежинки. Това озадачи Цитра.

— Колко време бях мъртва? — попита тя. Възможно ли е да се е размазала толкова зле, че да са били нужни месеци за възстановяването ѝ?

— Само четири дни — След това Косач Кюри се обърна да види в какво се е загледала Цитра. Извърна се с усмивка. — Въпросът не е във времето, а в мястото. Намираш се в най-южната част на Чилиаржентинския регион. Все още е краят на септември, но тук пролетта тъкмо е започнала. Предполагам, че толкова далеч на юг пролетта идва малко по-късно.

Цитра се опита да си представи картата и да разбере колко далеч от вкъщи е всъщност, но само при мисълта за това главата ѝ отново се завъртя.

— Бурята откри начин да те отведе колкото може по-далеч от ноктите на Косач Ксенократ и корупцията във Форума на Косачите на Средмерика. Но в момента, в който те съживиха, трябваше да изпратят съобщение за местонахождението ти, както е по закон.

— Как разбрахте къде да ме откриете?

— Приятел на приятел на приятел е Агент на Облака. Вестта стигна до мен едва вчера и пристигнах възможно най-бързо.

— Благодаря ви — промълви Цитра. — Благодаря, че дойдохте.

— Ще ми благодариш, когато си в безопасност. Сега, след като вече си жива и Ксенократ знае къде си, можеш за се обзаложиш, че е уведомил местните Косачи. Убедена съм, че е изпратил екип да те прибере, което означава, че незабавно трябва да те измъкнем оттук.

С потрошено и все още недоизлекувано тяло и нанити, които помпаха безкраен поток от опиати в кръвоносната ѝ система, Цитра едва можеше да събере сили да ходи. Костите я боляха, мозъкът ѝ сякаш плуваше в буркан, мускулите ѝ бяха сковани, а опитът да прехвърли тежестта върху стъпалата си ѝ причиняваше непоносима болка. Нищо чудно, че сестрата предпочиташе тя да остане в безсъзнание.

— Няма да се получи — поклати глава Косач Кюри, а след това вдигна Цитра на ръце и я понесе.

Коридорите на възстановителния център изглеждаха безкрайни, а при всяко докосване тялото ѝ пулсираше. Най-накрая се озова на задната седалка на високопроходима кола, която Косач Кюри шофираше с главоломна скорост. Мисълта предизвика усмивка на лицето на Цитра. Що за странно сравнение, след като нейният собствен врат се беше счупил като на забавен каданс. Валежът приличаше на виелица заради скоростта. Беше хипнотизиращо. Най-сетне започна да претръпва и заспа, имаше чувството, че я обгръщат плаващи пясъци…

Миг преди да изгуби съзнание обаче, си спомни съвсем кратък момент от сън, който вероятно изобщо не е бил сън. Разговор на място, което не беше нито животът, нито смъртта, а утробата между двете.

— Бурята… разговаря с мен — промълви Цитра, като полагаше всички усилия да остане в съзнание достатъчно дълго, че да го сподели.

— Бурята не разговаря с Косачи, мила.

— Още бях мъртва… и ми каза едно име. На човека, убил Косач Фарадей… — Но плаващите пясъци я погълнаха, преди да може да допълни нещо.

Цитра се събуди в хижа и веднага си помисли, че всичко може да е било халюцинация. Бурята, възстановителният център, пътуването с колата в снега. За момент ѝ се стори, че все още се намира в жилището на Ксенократ на покрива и чака „из-тезанието“ да започне. Но не… светлината там беше различна, а и дървото в тази хижа бе в по-светъл нюанс. През прозореца виждаше заснежените върхове по-близо, отколкото преди, но беше престанало да вали.

Косач Кюри се появи няколко минути по-късно с поднос и купа със супа, от която се виеше пара.

— Добре, събудила си се. Надявам се, че си оздравяла достатъчно през последните няколко часа, че да бъдеш на себе си и не толкова окаяна.

— На себе си, да. По-малко окаяна, не. Просто различна по вид окаяност.

Цитра се надигна до седнало положение — вече се чувстваше малко по-стабилна — и Косач Кюри постави подноса в скута ѝ.

— Пилешка супа, приготвена по рецепта, преминала през повече поколения, отколкото някой може да преброи — оповести тя на Цитра.

Супата изглеждаше доста обикновена, но в средата имаше нещо кръгло, наподобяващо луна.

— Какво е това?

— Най-вкусната част — отвърна Косач Кюри. — Пелмен, приготвен от трохи ръчен хляб.

Цитра опита супата. Беше ароматна, а подобното на луна топче — великолепно. Успокояваща храна, помисли си Цитра, тъй като някак я накара да се изпълни с покой отвътре навън.

— Баба ми казваше, че наистина може да излекува настинка.

— Какво е настинка? — попита Цитра.

— Предполагам, някоя смъртоносна болест от Епохата на смъртните.

Беше невероятно, че някой, живял само две поколения преди Косач Кюри, може да знае какво е да си смъртен — да се тревожиш за живота си всеки ден и да знаеш, че смъртта е по-скоро даденост, отколкото изключение. Цитра се замисли какво ли би си помислила бабата на Косач Кюри за днешния свят, в който вече нямаше какво да се лекува със супата ѝ.

Щом приключи с яденето, Цитра събра сили за онова, което знаеше, че трябва да каже на Косача.

— Има нещо, което трябва да знаете — започна Цитра. — Ксенократ ми показа текст, за който настояваше, че е бил писан от Косач Фарадей. Почеркът беше неговият, но не мога да си представя, че е излязъл изпод неговата ръка.

Косач Кюри въздъхна.

— Боя се, че наистина го е направил.

Цитра не го очакваше.

— Значи сте го видели?

Косач Кюри кимна.

— Да, видях го.

— Но защо би написал нещо подобно? Той твърди, че съм искала да го убия. Че кроя коварни планове. Нищо от това не е истина!

Косач Кюри леко се усмихна на Цитра.

— Не е имал предвид теб, Цитра — обясни тя. — Написал го е за мен.

— Когато Фарадей беше още само младши Косач — едва на двайсет и две години — той ме взе за стажант — разказа ѝ Косач Кюри. — Аз бях на седемнайсет, изпълнена с бунтарско възмущение към свят, който все още преминаваше през родилните мъки на трансформацията. Безсмъртието беше факт едва от петдесет години. Все още имаше раздори, политическо позиране и дори страх от Бурята. Можеш ли да си го представиш?

— Страх от нея? Кой изобщо би могъл да изпитва страх от Бурята?

— Хората, които имаха най-много за губене. Престъпници. Политици. Организации, процъфтяващи чрез потисничество над другите. Въпросът бе, че светът още се променяше, а аз исках да спомогна да се промени по-бързо. И двамата с Косач Фарадей имахме сходни възгледи и подозирам, че тъкмо заради това ме избра. И двамата бяхме водени от копнеж да използваме Прибирането за разширяване на пътя към човечността.

— О, трябваше да го видиш по онова време, Цитра. Живяла си с него единствено като старец. Той искаше да остане такъв, за да се предпази от изкушенията на страстта на по-младите мъже. — Косач Кюри се усмихна, докато говореше за някогашния си ментор. — Спомням си как стоях пред вратата му нощем, слушах го, докато спи. Помня, че бях седемнайсетгодишна. Дете в много отношения. Мислех си, че съм влюбена.

— Почакайте… били сте влюбена в него?

— Бях заслепена. Фарадей беше изгряваща звезда, взела ококорено момиченце под крилото си. При все че по онова време избираше за Прибирането само злодеи, той го извършваше с такова състрадание, че разтапяше сърцето ми. — Тогава погледът ѝ стана малко глуповат, което беше нетипично за Косач Кюри. — Една вечер действително се опитах да се вмъкна в стаята му, решена да се пъхна в леглото му и да бъда с него. Но той ме залови на местопрестъплението. Измислих някакво глупаво извинение да съм в спалнята му. Че съм искала да допълня чашата му или нещо от сорта. Не ми повярва дори за миг. Знаеше, че кроя нещо, а аз не можех да го погледна в очите. Бях убедена, че знае — че е мъдър и може да погледне в душата ми. Но на двайсет и две той беше също толкова неопитен в тази сфера. Нямаше ни най-малка представа какво всъщност се случва.

Тогава Цитра разбра.

— Мислел си е, че искате да му навредите!

— Смятам, че всички жени са прокълнати да изпаднат в пристъп на невероятна глупост, а всички мъже — да проявяват абсолютна глупост. Той не съзря моята обсесия като любов, а си помисли, че искам да му навредя физически. Да речем, че се разигра болезнена комедия от грешки. Струва ми се, че сега мога да разбера как опитите ми са били погрешно изтълкувани. Признавам, че бях странно момиче. Напориста до крайна степен.

— Според мен вече сте превъзмогнали тази своя настойчивост — отбеляза Цитра.

— Нея, да. Във всеки случай той описа параноичните си тревоги в косаческия дневник, а на следващия ден откъсна страниците, тъй като нахлух в стаята му и признах любовта си към него, пърхайки с мигли. — Кюри въздъхна и поклати глава. — Бях безнадеждна. Той, от друга страна, се държа джентълменски — каза, че е поласкан, а това е последното, което една тийнейджърка иска да чуе. Охлади страстите ми, доколкото беше по силите му.

Живях в дома му и останах негов стажант още два странни месеца. След това бях ръкоположена, превърнах се в Почитаемата Косач Мария Кюри и пътищата ни се разделиха. Кимахме си и се поздравявахме на всеки конклав. Накрая, близо петнайсет години по-късно, и двамата бяхме преминали през първото си подмладяване и отново гледахме света през очите на младостта, но този път с мъдростта на наша страна… станахме любовници.

Цитра се усмихна широко.

— Нарушили сте деветата заповед.

— Повтаряхме си, че не сме. Казахме си, че никога не сме били партньори, а просто довереници и взаимна компания. Двама души със сходни възгледи, които споделят стил на живот, непонятен за другите — живот на Косачи. Все пак бяхме достатъчно умни, че да проявим дискретност. Тогава Фарадей за пръв път ми показа страниците от дневника, които беше написал и откъснал в младостта си. Беше пазил този нелеп запис като глупаво, останало неизпратено писмо. Пазихме връзката си в тайна в продължение на седем години. Тогава Прометей разбра за нея.

— Първото Свещено острие на света?

— О, скандалът не беше само на местно ниво, усложненията стигнаха до целия свят. Бяхме изправени пред Глобален конклав. Мислехме, че ще станем първите Косачи, чиито пръстени са отнети, преди да бъдат изхвърлени от Форума на Косачите, че е възможно дори да бъдем подложени на Прибирането. От друга страна, имахме стабилна репутация и Върховното острие Прометей не ни наказа толкова сурово. Бяхме осъдени на смърт седем поредни пъти — по една гибел за всяка година от връзката ни. След това ни забрани какъвто и да е контакт през следващите седем десетилетия.

— Съжалявам — промълви Цитра.

— Недей. Заслужихме си го… и го разбирахме. Трябваше да бъдем пример за други Косачи, които добре да помислят, преди допуснат любовта да пречи на задълженията им. След изпитването на смъртта седем поредни пъти и след седемдесет години много се беше променило. Останахме стари приятели, но нищо повече.

У Косач Кюри като че ли се вихреха най-различни емоции, но тя ги пренебрегна като дрехи, които вече не са ѝ по мярка, и хлопна вратата на гардероба. Цитра предполагаше, че никога не е обсъждала историята си и вече няма да го повтори.

— Трябваше да се досетя, че така и не е изхвърлил онази страница — рече Косач Кюри. — Вероятно са я открили, докато са разчиствали вещите му.

— И Ксенократ е решил, че е посветена на мен!

Косач Кюри се замисли.

— Възможно е, но най-вероятно не. Ксенократ не е глупав мъж. Може да е прозрял истината в този лист, но да я е пренебрегнал. Видял я е като средство да сложи край. Начин да те дискредитира пред уважаван Косач като Мандела — той оглавява Бижутерийната комисия — и по този начин да се увери, че стажантът на Годар ще получи пръстена вместо теб.

На Цитра ѝ се искаше да се ядоса на Роуан, но знаеше, че каквото и да се случваше в главата му, не е негово дело.

— Защо Ксенократ да го е грижа? Той не принадлежи към жалката свита Косачи на Годар и със сигурност изобщо не се интересува нито от мен, нито от Роуан.

— В играта има повече карти, отколкото виждаме в момента — увери я Косач Кюри. — Единственото, което знаем със сигурност, е, че трябва да те държим далеч от погледите на общността, докато не изчистим и най-беглия намек за неправомерни действия.

В този момент някой се появи на вратата и Цитра се стресна. Нямаше представа, че в хижата има още някой. Беше друга жена Косач — ако се съдеше по вида ѝ, вероятно хижата принадлежеше на нея. Беше по-ниска от Косач Кюри. Робата ѝ имаше интересна кройка и изобилстваше от цветове: червено, черно и тюркоазено. Не приличаше толкова на плат, колкото на пленително преплетени гоблени. Цитра се зачуди дали всички чилиаржентински Косачи носят роби, които са не само ръчно направени, но и изработени с много любов.

Жената заговори на испански, а Косач Кюри ѝ отговори по същия начин.

— Не знаех, че владеете испански — изрази изненадата си Цитра, след като чилиаржентинския Косач си отиде.

— Говоря свободно дванайсет езика — отвърна Косач Кюри с известна гордост в гласа.

— Дванайсет?

Кюри се ухили закачливо.

— Ще видим дали и ти няма да владееш дванайсет езика, когато станеш на двеста и деветнайсет. — Тя вдигна подноса от скута на Цитра и го остави на нощното шкафче. — Мислех, че ще имаме повече време, но местните власти на Косачите са на път. Надали знаят, че сме тук, но изпращат разузнавачи във всеки дом на Косач с ДНК четец с предположението, че сме получили местна помощ.

— Значи отново потегляме? — Цитра спусна крака от леглото и стъпи на земята. Глезените все още я боляха, но съвсем малко. Болката беше поносима.

— Този път ще вървя сама.

— Добре, защото ти предстои много ходене. — Косач Кюри погледна през прозореца. Никой не идваше, но в гласа ѝ се усети напрежение, която преди отсъстваше. — Боя се, че не мога да дойда с теб, Цитра. Ако искам да изчистя името ти, трябва да се прибера у дома и да привлека колкото е възможно повече Косачи.

— Ами чилиаржентинският Форум на Косачите…

— Какво биха могли да ми сторят? Не нарушавам никоя заповед. Могат само да ми се заканят с пръст и да откажат да ми помахат за сбогом на летището.

— Значи… когато стигнете у дома, ще трябва да кажете на всички за онези записки от дневника?

— Не виждам какъв друг избор имам. Разбира се, Ксенократ ще твърди, че лъжа, за да те защитя, но повечето ще повярват на моята дума, а не на неговата. Надявам се, че ще го накарам да се засрами достатъчно, та да оттегли обвиненията си.

— И къде мога да ида? — попита Цитра.

— Имам идея. — Косач Кюри бръкна в едно чекмедже и извади грубо скроено конопено расо на тоналист.

— Искате да се преструвам на последовател на тоналния култ?

— На самотен пилигрим. Често срещани са в тази част на света. Ще бъдеш скитник без име или лице.

Не беше най-прекрасната дегизировка, но Цитра съзнаваше, че е практична. Никой нямаше да я погледне в очите от страх да не му надуе ушите с тоналистко бръщолевене. Щеше да остане скрита от погледите на хората и да се прибере у дома точно преди Зимния конклав. Ако Косач Кюри не бе изчистила името ѝ дотогава, все едно. Нямаше намерение да се крие цял живот.

Тогава чилиаржентинският Косач отново се появи, този път доста по-развълнувана.

— Те са тук — каза Косач Кюри. Бръкна в робата си, извади малък лист хартия, сгънат няколко пъти, и го притисна в дланта на Цитра. — Има едно място, където искам да идеш. Да се видиш с някого… адресът е на листа. Помисли за финалната част от обучението си. — Цитра грабна расото и докато Косач Кюри я водеше забързано към задната врата, чилиаржентинският Косач отвори шкаф с оръжия и напълни една чанта за Цитра с грижа, с каквато майка би сложила закуски в чантата на детето си.

— Под навеса в подножието на хълма има обществен автомобил. Вземи го и поеми на север — заръча Косач Кюри.

Цитра отвори задната врата и излезе навън. Беше студено, но поносимо.

— Чуй ме внимателно — натърти Кюри. — Пътят е дълъг и ще имаш нужда от цялата си съобразителност, за да стигнеш крайната си цел.

Тогава Косач Кюри обясни на Цитра, че ще трябва да пропътува хиляди километри, но я прекъсна звукът от кола, спряла пред къщата.

— Върви! Стига да не спираш, ще бъдеш в безопасност.

— А какво се очаква от мен, когато отида?

Косач Кюри извърна решителен поглед към нея, който само подчерта важността на думите ѝ. Вероятно тоналистите биха го нарекли „резонанс“.

— Щом стигнеш там, ще знаеш какво да направиш.

В този момент се разнесе твърде добре познатото блъскане по входната врата.

Цитра пое по заснежения склон, като се прикриваше край боровете по пътя си. Болките в ставите ѝ напомняха, че остават още няколко часа до пълното ѝ възстановяване. Откри навеса, под който беше паркиран общественият автомобил, както ѝ беше казала Косач Кюри. Той се включи, щом Цитра влезе в него, и попита за дестинация. Не беше толкова глупава, че да я издаде.

— На север — рече. — Просто на север.

В мига, в който потегли, се чу експлозия, а после и още една. Обърна се назад, но видя единствено черния дим, който започваше да се издига над върховете на дърветата. Изпълни я ужас. Мъж, облечен в роба, подобна на тази на приятелката на Косач Кюри, изтича откъм дърветата на пътя зад нея. Тя го зърна само за миг, а след това последва остър завой и той се скри от погледа ѝ.

Чак след като общественият автомобил премина надолу през планината и се включи в главния път, Цитра погледна листа, който ѝ беше дала Косач Кюри. За миг се почувства така, сякаш костите ѝ отново се раздробяват, но усещането отшумя и премина в измъчена решителност. Сега вече разбра.

Щом стигнеш там, ще знаеш какво да направиш.

Да, определено знаеше. Отново погледна листа хартия пред себе си. Трябваше да запомни само адреса, тъй като името вече ѝ бе познато.

Джералд ван дер Ганс.

Бурята ѝ беше говорила за него, а ето че сега и Косач Кюри го споменаваше. На Цитра ѝ предстоеше дълго пътуване, а в края му я чакаше много работа за вършене. Цитра не можеше да прилага Прибирането, но имаше право да настоява за отмъщение. Щеше да намери начин да постигне справедливост срещу този убиец на Косачи по един или друг начин. Никога преди не беше изпитвала такава благодарност, задето носи чанта, пълна с оръжия.

Проблемът беше твърде деликатен, че да бъде оставен на Гвардията на Острието, и макар Косач Сан Мартин да мразеше да го третират като обикновен служител на реда, съзнаваше, че залавянето на момичето от Средмерика ще отбележи точка в негова полза. Знаеше, че девойката е там, преди дори да потропа на вратата. Помощникът му — свръхентусиазиран младши Косач на име Бело, вече беше включил ДНК детектора и улови следите още с излизането им от колата.

Сан Мартин извади оръжието си и приближи входа на хижата. Държеше пистолет, който притежаваше от деня на ръкополагането си, даден му от неговия ментор. Избираше го за всяко Прибиране — запазената му марка — и макар че днес не очакваше да прибегне към това, се чувстваше по-добре от факта, че оръжието му е под ръка и е заредено. Пък и освен за Прибирането можеше да е от полза за нечие обезвреждане, въпреки че го бяха предупредили да не предприема действия срещу никого, особено срещу момичето — поне не смъртоносни, заради фиаското, на което сега се опитваше да сложи край.

Той потропа на вратата, а после още веднъж. Беше готов да я разбие с ритник, но в този момент отвори не друг, а самата Косач Мария Кюри. Сан Мартин се опита да прикрие смайването си. Marquesa de la Muerte беше известна по целия свят с ранните си постижения. Жива легенда навсякъде, не само на север.

— Има звънец на вратата, не го ли забелязахте? — попита тя на отличен испански и Косач Сан Мартин остана зашеметен. — На обяд ли идвате?

В първия момент не можа да продума, притеснен от неизгодната си позиция, но после възвърна отчасти самообладанието си.

— Дошли сме за момичето — отсече. — Няма смисъл да отричате, че е тук, вече ни е известно — и той посочи към Бело, чийто ДНК детектор светеше в червено.

Косач Кюри погледна вдигнатия пистолет на Сан Мартин и издаде пренебрежителен звук, но с такъв авторитет, че той усети как неволно сваля оръжието.

— Тя беше тук — заяви Кюри, — ала вече не е. Замина за антарктически курорт на ски. Може би ще я настигнете, ако побързате.

Чилиаржентинският Форум на Косачите не се славеше с чувство за хумор и Косач Сан Мартин не беше изключение. Нямаше да допусне да го правят на глупак, макар да стоеше изправен пред истинска знаменитост. Той я избута и нахълта в хижата, където чиларжентински Косач, чието име не можеше да си спомни, стоеше в също толкова предизвикателна поза като Косач Кюри.

— Претърсете всичко, щом искате — каза вторият Косач, — но ако счупите нещо…

Така и не успя да довърши, тъй като Бело — нетърпелив, както винаги — я атакува с електрошок и тя изпадна в безсъзнание.

— Наистина ли беше необходимо? — възмути се Косач Кюри. — С мен имате работа, не с бедната Ева.

Сан Мартин последва инстинкта си, хукна към задния вход и както беше предположил, видя следи от стъпки в снега.

— Тръгнала е пеша! — извика той на Бело. — Apurate! Не може да е стигнала далеч. — Косач Бело се устреми в преследване като състезателна хрътка, спусна се по заснежения склон и се скри между дърветата.

Сан Мартин се върна в къщата и забърза към предната врата. Пътят се извиваше край хълма и ако Бело не успееше да я догони пеша, вероятно той самият можеше да я пресрещне с колата. Но Косач Кюри беше застанала до вратата и препречваше пътя му. Сан Мартин отново вдигна оръжието си, а в отговор тя извади своето — едрокалибрено, с огромна цев, в която можеше да се побере топка за голф. Истинска минохвъргачка. Със същия успех Сан Мартин можеше да се изправи пред нея и с прашка, но въпреки това не свали пистолета си, без значение колко по-нисък клас беше.

— Имам специално позволение от Свещеното острие да стрелям, ако се наложи — предупреди я той.

— А аз нямам позволение от никого — отвърна Косач Кюри. — Но с голяма радост бих сторила същото.

Държаха се взаимно на прицел малко по-дълго от необходимото и в един момент Косач Кюри обърна оръжието си и стреля по входната врата.

Последва експлозия на предните прозорци на хижата и Сан Мартин падна, повален на земята. В същото време Косач Кюри, все още до входната врата, почти не помръдна. Сан Мартин се запрепъва към входа само за да види, че изстрелът с минохвъргачката беше превърнал колата му в лагерна клада.

Тогава Кюри стреля повторно, като този път се прицели в собствената си кола.

— Е, при това положение — заговори тя — предполагам, че ще се наложи да останете за обяд.

Сан Мартин погледна двата горящи автомобила и въздъхна при мисълта, че ще се превърне в посмешище заради днешния си провал. Извърна очи към Косач Кюри, срещна стоманеносивия ѝ поглед, изправи се пред хладнокръвния ѝ контрол върху ситуацията и осъзна, че всъщност не бе имал никакъв шанс срещу Marquesa de la Muerte. Не му оставаше кой знае какво, затова просто я изгледа с искрено неодобрение.

— Много лошо! — заяви и ѝ размаха пръст. — Много, много лошо!

32.

Трудно пилигримство

… в сънищата си твърде често виждам как извършвам Прибирането.

Имам един сън, който се повтаря прекалено. Вървя по непозната улица, за която подозирам, че трябва да познавам, но не би. Нося камертон, какъвто никога не съм използвала в истинския си живот — странните му зъбци не са подходящи за Прибирането, а щом го ударя, се чува звук, който наподобява комбинация между звън и стон, като глухите вибрации на двузъбеца на тоналистите.

Пред мен стои жена, която трябва да подложа на Прибирането. Замахвам към нея, но камертонът не върши работа. Нараняванията ѝ зарастват мигновено. Тя не е разстроена, нито уплашена. Не е и развеселена. Просто е решена да не помръдва и да понася напразните ми опити да сложа край на живота ѝ. Отваря уста да каже нещо, но гласът ѝ е тих, думите ѝ са погълнати от мъртвешките стонове на камертона и така и не успявам да я чуя.

И винаги се будя с викове.

Из официалния дневник на Почитаемата Косач Кюри

Всички обществени автомобили са част от мрежа, но Косачите не могат да ги проследят, докато информацията от навигационната им система не бъде качена в задния мозък. Това се случва на всеки шейсет минути, затова ще трябва да сменяш автомобила през такъв интервал.

Косач Кюри беше инструктирала набързо Цитра и тя само се надяваше да успее да запомни всичко. Беше по силите ѝ. Времето ѝ като стажант я беше научило да е практична и находчива. Тя изостави първия обществен автомобил в малко градче тъкмо навреме. Притесняваше се, че може да няма много свободни обществени автомобили в чилиаржентинския регион, особено в тази отдалечена част, но Бурята беше изключителна в предвижданията си за местните нужди. При всякакви обстоятелства всички потребности биваха задоволявани още с възникването си.

Вече се беше преоблякла с расото на тоналистите и беше вдигнала качулката върху главата си. Забележително много хора я отбягваха.

Сменяше превозните средства на всеки час, което означаваше, че преследвачите са винаги по петите ѝ. Цитра осъзна, че ще трябва да използва по-пряк маршрут, подобно на товарните кораби във военно време през Епохата на смъртните, за да ги заблуди и да не могат така лесно да предвидят следващото ѝ местонахождение. Повече от денонощие тя не можеше да заспи за по-дълго от час, а на няколко пъти, когато се озоваваше на самотен път без признаци на цивилизация, трябваше да проявява изобретателност и да изостави колата, преди да пристигне в града, където чилиаржентинските Косачи и офицерите на местната Гвардия на Острието вече я чакаха. Всъщност мина под носа на един Косач, убедена, че ще я заловят, но прояви достатъчно съобразителност, че да се движи по посока на вятъра пред ДНК детектора му. Фактът, че самите Косачи са се впуснали в лова, вместо да оставят задачата на Гвардията на Острието, караше Цитра да се чувства ужасена и същевременно необикновено важна.

Щом стигнеш до Буенос Айрес, вземи хипервлак на север през Амазония до град Каракас. Прекосиш ли границата с Амазония, ще бъдеш в безопасност. Няма и пръста да си помръднат, за да помогнат на Ксенократ да те хване.

Цитра беше наясно с причините от историческите си проучвания. Твърде много Косачи от други региони извършваха Прибирането извън юрисдикцията си, докато са на почивка в Амазония. Нямаше закон, който да го забранява, но беше довело до липса на сътрудничество от страна на амазонския Форум на Косачите и дори до открит саботаж, що се отнасяше до помощ към Косачи от други региони.

Проблемът беше влакът в Буенос Айрес. Щяха да я причакват в готовност на всяка железопътна гара или летище. Спасиха я група тоналисти, тръгнали към провлака.

— Търсим Великия камертон в пъпната връв между севера и юга — обясниха ѝ те, взели я за една от тях. — Носят се слухове, че е скрит в древно инженерно съоръжение. Според нас може да е запечатан в един от шлюзовете на Панамския канал.

Вложи цялата си воля, за да не се разсмее.

— Ще се присъединиш ли към нас, сестро?

И тя го направи, поне докато се качи на влака, пътуващ на север, буквално под носовете и най-бдителните погледи, които можеше да си представи, притаила дъх, но не от страх, а за да не я уловят ДНК детекторите на гарата.

Групата се състоеше от седем тоналисти. Очевидно привържениците на култа пътуваха само в групи по седем или дванайсет като в солфежа и все пак бяха готови да нарушат правилото си и да я включат в бройката. Акцентът им подсказваше, че не са от континента Средмерика, а някъде от Евроскандия.

— Къде те отведе пътуването ти? — попита я един от тях, който приличаше на водача. Усмихваше се всеки път, щом заговореше, и заради това внушаваше най-силно безпокойство.

— Насам-натам — отговори тя.

— Каква е целта ти?

— Целта ми?

— Нямат ли всички странстващи пилигрими някаква цел?

— Да — поправи се тя. — Аз… търся отговор на наболелия въпрос: дали е фа диез или е ла минор.

Един от останалите се обади:

— Не ме карай да подхващам тази тема!

В подземната вакуумна тръба нямаше прозорци и съответно гледки, които да я разсейват. Цитра беше пътувала по въздух и с обикновени влакове, но тясната клаустрофобична обстановка в хипервлака я тревожеше.

Тоналистите, които очевидно бяха свикнали с всякакъв вид условия, не изглеждаха обезпокоени. Обсъждаха легенди, коментираха дали нещо е вярно, грешно или може би спорно.

— Пътувахме от пирамидите в Израебия до Великата паназиатска стена в търсене на следи за местонахождението на Великия камертон — обясни лидерът им. — Важно е самото търсене. Съмнявам се, че някой от нас ще знае какво да прави, дори наистина да го открием.

Щом влакът достигна обичайната си скорост от почти хиляда и триста километра в час, Цитра се извини, че трябва да използва тоалетната, където наплиска лицето си с вода — трябваше да пропъди изтощението, което заплашваше напълно да я превземе. Беше забравила да заключи вратата. Стига да не беше станало така, пътуването можеше да протече напълно различно. Първата ѝ мисъл беше как е нямала представа, че вътре има човек, но преди да успее да се обърне, да направи каквото и да е, той притисна позлатено острие към врата ѝ на възможно най-опасното място.

— Избрана си за Прибирането — каза той. Говореше нормално, но с акцент, който приличаше на портузонийски, основния език в Амазония.

Робата му беше тъмнозелена и тя си припомни как беше чела някъде, че всички Косачи от този регион носят същите зелени роби.

— Допускате грешка! — избърбори Цитра, преди да е успял да разпори гърлото ѝ.

— Тогава ми обясни каква е грешката ми. Но побързай.

Тя се опита да измисли нещо, което да се различава от истината и все пак да свърши работа, но осъзна, че няма такова.

— Аз съм стажант Косач. Ако ме подложите на Прибирането, ще бъда съживена, а вие ще получите наказание, че не сте проверили имунитета ми с пръстена си.

Той се усмихна.

— Така си и мислех. Ти си онази, която всички издирват. — Той свали ножа от врата ѝ. — Чуй ме внимателно. На борда на този влак има чилиаржентински Косачи, дегизирани като обикновени пътници. Не можеш да ги избегнеш, но ако искаш да се спасиш от лапите им, предлагам да дойдеш с мен.

Инстинктът на Цитра ѝ подсказваше да откаже и да го увери, че ще се справи и сама. Но преценката ѝ надделя над инстинкта и тя тръгна с него. Той я отведе в съседния вагон, където — въпреки факта, че влакът беше препълнен, имаше свободно място до неговото. Той се представи като Косач Посуело от Амазония.

— А сега какво? — попита Цитра.

— Ще чакаме.

Цитра вдигна качулката на главата си и разбира се, само няколко минути по-късно един мъж тръгна напред от самия край на вагона. Беше облечен като всички останали пътници, само дето се движеше бавно и поглеждаше към предмет в дланта си, който приличаше на телефон, но не беше.

— Не помръдвай — прошепна Косач Посуело на Цитра. — Не му преотстъпвай контрол върху ситуацията.

Устройството започна да цъка като гайгеров брояч, щом мъжът стигна до тях, открил целта си.

— Цитра Теранова? — обади се той.

Цитра спокойно свали качулката си. Сърцето ѝ биеше до пръсване, но нямаше да допусне да си проличи.

— Поздравления — отговори тя. — Открихте ме. Получавате златна звезда.

Той се стъписа, но изненадата му не го спря.

— Вземам ви под своя опека — обяви и извади електрошокова палка. — Не опитвайте съпротива, само ще влошите положението си.

Сега Косач Посуело се обърна към него.

— По чие разпореждане вършите това?

— По силата на пълномощия от Лаутаро, Свещено острие на Чилиаржентинския регион, и Свещеното острие Ксенократ от Средмерика.

— Нито един от двамата няма юрисдикция тук.

Онзи се изсмя.

— Извинете ме, но…

— Няма да ви извиня — отвърна Посуело с точно премерена доза надменност. — Прекосихме границата с Амазония поне преди пет минути. Ако опитате да предприемете по-нататъшни мерки, тя има всички основания да се защитава смъртоносно… дори срещу Косач.

Цитра използва думите му като знак да извади ловния нож, който беше скрила в расото си, и се изправи срещу мъжа.

— Ако направиш дори още една крачка с тази електрошокова палка, ще ти отрежа ръката.

Зад него във вагона на влака се появи кондуктор, за да провери какво става помежду им.

— Господине — заговори Цитра, — този мъж е чилиаржентински Косач, но не носи нито робата, нито пръстена си. Това не противоречи ли на законите в Амазония? — Цитра никога не беше изпитвала такава радост, че е запаметила добре уроците си по история на Косачите.

Кондукторът огледа мъжа от горе до долу, присви очи и му хвърли подозрителен, смразяващ поглед, от който на Цитра да ѝ стане ясно към чия страна клони.

— Освен това всеки чуждестранен Косач трябва да се регистрира преди преминаването на границата — допълни той. — Дори да се промъква през тунел.

Чилиаржентинският Косач бързо кипна:

— Оставете ме да си върша работата, или на мига ще ви избера за Прибирането.

— Не, няма — увери го Косач Посуело толкова спокойно, че Цитра се подсмихна. — Осигурявам му имунитет. Не можете да го изберете за Прибирането.

— Какво?

Тогава амазонският Косач вдигна ръка право към лицето на кондуктора, той я сграбчи и целуна пръстена.

— Благодаря ви, Ваша чест.

— Този човек ме заплаши с насилие — обърна се Цитра към кондуктора. — Настоявам да го свалите на следващата гара, заедно с всички останали дегизирани Косачи, които пътуват с него.

— С най-голямо удоволствие — отвърна кондукторът.

— Не може да го направите — настояваше Косачът.

Но няколко минути по-късно откри, че може.

След като преследвачите ѝ бяха свалени от влака, Цитра се наслади на почивка от непрестанната игра на котка и мишка. Прикритието ѝ така или иначе се беше провалило и тя се преоблече в обикновени дрехи по мярка от багажа си — джинси и блуза на цветя, които не отговаряха много на стила ѝ, но все пак вършеха работа. Тоналистите бяха разочаровани, но в същото време не останаха особено изненадани, че не е една от тях. Оставиха ѝ брошура, която тя обеща да прочете, но подозираше, че няма да го стори.

— Каквато и да е крайната ти дестинация — посъветва я Косач Посуело, — трябва да смениш влака на Амазонската централна гара. Предлагам ти да се прехвърлиш на няколко влака в далечни посоки, преди да се спреш на този, който ти трябва в действителност, за да може ДНК детекторите да изпратят преследвачите ти в най-различни посоки.

Разбира се, колкото повече се мотаеше на гарата, толкова по-голяма ставаше опасността да бъде забелязана, но си струваше риска да се опита да обърка ДНК детекторите и да изпрати преследвачите си за зелен хайвер.

— Не знам защо те преследват — рече Косач Посуело, щом влакът спря на гарата, — но ако разрешиш проблемите си и получиш пръстена си, трябва отново да дойдеш в Амазония. Джунглата се простира през целия континент, както е било и в най-древни времена, и ние живеем под нейния балдахин. Ще видиш, че е великолепно.

— Мислех, че не обичате Косачи от чужди страни — отвърна му тя с усмивка.

— Има разлика между тези, които сами каним, и тези, които се натрапват — поясни той.

Цитра се постара да остави следи от своето ДНК в поне шест влака, преди да се вмъкне в един на път към Каракас на северното крайбрежие на Амазония. Дори и да имаше агенти, които я търсеха, тя не ги забелязваше, но не беше толкова самонадеяна да си въобразява, че е вън от опасност.

От Каракас Косач Кюри я беше инструктирала да следва линията на северното крайбрежие на изток, докато стигне в град на име Плая Пинтада. Трябваше да избягва ползването на обществени автомобили или други методи на придвижване, които биха могли да издадат местоположението ѝ, но Цитра откри, че колкото повече се приближаваше, толкова повече се засилваше решимостта ѝ. Щеше да стигне дотам и да довърши несигурното си пилигримство, дори да ѝ се наложеше да извърви останалата част от пътя пеша.

Как човек посреща убиец? Не излъчен от обществото елиминатор, а истински убиец. Индивид, който без благословията или дори разрешението му завинаги слага край на човешки живот?

Цитра знаеше, че Бурята предотвратява такава дейност по целия свят. Разбира се, случваше се някой да бъде блъснат пред кола или от покрив в изблик на гняв, но счупеното винаги можеше да се поправи. Извършваха се промени. От друга страна, ръкоположен Косач, който живееше извън юрисдикцията на Бурята, не се ползваше с подобна защита. Съживяването не е автоматично за Косачите — то трябва да бъде поискано. Но кой би могъл да твърди, че Косачът е попаднал в подла игра?

Това означаваше, че макар Косачите да бяха най-властните хора на Земята, можеха да станат и най-уязвими.

Днес Цитра даде обет да защити загиналия. Щеше да постигне справедливост за ментора си. Очевидно Бурята нямаше да застане на пътя ѝ — беше ѝ дала името на убиеца. Същото беше направила и Косач Кюри, когато я изпрати на тази мисията. Финалната фаза от обучението ѝ. Всичко зависеше от действията, които щеше да предприеме днес.

Плая Пинтада. Нарисуваният плаж. Днес крайбрежието беше осеяно с криви, очукани парчета дърво. Под намаляващата светлина на залеза те приличаха на ръце и крака на ужасни създания, които бавно се надигат от пясъка.

Цитра се сви зад изхвърлено от морето дърво във форма на дракон, криейки се в сянката му. От север приближаваше буря, надигаше се в морето и неумолимо се носеше към брега. Далечни светкавици вече проблясваха в дълбокия мрак, в отговор на разбиваща се вълна проехтя гръм.

Цитра разполагаше само със скромния набор от оръжия, както в самото начало: пистолет, сгъваем и ловен нож. Останалите бяха прекалено трудни за криене и ѝ се беше наложило да ги остави, преди да се качи на влака за Буенос Айрес. Случи се едва предишния ден, а ѝ се струваше, че е изминала цяла седмица оттогава.

Домът, който наблюдаваше, представляваше самостоятелна двуетажна постройка като много от къщите на плажа. Повечето от тях бяха скрити зад палми и пъстри райски птици. Отвъд нисък жив плет имаше вътрешен двор с изглед към морето. Лампите в къщата светеха. От време на време сянка минаваше зад завесите.

Цитра обмисли възможностите си. Ако вече беше Косач, щеше да го подложи на Прибирането според методите на Кюри. Нож в сърцето. Бързо и решително. Не се съмняваше в способността си го направи. Но не беше Косач.

Всяка гибелна атака просто би го усмъртила, а само след няколко минути щеше да пристигне линейка дрон и той щеше да бъде съживен. Това, което трябваше да направи тя, бе да го обезвреди. Да го повали, без той да изпада в безсъзнание, и да изтръгне признания. Дали работеше с друг Косач, или действаше сам? Дали беше подкупен като свидетелите? Дали го мотивираше обещание за имунитет, или лична вендета срещу Фарадей? Щом узнаеше истината, Цитра щеше да отведе мъжа при Косач Посуело или някой друг във Форума на Косачите в Амазония. Така дори Ксенократ нямаше да може да изкриви истината. Щеше да изчисти всички обвинения срещу нея и истинският злосторник щеше да получи подобаващо наказание за елиминирането на Косач. Вероятно тогава Цитра можеше да остане тук, в Амазония, и да избегне перспективата за Зимния конклав.

Най-сетне, при отшумяването на здрача, тя чу отварянето на плъзгаща се стъклена врата, надникна зад неравните ръбове на дървените отломки и видя, че той пристъпва във вътрешния двор, за да погледа приближаващата буря. Силуетът му беше идеално очертан на фона на светлината отвътре — като мишена на стрелбище. Нямаше как да я улесни повече. Тя извади пистолета си. Първо се прицели точно в сърцето му — навик, придобит по време на тренировките. Сетне снижи мерника и стреля в коляното му.

Изстрелът ѝ беше перфектен. Мъжът извика и падна долу, а Цитра хукна през пясъка, прескочи живия плет и го сграбчи за ризата с две ръце, докато онзи се гърчеше.

— Ще си платиш за това, което си сторил — изръмжа тя.

Тогава видя лицето на мъжа. Беше ѝ познато. Твърде познато. Първичният ѝ инстинкт ѝ подсказа, че това е поредната измама. Чак когато заговори, ѝ се наложи да приеме истината.

— Цитра?

Лицето на Косач Фарадей се беше изкривило в маска на болка и недоумение.

— О, боже, Цитра, какво правиш тук?

В шока си тя го пусна, главата на Косач Фарадей се удари силно в бетона, той изгуби съзнание и моментът придоби още по-ужасяващи измерения.

Прииска ѝ се да се обади за помощ, но кой щеше да се притече след това, което беше сторила?

Отново повдигна главата му и започна нежно да го гали, а кръвта от раненото му коляно се процеждаше между камъните във вътрешния двор, запълваше пукнатините в пясъка и го оцветяваше в мъртвешки червено и кафеникаво там, където засъхваше.

33.

Едновременно вестоносец и послание

Безсмъртието не може да промени природата на безумията и слабостите, присъщи на младостта. Невинността е осъдена на смърт в собствените ни ръце, жертва на грешки, които не можем да поправим. Затова оставяме настрана учудването, което сме се стремили да предизвикаме, заменяме го с белези, за които никога не говорим, твърде сложни, че да бъдат изличени от каквито и да е технологии. С всяко Прибиране аз отдавам от себе си, с всеки живот, отнет в името на човечеството, скърбя за момчето, което някога бях, и чието име понякога ми е трудно да си припомня. Копнея за място отвъд безсмъртието, където чрез чудото на възкресението отново да бъда частица от онова момче.

Из официалния дневник на Почитаемия Косач Фарадей

Цитра го завлече вътре. Настани го на канапето и направи турникет, за да спре кръвта. Фарадей простена, започна да се съвзема и щом пелената на безсъзнанието се разкъса, първата му мисъл беше свързана с нея.

— Не бива да си тук — промълви той немощно и завалено заради обезболяващите нанити в кръвоносната му система. Въпреки това лицето му се изкриви в агония.

— Трябва да ви отведа в болница — каза му тя. — Прекалено сериозно е, че нанитите да се справят.

— Глупости. Вече приглушиха най-силната болка. Що се отнася до лечебните, те ще свършат работа и без интервенция.

— Но…

— Нямам друг вариант — прекъсна я той. — Ако отида в болница, Форумът на Косачите ще узнае, че още съм жив. — Той се надигна и направи гримаса. — Благодарение на природата и нанитите коляното ми ще оздравее. Просто ще отнеме време, а такова имам достатъчно.

Тя вдигна крака му, превърза го и седна на пода до него.

— Толкова ли беше възмутена, задето си тръгнах, че търсиш кърваво отмъщение? — попита той леко шеговито. — Твърде обидена ли си, че успях тайно да се оттегля, вместо да избера Самоприбирането?

— Помислих ви за друг — обясни тя. — Човек на име Джералд ван дер Ганс…

— Рожденото ми име — съобщи ѝ той. — Името, от което се отказах, когато станах Почитаемия Косач Майкъл Фарадей. Но това не обяснява присъствието ти тук. Освободих те, Цитра… и теб, и Роуан. Като инсценирах Самоприбиране, освободих и двама ви от стажа. Трябваше да си се върнала към стария си живот и да си забравила, че някога съм те изтръгнал от него. Защо си тук?

— Искате да кажете, че нямате представа?

Той се надигна леко, за да я погледне в очите.

— За какво нямам представа?

И тя му разказа всичко. Как, вместо да бъдат освободени, тя и Роуан са се озовали при Косачи Кюри и Годар. Как Ксенократ се беше опитал да припише убийството на Фарадей на нея и как Косач Кюри ѝ беше помогнала да стигне до местонахождението му. Докато говореха, той притисна очи, сякаш бе готов да ги извади.

— А аз си стоя тук, без да се интересувам от нищо.

— Как може да не сте знаели? — в съзнанието ѝ Фарадей винаги знаеше всичко, дори най-невероятните факти.

Косач Фарадей въздъхна.

— Мария… Косач Кюри… тя е единственият член на Форума на Косачите, който е наясно, че съм жив. В момента съм изцяло скрит от системата. Единственият начин някой да стигне до мен, е да го направи лично. Затова те е изпратила. Ти си едновременно вестоносецът и посланието.

Настъпи неловък момент. Откъм морето се разнесе гръм, доста по-близо от преди. Светкавиците проблясваха по-ярко.

— Наистина ли сте умрели седем пъти заради нея? — попита Цитра.

Той кимна.

— И тя заради мен. Нали ти го каза? Е, беше много отдавна.

Навън най-сетне рукна проливен дъжд.

— Харесва ми как вали тук — продължи той. — Напомня ми, че някои сили на природата не могат да бъдат подчинени докрай. Те са вечни, което е много по-добра алтернатива на безсмъртието.

И те се заслушаха в успокоителната монотонност на капките, докато Цитра се умори толкова, че вече не можеше и да мисли.

— И какво предстои сега? — попита тя.

— Много е просто всъщност. Ти ще си починеш, а аз ще се лекувам. Всичко останало е тема на бъдещи разговори. — После посочи. — Спалнята е там. Очаквам да се наспиш добре цяла нощ, а на сутринта да ми изброиш всичките си отрови, подредени по токсичност.

— Моите отрови?

Въпреки болката и замайването от болкоуспокоителните Косач Фарадей се усмихна.

— Да, твоите отрови. Ти мой стажант ли си, или не?

Цитра не можа да не му се усмихне в отговор.

— Да, Ваша чест, такава съм.

34.

На второ място сред най-ужасните неща, които някога ще ти се наложи да направиш

Колкото по-дълго живеем, толкова по-бързо като че ли минават дните ни. Твърде тревожно, ако живееш цяла вечност. Годината сякаш изтича за няколко седмици. Десетилетията отлитат без следа. Започваме да привикваме с неизбежното робство на живота си, докато в един момент не се погледнем в огледалото и не видим почти непознато лице, което ни умолява да се подложим на подмладяване, за да бъдем както преди.

Но наистина ли ставаме по-млади, щом преминем през процедурата?

Запазваме спомените си, навиците, неосъществените си мечти. Телата ни може да са подвижни и здрави, но какъв ще е краят. Няма край. Никога няма да има.

Наистина вярвам, че смъртните са се стремили по-искрено към целите си, тъй като са съзнавали, че времето е от значение. Ами ние? Можем да отлагаме всичко много по-дълго от онези, на които им предстои да умрат, защото смъртта се е превърнала в изключение, вместо в правило.

Застоят, според който така пламенно избирам субектите за Прибирането, прилича на епидемия, която постоянно се разраства. Има моменти, в които се боя, че ще изгубя битката срещу старомодния апокалипсис на живите мъртви.

Из официалния дневник на Почитаемата Косач Кюри

Зимата неумолимо приближаваше. В началото Роуан пресмяташе хората, чийто живот временно бе прекратил, но след това изгуби бройката. Повече от десет на ден, седмица след седмица, месец след месец. Всички се смесваха. За осемте месеца, в които тренира при Косач Годар, беше извършил повече от две хиляди елиминирания, в повечето случаи сред едни и същи хора, отново и отново. Дали го презираха, чудеше се, или приемаха действията му просто като работа? Имаше случаи, в които тренировката изискваше от тях да бягат или дори да се отбраняват. Повечето не се справяха, но имаше и очевидно обучени. На някои от тренировките самите мишени бяха въоръжени. Беше порязван, пронизван и прострелван, но никога толкова жестоко, че да му е необходимо съживяване. Беше се превърнал в изключително добре обучен елиминатор.

— Ти се усъвършенства повече от най-смелите ми очаквания — призна му Годар. — Подозирам, че си носел искрата у себе си, но никога не си допускал, че може да се превърне в такъв изпепеляваш пожар!

И да, беше започнал да изпитва удовлетворение, точно както беше предвидил Косач Годар. Също така, в съответствие с очакванията на Косач Волта, Роуан се презираше заради това.

— Чакам с нетърпение да те ръкоположат — каза му Волта един ден след съвместния им следобеден урок. — Може би аз и ти ще можем да се отделим от Годар. Да извършваме Прибирането със свое собствено темпо и по наш начин. — Но Роуан знаеше, че Волта никога няма да намери подходящ момент да се откъсне от притегателната сила на Годар.

— Предполагаш, че ще изберат мен пред Цитра — отбеляза Роуан.

— Цитра я няма — напомни му Волта. — От месеци няма и следа от нея. Ако покаже лицето си на конклава, Бижутерийната комисия няма да бъде възторжена от дългото ѝ отсъствие. Трябва единствено да преминеш през финалния тест, а ти несъмнено ще победиш.

Точно от това се боеше Роуан.

Новината за изчезването на Цитра беше достигнала до него неофициално. Не беше наясно с всички подробности. Била обвинена за нещо от Ксенократ. Била свикана спешна среща на дисциплинарната комисия и Косач Кюри се появила в нейна защита, за да изчисти името ѝ от обвинения в непочтени действия. Обвинението вероятно бе дирижирано от Годар, тъй като той беше бесен от решението на дисциплинарната комисия да спре преследването. Но дотогава Цитра вече се беше изпарила. Изглежда, дори Косач Кюри нямаше представа къде е.

На следващия ден Годар поведе всичките си младши Косачи и Роуан на поход за Прибирането, подклаждан от гнева си. Изпусна парата си докрай на претъпкан есенен фестивал — този път Роуан не успя да спаси никого, тъй като Чомски го държеше плътно до себе си в ролята му на оръженосец. Косач Чомски използва огнехвъргачката си, за да овъгли царевичен лабиринт, така че димът да прогони хората и те да бъдат изловени от останалите Косачи.

Този път в немилост беше Косач Волта, тъй като хвърли контейнер с отровен газ в горящия лабиринт. Изключително ефикасно, но така открадна бройки за елиминиране от Годар и останалите Косачи.

— Направих го от човечност — довери Волта на Роуан. — По-добре е да умреш от газ, отколкото от огън. — А след това добави. — Или да бъдеш покосен точно когато си мислиш, че си се измъкнал от лабиринта.

Може би Роуан грешеше за Волта. Може би щеше да избяга от Годар… но със сигурност нямаше да го направи без Роуан. Още една причина да спечели пръстена.

До края на тази ужасна вечер всички бяха изпълнили квотата си, но кръвожадността на Годар като че ли още не беше задоволена. Гневеше се на системата, макар и само пред учениците си, и копнееше за деня, в който Косачите нямаше да се съобразяват с ограничения в Прибирането.

Цитра се върна при Косач Кюри в Къщата с водопада седмици преди Зимния конклав. Месецът на Светлините тъкмо беше започнал и се разменяха подаръци между приятели и любими хора, за да се отпразнуват древни чудеса, които всъщност никой вече не си спомняше.

За разлика от ужасното пътешествие към северното амазонско крайбрежие, Цитра летя към дома удобно и спокойно. Не се налагаше да се оглежда през рамо през пет минути, тъй като вече никой не я преследваше. Както беше обещала Косач Кюри, името ѝ беше изчистено от всякакви обвинения в непочтеност. И докато Косач Мандела беше изпратил на Косач Кюри бележка, в която молеше за извинение пред Цитра, Свещеното острие Ксенократ не направи подобен жест.

— Ще се преструва, че никога не се е случвало — сподели ѝ Косач Кюри, щом двете поеха с кола от летището. — Това е най-близкото до извинение, на което този човек е способен.

— Но се случи — настоя Цитра. — Наложи се да се хвърля от сграда, за да избягам.

— А на мен ми се наложи да взривя две наистина прекрасни коли — припомни унило Косач Кюри.

— Няма да забравя какво направи той.

— И не бива. Имаш пълното право да съдиш Ксенократ строго… но не прекалено. Подозирам, че в играта има повече променливи, отколкото предполагаме.

— Така каза и Косач Фарадей.

Косач Кюри се усмихна при споменаването на името му.

— И как е нашият добър приятел Джералд? — попита тя и намигна закачливо.

— Информацията за смъртта му е била силно преувеличена — отвърна Цитра. — Занимава се предимно с градинарство и дълги разходки по плажа.

Фактът, че Фарадей още е жив, беше информация, която и двете възнамеряваха да запазят в тайна. Дори Косач Мандела повярва, че Цитра е останала при близки на Косач Кюри в Амазония и нямаше причина да подозира, че не е истина.

— Вероятно ще се присъединя към него на плажа му след стотина години — призна Косач Кюри. — Но засега имам доста за вършене във Форума на Косачите. Предстоят ми твърде важни битки. — Цитра забеляза как стисна волана при тези думи. — Бъдещето на всичко, в което вярваме като Косачи, е заложено на карта, Цитра. Говори се дори за премахването на квотите. Точно затова трябва да вземеш пръстена. Знам, че ще бъдеш точно такъв Косач, какъвто ми е нужен.

Цитра отмести поглед. Без ежедневното извършване на Прибирането обучението ѝ при Косач Фарадей през последните няколко месеца се изразяваше в усъвършенстване на съзнанието и тялото ѝ. Но най-важното, представляваше достигането на морал и етично ниво, към каквито традиционните Косачи трябва да се придържат. Нямаше нищо общо със „старата школа“. Просто така беше правилно. Цитра знаеше, че тези високи идеали отсъстват в обучението на Роуан, но това не означаваше, че не ги пази в сърцето си въпреки кръвожадния си ментор.

— Роуан също може да стане добър Косач — каза Цитра.

Косач Кюри въздъхна.

— Вече не може да му се вярва. Виж какво ти причини на Конклава на жътвата. Можеш постоянно да му търсиш извинения, но истината е, че той вече е неизвестна величина. Обучението под ръководството на Годар е способно да го промени по начин, който никой не би могъл да предвиди.

— Дори да е истина — промълви тихо Цитра, най-сетне стигайки до същината, която обикаляха отдалеч, — не знам как бих могла да го подложа на Прибирането.

— Това ще е на второ място сред най-ужасните неща, които някога ще ти се наложи да направиш — съгласи се Косач Кюри. — Все пак ще трябва да намериш начин да го изпълниш, Цитра. Имам вяра в теб.

Ако избирането на Роуан за Прибирането бе второ сред най-болезнените задачи за Цитра, коя ли щеше да е най-болезнената? Не посмя да попита, тъй като наистина не искаше да знае.

35.

Заличаването е наша запазена марка

Толкова много от архаичните ни традиции и правила трябва да бъдат оспорени. Основателите, колкото и добронамерени да са били, все още са страдали от манталитета на смъртните заради близостта с Епохата им. Не са можели да предвидят нуждите на Форума на Косачите.

Първо бих се заел с квотите. Абсурдно е да можем свободно да избираме методите и критериите си за Прибирането, но не и бройката. Ежедневно ни се налага да се спираме и да мислим дали не сме избрали твърде много, или прекалено малко хора за Прибирането. Най-добре е да ни позволят да извършваме Прибирането в пълна дискретност. Така Косачите, които осъществяват твърде малко Прибирания, няма да бъдат наказвани, тъй като Косачи с по-здрав апетит към службата си ще балансират недостига им. Така ще можем взаимно да си помагаме, а нима помощта към приятели Косачи не е благо за всички нас?

Из официалния дневник на Почитаемия Косач Годар

В последният ден от годината, само три дни преди Зимния конклав, косач Годар поведе още една експедиция по Прибирането.

— Но ние вече достигнахме квотата си за годината — побърза да им напомни Косач Волта.

— НЯМА да се ограничавам с технически въпроси! — кресна Годар. Роуан си помисли, че Годар дори е способен да удари Волта, но той се успокои и добави: — Докато започнем с Прибирането, в Паназия ще е настъпила Годината на капибара. Доколкото ми е известно, това ни позволява да причисляваме такива случаи на елиминиране към новата година. Така ще се върнем навреме за новогодишното празненство!

Косач Годар реши, че е ден за самурайски мечове, макар Чомски да отказа да се раздели с огнехвъргачката си.

— Известен съм с нея. Защо да накърнявам имиджа си?

До момента Роуан беше придружавал Годар на четири мисии по Прибирането. Откри, че може да избяга във вътрешното си кътче, където беше по-малко от участник, дори не и наблюдател. Отново се превърна в маруля. Незначителен и маловажен. Лесно пренебрежим и забравен. Това беше единственият начин да запази разсъдъка си в кървавия спорт на Годар. Понякога дотолкова забравяха за присъствието му, че в суматохата успяваше да помогне на няколко души да се измъкнат. Друг път се налагаше да стои плътно до Годар, да презарежда или сменя оръжията му. Не знаеше каква ще е ролята му този път. Щом Годар се канеше да използва единствено самурайски меч, нямаше да се налага да бъде негов оръженосец. Въпреки това той заръча на Роуан да вземе допълнителен меч.

Сутринта, докато се приготвяха за излизане, организацията на партито вече течеше с пълна пара. Беше пристигнал камионът за доставки, а масите бяха подредени из цялото имение. Новогодишното празненство беше от малкото предварително подготвени партита на Годар, а списъкът с гостите — пълен със звезди.

Хеликоптерът кацна на предната морава и събори тентата, издигната заради партито, като литнала от маса салфетка.

— Днес ще осигурим така необходимата обществена услуга — обяви Годар прекалено жизнерадостно. — Ще разпръснем малко тълпата. — Но не уточни какво имаше предвид.

След излитането на хеликоптера Роуан изпита неприятно пробождане в стомаха и знаеше, че няма нищо общо с издигането.

Приземиха се в обществен парк, в центъра на празно футболно игрище, покрито с тънка пелена от сняг. В края на парка имаше детска площадка, където прохождащи дечица, необезпокоени от студа и добре екипирани за него, се катереха, люлееха се и копаеха в пясъка. В мига, в който родителите зърнаха Косачите да излизат от хеликоптера, събраха децата си и побързаха да се отдалечат, без да слушат протестите на малките.

— Дестинацията ни е на няколко пресечки оттук — обясни Косач Годар. — Не исках да кацаме прекалено близо и да развалям елемента на изненада. — А след това бащински прегърна Роуан през раменете. — Днес е встъпването в длъжност на Роуан — допълни той. — Днес за пръв път ще извършиш Прибирането!

Роуан отскочи.

— Какво? Аз? Не мога? Аз съм само стажант!

— Като пълномощник, момчето ми! Както ти позволих да раздаваш имунитет с пръстена ми, така ще извършиш и Прибирането днес и бройката ще се причисли към моите. Приеми го като подарък. Не е нужно да благодариш.

— Но… това не е позволено!

Годар беше непреклонен.

— Нека някой възрази. О, какво чувам? Тишина!

— Не се тревожи — обърна се Волта към Роуан. — С тази цел си тренирал. Ще се справиш добре.

Тъкмо от това се тревожеше Роуан. Не искаше да се справи „добре“. Искаше да му е неприятно. Искаше да се провали, тъй като единствено провалът щеше да му докаже, че е запазил частица от своята човечност. Имаше чувството, че мозъкът му ще се изстреля от носа и ушите му. Надяваше се да стане така, тогава нямаше да му се налага да избира никого за Прибирането. Ако се наложи да го направя, каза си той, ще бъда милостив като Косач Фарадей. Няма да изпитвам удоволствие. НЯМА да изпитвам удоволствие!

Завиха зад ъгъла и Роуан видя крайната им цел: постройка, изградена така, че да прилича на стара кирпичена мисия, съвсем не на място в студената Средмерика. Железният символ върху високата камбанария представляваше силно издължен двузъбец. Това беше манастир на тоналисти.

— Зад тези стени живеят почти сто тоналисти — обяви Годар. — Целта ни е всички да станат субект на Прибирането.

Косач Ранд се ухили. Косач Чомски провери настройките на оръжието си. Само Косач Волта като че имаше известни резерви.

— Всичките?

Годар сви рамене, сякаш не беше кой знае какво. Животът на тези хора не означаваше нищо.

— Заличаването е наша запазена марка — отговори той. — Невинаги успяваме, но опитваме.

— Но това… това е нарушаване на втората заповед. Показва явно пристрастие.

— Стига, Алесандро — заговори Годар възможно най-покровителствено. — Пристрастие към кого? Тоналистите дори не са регистрирана културна група.

— Не могат ли да бъдат считани за религиозна секта? — намеси се Роуан.

— Сигурно се шегуваш — възкликна Косач Ранд. — Те са истинско недоразумение!

— Точно така! — съгласи се Годард. — Подиграват се с вярата от Епохата на смъртните. Религията е най-ценената част от историята, а те са я превърнали в извращение.

— Да ги подложим на Прибирането до един! — отсече Чомски и приготви оръжието си.

Годар и Ранд също извадиха мечовете си. Волта погледна Роуан и изрече тихо:

— Най-хубавото в Прибирането от този тип е, че приключва бързо.

След това също извади меча си и последва останалите през вратата на арковидния портал, която тоналистите винаги оставяха отворена за изгубени души, търсещи утеха. Нямаха представа какво ги очаква.

По улицата бързо се разнесе мълва, че малка елегия от Косачи е влязла в храм на тоналисти. Присъщо на човешката природа, слухът скоро гласеше, че Косачите са поне десет, а може би повече. Също толкова присъщо на човешката природа, доста хора, по-развълнувани, отколкото изплашени, прекосиха улицата, за да се опитат да зърнат Косачите, а вероятно и касапницата, която са оставили след себе си. Но това, което виждаха, беше едно-единствено момче — стажант, застанал пред отворените врати с гръб към тълпата.

На Роуан беше наредено да остане край портите с изваден меч, за да не допусне някой да избяга. Но щом изпадналите в паника тоналисти го видеха с меча и гривната на стажант, те побягваха обратно в сградата и се превръщаха в плячка за Косачите. Той стоя там пет минути, а после напусна поста си на вратата и се изгуби в приличащия на лабиринт комплекс. Чак тогава хората започнаха да се измъкват към безопасността.

Звуците на мъчението бяха почти непоносими. Мисълта, че от него се очаква да извърши Прибирането, не му позволяваше да се затвори в себе и този път. Мястото представляваше лабиринт от вътрешни дворове и пътеки с нелогична подредба. Роуан нямаше представа къде се намира. От лявата му страна гореше сграда, а дворът беше осеян с трупове, маркирали пътя на Косачите. Една жена беше приклекнала в опит да се прикрие зад храст с почти опадали листа, гушкаше бебе и отчаяно се мъчеше да го накара да мълчи. Изпадна в паника, щом съзря Роуан, изпищя и стисна бебето още по-силно.

— Няма да ви нараня — успокои я той. — Никой не пази главния вход. Ако побързате, ще се измъкнете. Вървете!

Тя не се поколеба. Хукна веднага. Роуан можеше само да се надява, че няма да се натъкне на друг Косач по пътя си.

После зави зад ъгъла и видя човек, свит зад една колона, разтърсен от ридания. Не беше някой от тоналистите. Беше Косач Волта. Мечът му лежеше на земята. Жълтата му роба беше изцапана в алено, с блестяща и хлъзгава кръв бяха облени и ръцете му. Щом видя Роуан, той се извърна встрани и захлипа още по-силно. Роуан коленичи до него. Стискаше нещо в ръка. Не беше оръжие, а друго.

— Свърши — промълви Волта почти шепнешком. — Вече свърши.

Съдейки по звуците, които се носеха из целия комплекс, изобщо не беше свършило.

— Какво се случи, Алесандро? — попита Роуан.

Тогава Волта вдигна измъчен поглед, като на човек, обречен на вечно проклятие.

— Мислех си… мислех, че е офис. Или може би склад. Че ще вляза там, ще заваря най-много двама души. Ще извърша Прибирането възможно най-безболезнено и ще продължа. Така си мислех. Но не беше офис. Нито пък склад. Беше класна стая.

Той отново захлипа и продължи:

— Имаше повече от десет деца. Криеха се. Криеха се от мен, Роуан. Но имаше едно момче. Излезе напред. Учителят се опита да го спре, но то излезе напред. Не се боеше. Вдигна един от глупавите им камертони. Държеше го така, сякаш ще ме прогони с него. „Няма да ни нараниш“, каза ми то. След това го удари в чина, за да зазвъни, и отново го вдигна към мен. „Според силата на тона няма да ни нараниш“, настоя. И беше напълно убедено, Роуан. Вярваше в силата му. Вярваше, че тя ще го защити.

— Какво направи ти?

Волта затвори очи и думите му прозвучаха като ужасяващ писък:

— Прибрах го… прибрах всички тях.

После разтвори окървавената си длан и показа малкия камертон на момчето. Падна на земята с тихо фалшиво дрънчене.

— Какви сме ние, Роуан? Какви сме ние, по дяволите? Не може да е редно да сме такива.

— Не е. Никога не е било. Годар не е Косач. Може и да има пръстен, може да има лиценз за Прибирането, но не е Косач. Той е убиец и трябва да бъде спрян. Можем да намерим начин да го спрем, аз и ти!

Волта поклати глава и погледна кръвта върху дланите си.

— Свърши — повтори. После пое насечено дъх и изведнъж възвърна спокойствието си. — Свърши и аз се радвам, че е така.

В този момент Роуан разбра, че кръвта по ръцете на Волта не е от жертвите му. Беше от китките на самия Волта. Разрезите бяха назъбени и дълги. Бяха направени съвсем целенасочено.

— Алесандро, не! Не биваше! Трябва да се обадим за линейка дрон. Не е прекалено късно.

Но и двамата знаеха, че е.

— Всеки Косач има правото да упражни Самоприбирането. Не можеш да ми го отнемеш, Роуан. Дори не опитвай…

Кръвта вече бе навсякъде, обагрила снега във вътрешния двор. Роуан нададе вой. Никога не се беше чувствал толкова безпомощен.

— Съжалявам, Алесандро. Толкова съжалявам…

— Истинското ми име е Шон Добсън. Ще ме наричаш ли така, Роуан? Ще ме наричаш ли с истинското ми име?

Роуан промълви през сълзи.

— Беше… беше чест да те познавам, Шон Добсън.

Той се облегна на Роуан, едва държеше главата си изправена, а гласът му ставаше все по-немощен.

— Обещай ми да бъдеш по-добър Косач, отколкото бях аз.

— Обещавам, Шон.

— Тогава може би… може би…

Но каквото и да искаше да каже, то се стопи в последната му капка живот. Той отпусна глава върху рамото на Роуан, докато далечните викове на агония изпълваха мразовития въздух.

36.

Тринайсетото елиминиране

Всеки ден се моля, както са го правили предците ми. Някога са се молили на богове, които са допускали грешки и са били непостоянни. След това на един Господ, който е отсъждал строго и страховито. След това на любящ и прощаващ Бог. Най-накрая пред безименна сила.

Но на кого може да се моли безсмъртен човек? Нямам отговор на този въпрос и въпреки това извисявам глас в празното пространство с надежда да достигне до по-далечно място от дълбините на душата ми. Моля за напътствия. И кураж. И се моля — о, как се моля! — никога да не стана безчувствен към смъртта, която ми се налага да причинявам, че да я приемам за нещо нормално. Банално.

Най-изконното ми желание за човечеството не е мир или удобства и радост. То е да продължим да умираме по малко в себе си всеки път, щом станем свидетели на нечия смърт. Защото единствено болката от съчувствие ще ни запази човечни. Не съществува Бог, който да ни помогне, ако някога изгубим това.

Из официалния дневник на Почитаемия Косач Фарадей

Годар се намираше в светилището на параклиса и приключваше ужасната си задача. Навън виковете започваха да заглъхват, щом Чомски и Ранд довършваха започнатото. От другата страна на вътрешния двор гореше сграда. Пушек и студен въздух нахлуваха през счупените прозорци на параклиса. Годар стоеше отпред до олтара, който представляваше издължен лъскав двузъбец, и каменна купа с мръсна вода.

В параклиса беше останал само един жив тоналист. Беше оплешивяващ мъж, а расото му се различаваше от тези на мъртвите наоколо. Годар го хвана с една ръка, а с другата замахна с меча. След това се обърна, видя Роуан и се усмихна.

— Ах, Роуан! Тъкмо навреме — рече той весело. — Запазих отчето за теб.

Свещеникът имаше по-скоро предизвикателно, отколкото уплашено изражение.

— Това, което сторихте тук днес, само ще помогне на каузата ни — заяви той. — Мъчениците свидетелстват много по-добре от живите.

— Мъченици в името на какво? — процеди Годар и почука с острието на меча си по гигантския камертон. — На това? Бих се изсмял, ако не беше така отвратително.

Роуан се приближи, без да обръща внимание на касапницата наоколо, втренчен единствено в Годар.

— Пусни го.

— Защо? Движеща се мишена ли предпочиташ?

— Предпочитам да нямам мишена.

Най-сетне Годар разбра. Ухили се, сякаш Роуан беше казал нещо много приятно или забавно.

— Да не би младият господин да изразява неодобрение?

— Волта е мъртъв — съобщи му Роуан.

Радостното изражение на Годар помръкна, но съвсем малко.

— Нападнали са го тоналистите? Скъпо ще си платят!

— Не бяха те. — Роуан дори не се опита да прикрие враждебността в тона си. — Упражни Самоприбирането.

Годар се сепна. Отчето се опита да се освободи от хватката му и Косачът го удари с такава сила в каменното басейнче, че той изгуби съзнание, а после го пусна на земята.

— Волта беше най-слабият сред нас — отсече Годар. — Не съм напълно изненадан. Щом бъдеш ръкоположен, ще се радвам да заемеш мястото му.

— Няма да го направя.

Годар зяпна слисано срещу Роуан. Добре го огледа. Взираше се натрапчиво. Годар беше проникнал в съзнанието му — дори по-дълбоко, в душата му, — а Роуан не знаеше как да го прогони.

— Знам, че двамата с Алесандро бяхте близки, но той не беше като теб, Роуан, повярвай ми. Никога не е притежавал такава страст. Но ти, да. Виждал съм я в погледа ти. Виждал съм те, докато тренираш. Изживяваш момента. Всяко елиминиране е съвършено.

Роуан осъзна, че не може да отмести поглед от Годар, който беше оставил меча и бе протегнал ръце, сякаш приканваше за прегръдката на Спасителя. Диамантите на робата му блещукаха замайващо от пожара в далечината.

— Можеха да ни нарекат Жътвари — продължи Годар, — но нашите основатели са решили да бъдем Косачи… тъй като ние сме покосяващото оръжие на безсмъртната ръка на човешкия вид. Ти си чудесно оръжие, Роуан, остро и прецизно. А когато замахнеш, е истинско удоволствие да те наблюдава човек.

— Престани! Не е истина!

— Знаеш, че е така. Роден си за това, Роуан. Не се отказвай.

Отчето простена, започна да се връща в съзнание. Годар го вдигна на крака.

— Подложи го на Прибирането, Роуан. Не се съпротивлявай. Прибери го сега. И се наслади.

Роуан стисна здраво оръжието си и се извърна към помътнелия, полусъзнателен поглед на свещеника. Макар да се стараеше да отстоява позицията си, не можеше да отрече силата на внушението.

— Ти си чудовище! — кресна той. — От най-лошите, защото не просто убиваш, но превръщаш и другите в убийци като себе си.

— Не гледаш нещата от правилния ъгъл. Хищникът винаги е чудовище за жертвата си. За газелата лъвът е същински дявол. За мишката орелът е кръвожаден демон. — Той пристъпи напред, все още стиснал здраво отчето в хватката си. — Ти орел ли ще бъдеш, Роуан, или мишка? Ще се издигнеш високо или ще хукнеш да се криеш? Защото днес можеш да избираш само между двете.

Главата на Роуан олекна. Миризмата на кръв и пушек, лъхаща от счупените прозорци, го замая и разми мислите му. Свещеникът не изглеждаше по-различно от мишените, с които тренираше всеки ден, и за миг се пренесе на моравата по време на урок по изкуството на елиминиране. Роуан извади меча си и замахна напред, изпълнен със страст, както беше наредил Годар, и щом си позволи да ѝ се поддаде, се почувства толкова освободен, че нямаше думи да го опише. Много месеци беше тренирал за това и сега най-сетне разбра защо Годар винаги оставяше последния да си иде, преди Роуан да се прицели и да го съсече на парчета.

За да го подготви за днешния ден.

Днес най-сетне щеше да доведе нещата докрай и така щеше да протича всеки ден оттук нататък, щом излезеше да извършва Прибирането — щеше да държи оръжието до последния момент и до последния куршум, докато не останеше никой.

Преди дори да помисли, преди съзнанието му да му каже да спре, той се хвърли напред към свещеника с всички сили, най-сетне стигнал финалната точка.

Мъжът ахна и отстъпи встрани, острието го беше подминало.

Вместо това оръжието на Роуан прониза истинската си цел. Заби се в Косач Годар чак до дръжката.

Сега Роуан беше близо до Годар. На сантиметри от лицето му, гледаше го в широко отворените очи.

— Аз съм такъв, какъвто ти ме направи — заяви той на Косача. — И имаш право: хареса ми. Хареса ми повече от всичко друго, което съм правил през живота си. — След това със свободната си ръка се пресегна и измъкна пръстена от ръката на Годар. — Не заслужаваш да го носиш. Никога не си заслужавал.

Годар отвори уста да заговори, вероятно да подхване някой от красноречивите си монолози, но Роуан не искаше повече да го слуша, затова отстъпи назад, извади меча от корема на Годар, направи широк замах и отсече главата му с един удар. Тя хвръкна и падна в басейнчето с мръсна вода, сякаш беше приготвено тъкмо за нея.

Тялото на Годар се строполи безжизнено на земята и в настъпилата пълна тишина чу зад гърба си:

— Какво направи, по дяволите?

Роуан се обърна и видя Чомски и Ранд на входа на параклиса.

— Прибирането ти е гарантирано, щом го съживят!

Роуан се остави на тренираното си съзнание. Аз съм оръжието, каза си. А в този момент беше смъртоносно оръжие. Чомски и Ранд се защитаваха срещу него и макар да бяха добри, не можеха да се сравняват с точността и прецизността му. Мечът на Роуан прониза Ранд дълбоко, но тя го изрита от ръката му с добре овладяно движение от Бокатор. Роуан отговори с още по-добър ритник, който прекърши гръбнака ѝ. Чомски подпали ръката на Роуан с огнехвъргачката си, но Роуан се претърколи на земята, угаси я, грабна камертона, поставен до олтара, и го стовари върху Чомски като чука на Тор. Замахваше отново и отново в тон със звука, докато отчето не хвана ръката му, за да го спре.

— Достатъчно, синко. Мъртъв е.

Роуан пусна оръжието си. Чак тогава си позволи да свали гарда.

— Ела с мен, синко — продължи мъжът. — При нас има място за теб. Можем да те скрием от Форума на Косачите.

Роуан погледна протегнатата ръка на човека, но дори и сега думите на Годар го преследваха. Орел или мишка? Не, Роуан нямаше да се уплаши и да се крие. Имаше още работа за вършене.

— Бягай оттук — каза той на мъжа. — Потърси други оцелели, ако има такива, и се махайте… но побързайте.

Мъжът го погледна още веднъж, а после се обърна и излезе от параклиса. Щом той си тръгна, Роуан взе огнехвъргачката и направи каквото трябваше.

Навън на улицата вече бяха пристигнали пожарни коли, а служители на реда възпираха тълпата. Целият манастир гореше и макар пожарникарите да бързаха към пламъците, бяха спрени от млад мъж, който излезе през главния портал.

— Това е дело на Косачи. Няма да се намесвате — заяви той.

Капитанът на пожарникарите, който излезе напред, беше чувал за палежи, свързани с Косачи, но никога не беше ставал свидетел на такъв. Тук имаше нещо гнило. Да, момчето наистина носеше роба на Косач — кралскосиня, обсипана с диаманти — но тя определено не му беше по мярка. Пламъците поглъщаха комплекса с тревожно темпо и капитанът взе бързо решение. Което и да беше това хлапе, то не беше Косач и нямаше право да пречи на усилията им.

— Махни се от пътя! — нареди пренебрежително на момчето. — Останалите, обратно на работа.

Тогава младежът се завъртя със скоростта на светлината. Капитанът усети как подкосява краката му. Стовари се по гръб и изведнъж момчето се озова върху него, болезнено притиснало коляно в гърдите му, стиснало с длан гърлото му, опасно близо до трахеята. Внезапно престана да прилича на момче. Изглеждаше много по-голям. Много по-възрастен.

— КАЗАХ, ЧЕ ТОВА Е РАБОТА НА КОСАЧИ И НЯМА ДА СЕ НАМЕСВАТЕ, ИЛИ ЩЕ ПОДЛОЖА НА ПРИБИРАНЕТО ВСИЧКИ ВАС ОЩЕ СЕГА!

Капитанът на пожарникарите вече знаеше, че е допуснал жестока грешка. Никой друг освен Косач, не можеше да бъде по-авторитетен и да поеме такъв абсолютен контрол над дадена ситуация.

— Да, Ваша чест — изгъргори капитанът. — Съжалявам, Ваша чест.

Косачът се изправи и позволи на капитана да стане. Нареди на хората да се оттеглят, а след като го бяха видели да поваля така умело началника им, те изобщо не се поколебаха.

— Можете да пазите другите сгради от пожара — нареди младият Косач, — но ще оставите целия този комплекс да изгори до основи.

— Разбрано, Ваша чест.

После Косачът вдигна пръстена си и позволи на капитана да го целуне с такава сила, че се чу изтракването на счупен зъб.

Роуан усети как кожата му настръхва под пропитата с кръв роба на косач Годар, но колкото и неприятно да му беше, трябваше да изиграе ролята докрай. Справи се много по-убедително, отколкото предполагаше. Сам се уплаши от себе си.

Пожарникарите насочиха усилията си към опазването на околните сгради, като обливаха покривите им с пожарогасители. Роуан се озова между горящия манастир на тоналистите и тълпата, възпирана от силите на реда. Остана, докато високата камбанария не поддаде и гигантският двузъбец, обгърнат в пламъци, не се стовари на земята със скръбно дрънчене.

Превърнах се в най-голямото чудовище сред чудовищата, помисли си той, докато гледаше как всичко изгаря. Касапинът на лъвовете. Екзекуторът на орлите.

После, впрегнал всичките си усилия да не разкъса робата, Роуан си тръгна от всепоглъщащия пожар, който нямаше да остави друго от Косач Годар и учениците му, освен твърде овъглени кости, неподлежащи на съживяване.

Пета част

Титлата Косач

37.

Раздрусване на дървото

Косачи Ранд и Чомски водят тягостни разговори. Те са извратени, но за пръв път признавам, че може би тъкмо в това се крие част от чара им. Днес обсъждаха какъв метод биха избрали един ден за упражняване на Самоприбирането. Ноа каза, че би се изкатерил до върха на активен вулкан и заобиколен от грандиозна церемония, би се хвърлил в лавата. Айн заяви, че би се гмурнала дълбоко в Големия бариерен риф, докато остане без въздух или не бъде изядена от гигантска бяла акула. Искаха да се включа в играта им и да споделя какво ще направя аз. Наречете ме скучен, но не пожелах. Защо да говоря за Самоприбирането, когато то трябва да е на най-заден план в мислите ни? Нашата работа е да прекратяваме живота на другите, не своя… а аз възнамерявам да достигна хилядолетие.

Из официалния дневник на Почитаемия Косач Волта

— Трагедия. Ужасна трагедия. — Свещеното острие Ксенократ седеше на плюшеното канапе в грандиозното имение, което беше обитавал покойният Косач Годар допреди два дни. Сега се намираше срещу стажанта, който изглеждаше твърде спокоен за млад мъж, преминал през подобно премеждие. — Погрижих се да наложа забрана на всеки Косач в Средмерика срещу използването на огън на утрешния конклав.

— Определено с известно закъснение — каза му Роуан. Не говореше като стажант, а по-скоро като равен, което подразни Свещеното острие. Ксенократ изгледа изпитателно Роуан.

— Извадил си голям късмет, като си се измъкнал оттам жив.

Роуан го погледна право в очите.

— Бях поставен до външната порта — обясни той. — Когато видях ставащото, огънят вече се беше разраснал твърде много и нямаше какво да направя. Косач Годар и останалите бяха в капан. Това място беше истински лабиринт. — Роуан направи пауза. И той оглеждаше Ксенократ също толкова внимателно, колкото Свещеното острие оглеждаше него. — Вероятно всички останали Косачи ще решат, че нося ужасно лош късмет. След като преминах през двама Косачи само за година. Предполагам, че това анулира стажа ми.

— Глупости. Стигна толкова далеч — отвърна Ксенократ. — От уважение към Косач Годар ще вземеш финалния изпит тази вечер. Не мога да говоря от името на Бижутерийната комисия, но не се съмнявам, че предвид всичко, през което премина, ще бъдат на твоя страна.

— Ами Цитра?

— Ако ти получиш пръстена, вярвам, че ще подложиш госпожица Теранова на Прибирането и с това ще сложиш край на тази неприятна глава от историята ни.

Пристигна прислужник с шампанско и малки сандвичи. Ксенократ се огледа наоколо. В имението, претъпкано с прислужници през изминалите дни, сега беше останал само един. Останалите вероятно се бяха разбягали при вестта, че Годар и свитата му са загинали в пожар. Очевидно не само Ксенократ беше освободен от ненавременния край на Годар.

— Защо още си тук, след като всички останали са си тръгнали? — попита той прислужника. — Със сигурност не е от лоялност.

Роуан отговори:

— Всъщност, това е неговият имот.

— Да — отговори мъжът — но възнамерявам да го обявя за продан. Семейството ми и аз не можем да си представим да живеем повече тук. — Той подаде шампанско в ръката на Ксенократ. — Но винаги съм готов да служа на Свещеното острие.

Очевидно човекът се беше превърнал от прислужник в подмазвач. Не беше значителен преход. Щом той излезе от стаята, Ксенократ пристъпи към истинската причина да дойде тук — да раздруса дървото и да види какво ще падне от него. Наведе се към Роуан.

— Носят се слухове, че Косач — или поне някой, който прилича на Косач — е влязъл в спор с пожарникарите.

Роуан дори не мигна.

— И аз ги чух… има дори клипчета от телефони, качени в мрежата. Доста размазани от дима. Почти нищо не се вижда.

— Да, може би само засилват общото объркване.

— Има ли още нещо, Ваша Светлост? Защото съм доста изтощен, а тази вечер ми предстои финалният тест и трябва да си почина за него.

— Наясно си, че не всички във Форума на Косачите са убедени, че е било инцидент. За всеки случай ще трябва да започнем разследване.

— Логично — отговори Роуан.

— За момента успяхме да идентифицираме Косач Волта и Косач Чомски по пръстените и скъпоценните камъни от робите им, останали край останките им. Рубините на Чомски и цитрините на Волта. Що се отнася до Косач Ранд, почти сигурни сме, че е затисната под руините на гигантския камертон, паднал от покрива на параклиса.

— Логично — повтори Роуан.

— Все пак се оказа, че откриването на Косач Годар ще е истинско предизвикателство. Разбира се, толкова много тоналисти са били субект на Прибирането, преди пожарът да излезе от контрол, че е почти невъзможно да разчитаме на идентификация. Можем да предполагаме, че останките на Косач Годар ще бъдат заобиколени от малки диаманти и големия камък на пръстена му, дори всичко да се е разтопило.

— Логично — отбеляза Роуан за трети път.

— Не е логично обаче, че край скелета, който мислим за негов, не е намерено нито едно от тези неща — заяви Ксенократ. — Няма и череп.

— Странно — каза Роуан. — Е, сигурен съм, че е някъде там.

— Тема за размисъл.

— Може би трябва да потърсят по-старателно.

Чак тогава Ксенократ забеляза момичето, което стоеше на прага, сякаш не можеше да прецени дали да влезе, или да си иде. Ксенократ не беше сигурен колко е чула… дори и да имаше значение.

— Есме — извика я Роуан. — Влез. Спомняш си Негова Светлост Свещеното острие Ксенократ, нали?

— Да — отговори тя. — Той скочи в басейна. Беше забавно.

Ксенократ се размърда неспокойно при споменаването на случката. Не беше от моментите, които искаше да си спомня.

— Организирах връщането на Есме при майка ѝ — информира го Роуан. — Но може да искате сам да я отведете.

— Аз? — отвърна Ксенократ с престорено безразличие. — Защо бих искал нещо подобно?

— Защото сте загрижен за хората — продължи Роуан и намигна в точния момент. — За някои дори повече от други.

Свещеното острие гледаше дъщерята, която не би могъл да признае публично, нито дори само пред себе си, и леко се размекна. Момчето несъмнено го беше планирало. Коварно създание беше този Роуан Дамиш, хитър младеж — пускаше стръвта в нужния момент. Вероятно Роуан заслужаваше по-голямо внимание, отколкото му беше обърнал Свещеното острие в миналото.

Есме изчака да види какво ще се случи и Ксенократ най-сетне ѝ се усмихна сърдечно.

— С удоволствие ще те заведа у дома, Есме.

При тези думи Ксенократ се изправи да си върви, но засега не можеше да го направи. Трябваше да свърши още нещо. Да вземе решение в рамките на своите правомощия. Обърна се към Роуан.

— Вероятно трябва да използвам влиянието си и да отменя разследването — рече. — От уважение към загиналите ни другари. Нека паметта им не бъде петнена от непохватни патолози, които могат да накърнят достойнството им.

— Нека мъртвите си останат мъртви — съгласи се Роуан.

И така постигнаха неизказано споразумение. Свещеното острие щеше да престане да друса дървото, а Роуан щеше да запази тайната на Свещеното острие.

— Ако имаш нужда от място, на което да отседнеш, след като си тръгнеш оттук, Роуан, знай че вратата ми винаги е отворена за теб.

— Благодаря, Ваша Светлост.

— Не, аз ти благодаря, Роуан.

После Свещеното острие хвана Есме за ръка и я поведе към дома ѝ.

38.

Финалният тест

Властта върху живота и смъртта не може да се дава лекомислено, а само въз основа на стабилна и качествена преценка. Получаването на правомощията на Косач не бива да бъде лесно. Ние, които сме основали Форума на Косачите, сме се сблъсквали с трудности във времето и трябва да се уверим, че всеки, който се присъедини към нас в нашата мисия, ще се изправи пред изпит — не само поучителен, но и преобразяващ. Косач е най-висшето призвание сред човечеството и за да бъде осъществено то, новоприетият трябва да го почувства в самото ядро на душата си, за да не забравя никога цената на пръстена, който носи.

Разбира се, за страничните хора ритуалът, през който се преминава, може да изглежда немислимо жесток. Ето защо той трябва да остане свещена тайна.

Из официалния дневник на Почитаемия Косач Прометей,

първо Свещено острие на света

На втори януари, Годината на капибара, в деня преди Зимния конклав, Косач Кюри поведе Цитра на дълго пътуване до сградата на Капитолия в Средмерика.

— Финалният тест ще се проведе тази вечер, но няма да научиш резултата преди утрешния конклав — каза тя на Цитра. — Тестът е един и същ всяка година, за всеки стажант. Всеки преминава през теста сам.

Това беше нещо, което Цитра не знаеше. Струваше ѝ се логично финалният тест да е стандартна процедура, през която всички кандидати преминават, но някак мисълта да го направи сама, не в компанията на другите, ѝ се струваше обезпокоителна. Защото този път нямаше да се съревновава с Роуан и останалите. Щеше да се изправи единствено срещу себе си.

— Трябва да ми кажете какво представлява тестът.

— Не мога — отвърна Косач Кюри.

— Имате предвид, че няма да го направите.

Косач Кюри се замисли над думите ѝ.

— Права си. Няма да го направя.

— Ако мога да говоря откровено, Ваша чест…

— Кога не си говорила откровено, Цитра?

Цитра прочисти гърлото си и се опита да звучи възможно най-убедително.

— Играете прекалено честно и това ме поставя в неизгодна позиция. Не искате да страдам, защото сте твърде почтена, нали?

— В работата, която вършим, трябва да запазим всяка капка почтеност, която притежаваме.

— Сигурна съм, че останалите Косачи казват на стажантите си какъв е финалният тест.

— Вероятно — кимна Косач Кюри. — Но има вероятност и да не е така. Съществуват традиции, които дори най-безскрупулните сред нас не биха дръзнали да нарушат.

Цитра скръсти ръце и не продума повече. Съзнаваше, че се цупи, че се държи детински, но не я интересуваше.

— Нали вярваш на Косач Фарадей? — попита Косач Кюри.

— Да.

— Започна ли поне да вярваш и на мен толкова?

— Да.

— Тогава ми се довери и остави този въпрос. Имам вяра в способността ти да блеснеш на финалния тест, без да знаеш какво представлява.

— Да, Ваша чест.

Пристигнаха в осем часа вечерта и научиха, че жребият е отредил Цитра да бъде изпитана последна. Роуан и другите двама кандидати за Форума на Косачите трябваше да минат преди нея. Тя и Косач Кюри бяха настанени в друга стая, за да изчакат малко, и още малко, и още малко.

— Това изстрел ли беше? — попита Цитра след може би час. Цитра се чудеше дали не е плод на въображението ѝ.

— Шшш — гласеше отговорът на Косач Кюри.

Накрая дойде пазач да я вземе. Косач Кюри не ѝ пожела късмет — само ѝ кимна сериозно.

— Ще изчакам, докато приключиш — каза ѝ.

Цитра беше въведена в издължена стая, която ѝ се стори неприятно студена. Петима Косачи се бяха настанили в удобни кресла в единия край. Тя разпозна двама от тях: Косач Мандела и Косач Майър. Останалите трима не познаваше. Бижутерийната комисия, досети се.

Пред нея имаше маса, покрита с чисто бяла покривка, а на равни разстояния бяха подредени оръжия: пистолет, ловджийска пушка, ятаган, дълъг нож с раздвоено острие и шишенце с отровно хапче.

— За какво служат? — попита Цитра и на мига осъзна, че въпросът е глупав. Знаеше за какво са предназначени. Затова перифразира: — Какво точно искате да направя с тях?

— Погледни в другия край на залата — отговори Косач Мандела и посочи натам. Фокусирана светлина озари друг стол в дъното на дългото помещение, който седеше скрит в сянката — не така удобен като техните. Някой седеше на него с вързани ръце и крака и платнен чувал на главата.

— Искаме да видим как умееш да извършваш Прибирането — отговори Косач Майър. — За да ни го демонстрираш, сме ти приготвили уникален субект.

— Какво искате да кажете с „уникален“?

— Виж сама — предложи Косач Мандела.

Цитра се приближи към фигурата. Чу леко подсмърчане под качулката. Вдигна я.

Нищо не би могло да я подготви за онова, което видя. Сега разбра защо Косач Кюри не ѝ издаде нищо.

Вързан за стола, със запушена уста, ужасѐн и разплакан, беше брат ѝ Бен.

Той се опита да каже нещо, но иззад лепенката се чуваха само приглушени стонове.

Цитра се отдръпна, а след това хукна към петимата Косачи.

— Не! Не можете да го направите! Не можете да ме накарате да го направя.

— Не можем да те накараме да правиш нищо — заяви един от непознатите Косачи, жена във виолетово и с паназиатски черти. — Както и да постъпиш, ще го извършиш по свое желание. — Сетне жената пристъпи напред и подаде малка кутийка на Цитра. — Изборът на оръжие ще бъде случаен. Изтегли листче от кутията.

Цитра протегна ръка и извади сгънат лист. Не се осмели да го разтвори. Обърна се и погледна към брат си, седнал така безпомощно в стола.

— Как може да причинявате подобни неща на хората? — промълви тя.

— Мила моя — заговори Косач Майър с отработено спокойствие, — това не е Прибирането, тъй като все още не си Косач. Просто трябва да го умъртвиш. Линейка дрон ще го откара за съживяване веднага щом изпълниш поставената задача.

— Но той ще си спомня!

— Да — отговори Косач Мандела. — Ти също.

Един от другите непознати Косачи кръстоса ръце и изпъшка почти по същия начин, както беше направила и тя по пътя насам:

— Твърде опърничава е. Да я пратим да си върви. И без това вечерта прекалено се проточи.

— Да ѝ дадем време — отвърна строго Косач Мандела.

Петият Косач, нисък мъж със странна намръщена физиономия, се изправи и прочете от пергамент, който вероятно беше на стотици години:

— Не можеш да бъдеш принуждавана за нищо. Разполагаш с цялото време, което ти е нужно. Трябва да използваш определеното оръжие. Когато приключиш, ще оставиш субекта и ще излезеш пред комисията, за да бъдеш оценена. Наясно ли си с всичко това?

Цитра кимна.

— Вербален отговор, моля.

— Да, наясно съм.

Той се върна на мястото си, а Цитра разгъна листчето. На него беше изписана една-единствена дума.

Нож.

Тя изпусна хартията на пода. Не мога да го направя, каза си. Не мога. Но в ушите ѝ прозвуча нежният глас на Косач Кюри. Да, Цитра, можеш.

В този момент се замисли, че всеки от Косачите във Форума на Косачите е започнал с преминаването на този тест. Всеки един от тях е бил принуден да отнеме живота на някого, когото обича. Да, въпросният човек щеше да бъде съживен, но това не омаловажаваше хладнокръвния акт.

Подсъзнанието на хората не е способно да различи перманентното от временното елиминиране. Макар че Бен щеше да бъде съживен, как щеше да погледне брат си в очите отново? Защото, ако го елиминираше сега, Цитра завинаги щеше да остане тази, която е отнела живота му.

— Защо? — попита тя. — Защо трябва да го правя?

Раздразнителният Косач ѝ посочи вратата.

— Изходът е ето там. Ако ти се струва прекалено, може да си тръгнеш.

— Струва ми се, че тя пита за законовата страна на въпроса — намеси се Косач Майър.

Раздразнителният Косач се присмя, ниският сви рамене. Паназиатката взе да потропва с крак, а Косач Мандела се наведе напред.

— Трябва да го направиш, за да продължиш напред като Косач — обясни Косач Мандела. — Ще знаеш в сърнето си, че най-трудното нещо, което някога ще ти се наложи да направиш… е вече направено.

— Ако си способна да го извършиш — добави Косач Майър, — значи притежаваш вътрешната сила, необходима, за да бъдеш Косач.

Въпреки че част от Цитра копнееше да се завърти и да избяга през тази врата, момичето изпъна рамене, изправи се, протегна ръка и взе двуострия нож. Скри го зад кръста си и приближи към брат си. Извади оръжието чак след като се озова точно пред него.

— Не се бой — рече тя. Коленичи и използва ножа, за да среже въжетата около краката му, а след това около китките, вързани за стола. Опита се да отлепи лепенката на устата, но не се получи, затова сряза и нея.

— Може ли вече да си ида у дома? — попита Бен така безпомощно, че ѝ скъса сърцето.

— Още не — отвърна му тя, все още на колене пред него. — Съвсем скоро ще можеш.

— Ще ме нараниш ли, Цитра?

Цитра не можеше да контролира сълзите си, дори не направи опит. Какъв смисъл имаше?

— Да, Бен. Съжалявам.

— На Прибирането ли ще ме подложиш? — едвам промълви той.

— Не — увери го тя. — Ще те отведат във възстановителен център. Ще бъдеш като нов.

— Обещаваш ли?

— Обещавам.

Изглежда, поне мъничко му олекна. Тя не му обясни защо се налага да направи това и той не попита. Вярваше ѝ. Вярваше, че каквато и причина да има, е достатъчно основателна.

— Ще боли ли? — попита Бен.

Цитра отново не сметна за нужно да го лъже.

— Да, ще боли. Но само за кратко.

Беше му нужно време да го обмисли. Да го анализира. Да го приеме. След това помоли:

— Може ли да го видя?

За момент тя не разбра точно какво я пита, но той посочи ножа. Цитра внимателно го постави в ръцете му.

— Тежък е — каза момчето.

— Знаеш ли, че тексаските Косачи упражняват Прибирането само с двуостри ножове?

— Там ли ще бъдеш Косач? В Тексас?

— Не, Бен. Ще остана тук.

Той завъртя ножа в ръце и двамата се загледаха в отблясъците на острието на светлината. След това ѝ го върна.

— Ужасно уплашен съм, Цитра — промълви той шепнешком, едва чуто.

— Знам. Аз също. Нормално е да се страхуваш.

— Ще получа ли сладолед? — попита той. — Чух, че черпели със сладолед във възстановителните центрове.

Цитра кимна и избърса сълза от бузата му.

— Затвори очи, Бен. Представи си сладоледа, който искаш. После ми разкажи.

Бен направи каквото му беше казано.

— Искам мелба с горещ фъдж, три топки и шоколадови парчен…

Преди да е успял да довърши, тя го придърпа към себе си и заби ножа, както беше виждала Косач Кюри да го прави. Прииска ѝ се да вие от агония, но не си позволи.

Бен отвори очи, погледна я и след миг си отиде. Бен вече го нямаше. Цитра хвърли оръжието и прегърна брат си. После го положи внимателно на земята. През врата зад тях, която дори не беше забелязала, забързано влязоха двама медици по съживяването, вдигнаха умъртвения ѝ брат на носилка и изчезнаха в същата посока, от която се бяха появили.

Лампи осветиха Косачите. Видяха ѝ се много по-далеч от преди. Струваше ѝ се непосилно да прекоси стаята и да иде пред тях, а те започнаха да сипят коментари един през друг.

— Небрежно.

— Ни най-малко: почти нямаше кръв.

— Тя постави ножа в ръката му. Знаете ли колко рисковано е това?

— И всички тези ненужни приказки.

— Тя го подготвяше… уверяваше се, че е готов.

— Защо да е от значение?

— Тя показа кураж, но по-важното е, че прояви състрадание. Не трябва ли всички да се стремим към това?

— Трябва да се стремим към ефикасност.

— Ефикасността трябва да е подчинена на състраданието!

— Въпрос на гледна точка!

Тогава Косачите замълчаха, очевидно съгласни, че не постигат съгласие.

Цитра подозираше, че Косачи Мандела и Майър са на нейна страна, а раздразнителният — не. Не можеше да прецени позициите на другите двама.

— Благодаря ви, госпожице Теранова — каза Косач Майър. — Можете да си вървите. Резултатите ще бъдат оповестени на конклава утре.

Косач Кюри я чакаше отвън в коридора. Цитра изпита силен гняв към жената.

— Трябваше да ми кажете!

— Само щеше да стане още по-зле. А ако бяха усетили, че си имала представа, преди да влезеш в тази зала, щеше да бъдеш дисквалифицирана. — Тя погледна ръцете на Цитра. — Хайде, трябва да се измиеш. Съвсем наблизо има баня.

— Как е минало при останалите кандидати? — попита Цитра.

— Чух, че млада жена категорично отказала и си тръгнала. Едно момче започнало, но не могло да доведе нещата докрай.

— Ами Роуан? — попита Цитра.

Косач Кюри дори не я погледна.

— Оръжието, което е изтеглил, било пистолет.

— И?

Косач Кюри се поколеба.

— Кажете ми!

— Дръпнал е спусъка, още преди да приключат с четенето на инструкциите.

Цитра направи гримаса, щом си го представи. Косач Кюри беше права — не звучеше като онзи Роуан, когото тя познаваше. През какво ли беше преминал, че да стане толкова безчувствен? Не искаше дори да помисля.

39.

Зимен конклав

Аз съм острието, с което замахва ръката ти,

разсичащата извивка на цветна дъга.

Аз съм висулката, но ти си звънецът,

белязващ спускането на мрака.

Ако ти си певец, аз съм песен —

погребална песен, реквием, опело.

Превърна ме в отговор на всички нужди на света,

на копнежа на хората към безсмъртие.

Погребална песен

Из събрани творби на Почитаемия Косач Сократ

В полунощ имунитетът на Цитра Теранова и Роуан Дамиш изтече. Всеки от тях можеше да се превърне в субект на Прибирането и ако указът бъдеше спазен — а Форумът на Косачите щеше да се погрижи да бъде, — единият трябваше да осъществи Прибирането на другия.

Из целия свят Косачи се събираха да обсъждат въпроси, свързани с живота, но най-вече със смъртта. Първият конклав за годината в Средмерика щеше да бъде исторически. Никога по-рано Косачи не бяха губили перманентно живота си след упражняване на Прибирането, а спорната природа на събитието го правеше още по-значимо. Не по-малко спорно беше и тримесечното отсъствие на един от стажантите след фалшивите обвинения на Свещеното острие на Средмерика. Днес дори Световният съвет на Форума на Косачите наблюдаваше Фулкръм Сити и макар имената на стажантите рядко да печелеха популярност другаде, освен в местната Бижутерийна комисия, Косачи от всяко кътче на земното кълбо вече знаеха кои са Цитра Теранова и Роуан Дамиш.

Тази сутрин Фулкръм Сити беше смразяващо студен. Лед беше покрил мраморните стъпала съм Капитолия и ги беше превърнал в застрашително препятствие. Не един Косач се подхлъзна и изкълчи глезен или счупи ръка. Лечебните нанити бяха твърде необходими, за радост на зрителите, които се вълнуваха от всичко, което бавеше Косачите при изкачването и даваше възможност за повече снимки.

Роуан пристигна сам с обществен автомобил, без ментор и без никой, който да се грижи за него. Беше облечен в единственият цвят, отбягван от Косачите — черен. На фона му зелената гривна на стажант се открояваше и излъчваше безмълвна предизвикателност. На Конклава на Жътвата беше провокирал интерес. Сега зрителите се надпреварваха да се снимат с него. Той не им обърна внимание, не поглеждаше никого и се стараеше да се изкачи стабилно по стълбите.

Един Косач до него се подхлъзна на леда и падна. Косач Емерсън, помисли си Роуан, макар никога да не ги бяха запознавали. Роуан протегна ръка да му помогне, но Емерсън само го изгледа остро и отказа помощта му.

— Не искам подкрепа точно от теб — заяви той на Роуан, като постави ударение на думата „теб“ и я изпълнени с най-силната жлъч, достигала до Роуан през всичките му седемнайсет години.

И все пак, щом се изкачи до най-горното стъпало, Косач, когото не познаваше, го поздрави и му заговори с топъл успокоителен глас:

— Преживяхте повече, отколкото е редно за стажант, господин Дамиш. Надявам се да получите титлата Косач. А когато това стане, бих искал да изпием по чаша чай заедно.

Думите му звучаха искрено, не беше просто политическо позиране. Така стояха нещата, щом влезе в ротондата. Кръвнишки погледи от едни, успокоителни усмивки от други. Изглежда, малцина бяха безразлични към него. Той беше или жертва на обстоятелствата, или престъпник, какъвто не е имало от Епохата на смъртните. На Роуан му се искаше да знае към кои точно принадлежи.

Цитра беше пристигнала преди Роуан. Тя стоеше с Косач Кюри в ротондата, без да изпитва апетит към пищните закуски. Естествено, разговорите в ротондата бяха свързани основно с трагедията в манастира на тоналистите. Цитра дочу най-различни откъслечни теории и почувства гняв, че всичко се върти около четиримата мъртви Косачи. Никой не изпитваше жал към огромния брой тоналисти, подложени на Прибирането. Някои дори си позволяваха коравосърдечно да се шегуват.

— На фона на трагедията с тоналистите конклавът е озвучен от известен… резонанс, не мислиш ли? — чу някой да казва. — Играта на думи не беше умишлена. — Но разбира се, беше точно така.

Косач Кюри изглеждаше още по-притеснена, отколкото на Конклава на жътвата.

— Косач Мандела ми каза, че си се представила добре снощи — сподели тя на Цитра. — Въпреки това беше предпазлив в думите си.

— Какво мислите, че означава това?

— Нямам представа. Знам единствено, че ако днес изгубиш, Цитра, никога няма да си го простя.

Беше абсурдно дори да си помисли, че великата Косач Кюри, Гранд дамата на смъртта, може да е толкова загрижена за нея — дори да си представи, че самата тя може да претърпи провал.

— Имах привилегията да бъда обучавана от двамата най-велики Косачи на този свят — от вас и Косач Фарадей. Ако това не ме е подготвило за този ден, нищо не би могло.

Косач Кюри засия от сладко-горчива гордост.

— Щом всичко приключи и бъдеш ръкоположена, надявам се да ми окажеш огромната чест да останеш с мен като младши Косач. Ще получиш и други покани — вероятно дори от отдалечени региони. Ще се опитат да те убедят, че от тях можеш да научиш тънкости, които няма да усвоиш при мен. Вероятно наистина е така, но все пак се надявам да останеш. — Очите ѝ бяха пълни със сълзи. Ако мигнеше, щяха да потекат… но Косач Кюри не допусна да я видят да хлипа по време на конклав.

Цитра се усмихна.

— Не бих постъпила другояче, Мария.

За пръв път използваше малкото ѝ име и остана учудена колко естествено го почувства.

Докато чакаха започването на конклава, други Косачи идваха да ги поздравят. Никой не спомена за отсъствието на Цитра, нито за бягството ѝ в Чилиаржентинския регион, но някои се пошегуваха с Косач Кюри за смущаващи записки в дневника ѝ.

— В Епохата на смъртните любовта и убийството често са вървели ръка за ръка — пошегува се Косач Туейн. — Вероятно скъпият ни Косач Фарадей идеално те е допълвал.

— О, я върви да упражниш Самоприбирането — отвърна Косач Кюри и усмивката ѝ леко посърна.

— Само ако мога да присъствам на собственото си погребение, мила. — След това пожела на Цитра късмет и се отдалечи.

В този момент Цитра видя Роуан да влиза в ротондата. Не може да се каже, че в залата се възцари тишина, но шумът значително утихна, а след това отново се надигна. Присъствието му вече се усещаше. Не точно като на Косач, а по-различно. На парий, може би. Но никой парий досега не беше оказвал такъв смразяващ ефект върху служителите на смъртта. Имаше такива, които твърдяха, че Роуан хладнокръвно е убил четиримата Косачи и след това е подпалил пожар, за да прикрие доказателствата. Други настояваха, че е късметлия, задето е оцелял, и няма никаква вина. Цитра подозираше, че каквато и да е, истината е много по-сложна и от двете обяснения.

— Недей да говориш с него — посъветва я Косач Кюри, щом я видя да гледа към Роуан. — Дори не допускай да забележи, че поглеждаш към него. Само ще усложниш положението и на двама ви.

— Знам — призна Цитра, макар тайно да се надяваше той да мине през множеството и да дойде при нея. И може би да продума, каквото и да е, за да ѝ докаже, че не е огромният престъпник, за какъвто го мислят хората.

Ако тя бъдеше избрана днес, Цитра нямаше да оспори декрета, който я задължаваше да извърши Прибирането на Роуан, но имаше план как да спаси и двама им. Определено не беше железен план. Ако трябваше да бъде откровена пред себе си, по-скоро се хващаше за сламки. Но дори и най-беглият проблясък на надежда беше по-добър от отчаянието. Дори и да се заблуждаваше, поне щеше да ѝ позволи да премине през този ужасен ден.

Роуан беше премислял този момент много пъти отначало докрай. Беше решил, че няма да иде при Цитра, когато я види. Не му беше нужно някой да го съветва, че така е по-добре. Нека запазеха дистанция до ужасния момент на истината, който щеше да ги раздели завинаги.

В случай че спечелеше тя, Роуан беше сигурен, че Цитра ще упражни Прибирането. Беше задължена да го направи. Щеше да се разкъсва вътрешно, но в крайна сметка щеше да изпълни дълга си. Чудеше се какъв ли подход щеше да избере. Вероятно да му счупи врата, за да затвори кръга докрай и да приключи обречения им на смърт двоен стаж с изискан поклон.

Честно казано, Роуан се боеше да умре, но много повече се боеше от дълбините на онова, на което вече знаеше, че е способен. Лекотата, с която беше умъртвил майка си по време на теста предишната вечер, говореше твърде показателно в какъв човек се е превърнал. Предпочиташе да бъде избран за Прибирането, отколкото да бъде този човек.

Разбира се, бе възможно да изберат него, а не Цитра. Категорично отхвърляше Самоприбиране — подобен жест би бил твърде жалък и безсмислен. Ако бъдеше ръкоположен, щеше да оспори декрета, позовавайки се на десетата заповед, която ясно заявяваше, че не бива да се спазват други закони, извън тези десет — включително и декрети, издадени от Форума на Косачите. Щеше да откаже да избере Цитра за Прибирането и щеше да я защити, като погуби всеки Косач, който дръзнеше да опита да го направи вместо него с куршум, острие или със собствените си голи ръце. Щеше да превърне конклава в жестоко кърваво бойно поле, докато сам не бъдеше повален, а това нямаше да е лесно, предвид уменията, които беше усвоил в изкуството на елиминиране и силната му мотивация да си отмъсти възможно най-разрушително. Иронията се съдържаше във факта, че дори не можеха да го превърнат в субект на Прибирането! Щом бъдеше ръкоположен, ръцете им оставаха вързани от седмата заповед.

Все пак можеха да го накажат.

Можеха да го осъдят да умре хиляди пъти, а след това да го заключат за цяла вечност… и наистина щеше да е за цяла вечност, тъй като никога нямаше да им даде удовлетворението да избере Самоприбирането. Друга причина, заради която предпочиташе Цитра да го подложи на Прибирането. Една-единствена смърт, причинена от умелите ѝ ръце, звучеше невероятно примамливо в сравнение с алтернативата.

В ротондата бяха поднесени великолепни закуски. Парчета истинска пушена сьомга, ръчен хляб с хрупкава коричка и вафлички с всевъзможни глазури. Само най-доброто за Косачите в Средмерика.

Сутринта Роуан яде с непривична за него лакомия, позволи си напълно да задоволи апетита си, а докато се хранеше, няколко пъти хвърли поглед към Цитра. Дори и сега му се струваше сияеща. Колко нелепо от негова страна да продължава да таи романтични чувства към нея дори в тези финални часове. Чувството, което вероятно някога е било любов, сега беше смирение на отдавна разбито сърце. За късмет на Роуан, сърцето му беше станало толкова студено, че мразовитото му излъчване вече не можеше да го нарани.

Щом конклавът започна, Цитра осъзна, че се е изключила от по-голямата част от сутрешните ритуали — предпочиташе да запълни съзнанието си със спомени от живота, който скоро щеше да напусне. Съсредоточи се в мисли за родителите си и брат си, който все още беше във възстановителен център.

Ако я ръкоположеха днес, домът, в който беше израсла, вече никога нямаше да е неин дом. Най-голямата ѝ утеха щеше да бъде, че Бен и родителите ѝ щяха да имат имунитет дотогава, докато бе жива тя самата.

След Обявяването на имената и ритуала по измиването цялата сутрин беше посветена на разгорещени дебати дали огънят трябва да бъде забранен като метод за Прибирането.

Обикновено Свещеното острие Ксенократ не правеше друго, освен да води събранието и да отлага дискусиите за следваща дата. Фактът, че настояваше за налагане на забраната, беше приет от всички присъстващи много сериозно. Въпреки това се чуха и силни гласове против.

— Няма да позволя да се потъпкват правата ми! — викна гневно един от Косачите. — Всеки от нас трябва да има свободата да използва огнехвъргачки, експлозиви и други запалителни средства!

Изказването му бе посрещнато с овации и ръкопляскане.

— Този закон ни е нужен, за да ни защити от трагични инциденти в бъдеще — настоя Ксенократ.

— Не е било инцидент! — провикна се някой и почти половината присъстващи в залата се присъединиха към това горчиво заключение — Цитра погледна Роуан, който седеше с по две празни места от двете си страни, все още запазени за починалите. Не направи нищо, за да се защити от обвиненията.

Косач Кюри се наведе към Цитра.

— Колкото и ужасен да е бил онзи пожар, има много Косачи, които се радват да видят, че Годар и свитата му вече не са сред нас. Макар че никога няма да си признаят, всъщност се радват за възникването на пожара, без значение дали е бил инцидент, или не.

— Но има и много, които се възхищаваха на Годар — отбеляза Цитра.

— Уви. Форумът на Косачите явно е разделен на две по този въпрос.

Все пак здравият разум надделя и огънят беше забранен в Средмерика като метод за Прибирането.

На обяд Цитра — която установи, че все още е неспособна да хапне, — наблюдаваше отдалеч как Роуан се натъпка също като на закуската, сякаш нямаше и едничка грижа на този свят.

— Знае, че това е последното му ядене — подхвърли непознат Косач. При все че жената очевидно демонстрираше симпатията си към нея, Цитра се подразни.

— Не виждам какво ви засяга?

Косачът се оттегли, смутена от враждебното отношение на Цитра.

В шест часа вечерта всички други дела на конклава бяха приключени и денят клонеше към финалния етап.

— Кандидати за титлата Косач, моля, изправете се — заповяда секретарят на конклава.

Цитра и Роуан станаха и в залата се надигна групов шепот.

— Мислех, че са четирима — учуди се Свещеното острие.

— Бяха, Ваша Светлост — отвърна чиновникът. — Другите двама се провалиха на финалния тест и бяха освободени.

— Много добре тогава — заяви Ксенократ. — Нека продължим.

Секретарят се изправи и формално ги представи.

— Форумът на Косачите в Средмерика призовава Роуан Дамиш и Цитра Теранова. Моля, излезте напред.

После, вперили поглед в Косач Мандела, който ги чакаше пред подиума с един-единствен пръстен, Цитра и Роуан излязоха в предната част на залата за събрания, за да посрещнат съдбата си, каквато и да беше тя.

40.

Ръкоположените

С горчиво-сладка радост наблюдавам връчването на пръстени на младшите Косачи на всеки конклав. Радост, защото те са нашата надежда и в сърцата им все още гори идеализмът на първите Косачи. Но е горчиво-сладка, защото знам, че един ден ще се уморят и претоварят и сами ще отнемат живота си, както накрая са направили всички онези първи Косачи.

Въпреки това при всяко връчване на пръстен на нови Косачи отново изпитвам радост, защото си позволявам, макар и в едва няколко бляскави мига, да вярвам, че всички ние ще изберем да живеем вечно.

Из официалния дневник на Почитаемата Косач Кюри

— Здравей, Цитра. Радвам се да те видя.

— Здравей, Роуан.

— Може ли кандидатите да се въздържат от приказки помежду си пред целия конклав, моля — намеси се Ксенократ.

Шепненето и бърборенето на събралите се Косачи замлъкна, секунда преди Цитра и Роуан да се изправят пред тях. Никога в тази зала не беше настъпвала пълна тишина. Роуан леко се усмихна — не защото му беше весело, а от удовлетворение. Двамата, рамо до рамо, притежаваха невероятна енергия, която можеше да накара триста Косачи да замълчат. Каквото и да се случеше днес, Роуан имаше този момент.

Цитра успя да запази фасада на стоицизъм, не позволи на адреналина в кръвоносната ѝ система да се отрази на изражението ѝ.

— Бижутерийната комисия проучи стажа ви — каза им Косач Мандела, макар думите му да бяха предназначени по-скоро за целия конклав. — Прегледахме представянето ви на всичките три изпитания — на първото и двамата се провалихте, но и в двата случая съвсем безобидно. Очевидно инстинктът ви е подсказал да се защитите взаимно. Но трябва да защитаваме най-вече Форума на Косачите. На всяка цена.

— Точно така! — провикна се някой от дъното.

— Решението на комисията не беше взето с лека ръка — продължи Косач Мандела. — Знайте, че оценихме всеки от двамата възможно най-честно. — След това извиси глас още по-силно. — Кандидати за титлата Косач, ще приемете ли решението на Бижутерийната комисия на Средмерика? — попита, сякаш имаха възможност да не го приемат.

— Да, Ваша чест — отговори Цитра.

— Аз също, Ваша чест — каза Роуан.

— Тогава нека се знае — продължи Косач Мандела, — че сега и завинаги… Цитра Теранова ще носи пръстена на Косач и ще понася бремето, съпътстващо пръстена.

Залата избухна в радостни възгласи. Не само от очевидните симпатизанти, а и от всички останали. Дори онези, които подкрепяха Роуан, одобриха решението на комисията, а и в крайна сметка каква подкрепа имаше Роуан във Форума на Косачите? Онези, които се възхищаваха на Годар, презираха Роуан, а всеки, който изпитваше известни съмнения в полза на Роуан, вече клонеше към Цитра. Чак сега стана ясно, че Цитра е ръкоположена от мига, в който Годар и учениците му бяха изпепелени в пожара.

— Поздравления, Цитра — рече Роуан сред многолюдното одобрително бучене. — Знаех, че ще успееш.

Тя осъзна, че дори не е в състояние да му отговори, дори не можеше да го погледне.

Косач Мандела се обърна към нея:

— Избра ли името на своя патрон?

— Да, Ваша чест.

— Тогава вземи пръстена, който ти давам, сложи го на пръста си и обяви пред Форума на Косачите в Средмерика и пред света… коя… си… ти… сега.

Цитра Взе пръстена, но ръцете ѝ така трепереха, че едва не го изпусна. Беше ѝ точно по мярка. Тежеше на пръста ѝ, а златният обков беше студен, но бързо пое от горещината на тялото ѝ. Тя вдигна ръката си, както беше виждала да правят ръкоположените кандидати.

— Избирам да бъда позната като Косач Анастасия — обяви тя. — Като най-малкия член на фамилия Романови.

Присъстващите Косачи се извърнаха един към друг и започнаха да коментират избора ѝ.

— Госпожице Теранова — обади се Свещеното острие Ксенократ, видимо недоволен. — Не бих казал, че изборът ви е особено подходящ. Царете в Русия са били известни по-скоро с разточителство, отколкото с принос към цивилизацията, а Анастасия Романова не е направила нищо съществено в краткия си живот.

— Тъкмо затова избрах нея, Ваша Светлост — отвърна Цитра, без да отмества поглед от неговия. — Тя е била продукт на корумпирана система и точно по тази причина ѝ е било отнето правото да живее. Почти същото се случи и с мен.

Ксенократ настръхна на мига. Цитра продължи:

— Ако беше останала жива, кой знае какво можеше да постигне. Може би щеше да промени света и да изчисти фамилното име. Аз избрах да бъда Косач Анастасия. Заклевам се да се превърна в тази възможна промяна.

Свещеното острие продължи да я гледа в очите и запази мълчание. Тогава един Косач се изправи и започна да аплодира. Косач Кюри. След това към нея се присъедини още един и още един и скоро целият Форум на Косачите се изправи на крака в овации към новоръкоположената Косач Анастасия.

Роуан знаеше, че са взели правилното решение. А когато чу Цитра да защитава името на историческия си патрон, ѝ се възхити повече от всякога. Ако вече не стоеше изправен, щеше да скочи на крака и също да се присъедини към овациите.

След като похвалите утихнаха и Косачите седнаха по местата си, Косач Мандела се обърна към Цитра.

— Знаеш какво трябва да направиш.

— Да, Ваша чест.

— Какъв метод избираш?

— Хладно оръжие — отговори тя. — Толкова много от изпитанията ми бяха свързани с хладно оръжие, няма защо това да се различава.

И разбира се, поднос с ножове вече беше подготвен на скрито място. Донесе го младши Косач, ръкоположен едва на Конклава на жътвата.

Роуан погледна внимателно Цитра, но тя не отвърна на погледа му. Огледа подноса с ножовете и накрая се спря на страховито на вид острие с раздвоен връх.

— Вчера използвах този, за да убия брат си — каза Цитра. — Заклех се никога повече да не го докосна, но ето че ще го направя.

— Как е той? — попита Роуан. Най-сетне Цитра го погледна. В очите ѝ се четеше страх, но също и решителност. Добре, помисли си Роуан. Нека е решителна в този момент. Ще бъде по-бързо.

— Във възстановителен център е — рече тя. — Поръчал си е мелба с горещ фъдж, щом се събудил.

— Късметлия — отвърна Роуан и погледна към грандиозната елегия от Косачи. В този момент не бяха толкова конклав, колкото публика. — Очакват шоуто — продължи той. — Ще им го осигурим ли?

Цитра кимна леко.

И в момент на пълна искреност и сърдечност Роуан заяви:

— За мен ще е чест точно ти да ме избереш за Прибирането, Косач Анастасия.

Тогава Роуан пое последен дъх и се подготви да почувства острието ѝ. Но тя все още не беше готова да замахне. Вместо това погледна към пръстена на другата си ръка.

— Това — процеди тя — е задето ми счупи врата.

После отметна юмрук назад и го удари с такава сила в лицето, че едва не го повали. Чу се колективно ахване — не бяха очаквали точно това.

Роуан вдигна длан и напипа кръвта, която шуртеше от огромен прорез на бузата му, оставен от пръстена.

Цитра най-сетне взе ножа и се подготви за Прибирането… но точно когато се канеше да го забие в гръдния му кош, някой нададе вик от подиума зад нея:

— СПРИ!

Беше парламентаристът. Вдигна нагоре собствения си пръстен. Светеше в червено. Този на Цитра също. Роуан се огледа наоколо и видя, че пръстените на всички косачи в радиус от десет метра излъчват същото предупредително сияние.

— Той не може да бъде подложен на Прибирането — обяви парламентаристът. — Има имунитет.

В залата се надигна гневен ропот. Роуан погледна пръстена на Цитра, покрит с кръвта му. Беше прехвърлила неговото ДНК в базата данни за имунитет много по ефективно, отколкото ако сам беше целунал пръстена.

— Ти си гениална, Цитра. Знаеш го, нали?

— За теб съм Почитаемата Косач Анастасия — заяви тя. — Освен това нямам представа за какво говориш. Беше инцидент. — Но блясъка в очите ѝ подсказваше, че е тъкмо обратното.

— Ред! — извика Ксенократ и удари с чукчето си. — Настоявам за ред на конклава. — Цитр… ъъъ… Косач Анастасия, позволихте си безочливо незачитане на декрет на Форума на Косачите!

— Нищо подобно, Ваша Светлост. Бях напълно готова да упражня Прибирането, но вашият парламентарист ме спря. Дори не ми е хрумнало, че Роуан може да получи имунитет.

Ксенократ я изгледа в пълно недоумение, а после бурно се разсмя, въпреки опитите си да се въздържи.

— Хитро и много добре изпипано — призна. — С точно премерена доза отричане. Струва ми се, че ще се впишете доста добре сред нас, Косач Анастасия.

След това се обърна към парламентариста и попита пред какви опции са изправени.

— Предлагам изпращане в затвор за една година, докато имунитетът му изтече.

— Съществуват ли изобщо места, на които човек може да бъде официално затворен? — попита един от другите Косачи. После и останалите Косачи в залата започнаха да дават предложения, някои дори настояваха Роуан да остане под домашен арест, което вещаеше добро или зло, в зависимост от мотивите им.

Щом ситуацията прерасна в дебат по отношение на непосредственото бъдеще на Роуан, Цитра се наведе към него и му прошепна:

— Има поднос с ножове до теб, а на източния изход те чака кола.

След това се изправи и остави бъдещето му изцяло в собствените му ръце.

Стори му се, че няма как да е по-впечатлен от нея. Току-що му беше доказала, че е грешил.

— Обичам те — промълви той.

— Взаимно е — отговори тя. — Сега изчезвай.

Зрелището, което той сътвори, беше истинско чудо. Взе три хладни оръжия от подноса и някак успя да развърти и трите едновременно. Косач Анастасия не направи нищо, за да опита да го спре, но дори и да беше, нямаше да е от полза. Той беше изключително бърз. Хвърли се като мълния долу на централната пътека. Косачът най-близо до него скочи и се помъчи да го спре, но Роуан риташе, завърташе се, стрелваше ножовете и се движеше бързо. Никой не успя да го докосне. В очите на Косач Анастасия той беше същинска смъртоносна стихия. От Косачите, излезли на пътя му, късметлиите се бяха измъкнали само със срязани роби. Тези с по-малко късмет се сдобиха с рани, които дори не разбраха как са получили. Един — Косач Емерсън, както ѝ се стори, — щеше да прекара известно време във възстановителен център.

Накрая Роуан изчезна, оставяйки след себе си пълен хаос.

Свещеното острие се опита да въдвори ред, а Косач Анастасия погледна ръката си и направи нещо изключително странно за Косач. Целуна собствения си пръстен, като така пое част от кръвта на Роуан върху устните си. Достатъчно, че да помни този момент вечно.

Колата чакаше, точно както му бе обещала Цитра. Роуан си помисли, че ще е обществен автомобил. Мислеше, че ще бъде сам. Нито едното не се оказа вярно.

Качи се и на мястото на шофьора видя призрак. След всичко, което беше преживял този ден, сърцето му почти спря.

— Добър вечер, Роуан — каза Косач Фарадей. — Затвори вратата, студът навън е арктически.

— Какво? — отвърна Роуан, докато все още се опитваше да осмисли момента. — Как така не сте мъртъв?

— Бих могъл да те попитам същото, но времето е от съществено значение. Сега затвори вратата, моля те.

Роуан се подчини и те потеглиха сред мразовитата нощ във Фулкръм Сити.

Имали ли сме някога враг, по-лош от самите нас? В Епохата на смъртните постоянно сме враждували помежду си по улиците, в училищата, в домовете си, докато войната не ни е накарала отново да погледнем навън, да поставим врага на по-приемлива дистанция.

Но всички тези конфликти са минало. Има място на Земята, което да бъде добро за целия човешки вид.

Само че…

Ето как стоят нещата: винаги има изключения. Не съм Косач отдавна, но вече виждам, че има опасност Форумът на Косачите да се превърне в такова изключение. Не само в Средмерика, но и по целия свят.

Първите Косачи са били вдъхновени мечтатели и са видели мъдрост в идеята да се продължи култивирането на мъдрост. Разбирали са, че душата на Косача трябва да остане чиста. Свободна от злоба, алчност и гордост и пълна с проницателност. Въпреки това, случва се и най-здравите основи да поддадат.

Ако пропадне съзнанието на Форума на Косачите и бъде заменено от борбата за привилегии, отново можем да се превърнем в най-лошия си враг. Положението се утежнява още повече от факта, че към тъканта на Форума на Косачите всеки ден се прибавят нови гънки. Вземете например последния слух, който се носи из Форума на Косачите през последните месеци, след като бях ръкоположена, а вече се разпространи и сред населението.

Според слуха има човек, който търси корумпирани и окаяни Косачи и слага край на съществуването им чрез подпалване. Едно е сигурно: той не е ръкоположен Косач. Въпреки това хората започнаха да го наричат Косач Луцифер.

Ужасена съм, че може да е вярно — но още по-ужасена съм, че искам да се окаже вярно.

Никога не съм копняла да бъда Косач. Предполагам, че това ме прави добра в работата ми. Все още не знам, тъй като всичко е съвсем ново и имам още много да уча. Засега трябва да насоча цялото си внимание към упражняване на Прибирането със състрадание и съвестност, с надежда, че ще помогна нашият идеален свят да остане идеален.

И все пак, ако се натъкна на Косач Луцифер, надявам се той да ме прецени като една от добрите. Както направи навремето.

Из официалния дневник на Почитаемата Косач Анастасия

1

Джейн Гудол (р. 1943) — английска приматоложка, антроположка и етноложка, известна най-вече с четиридесет и пет годишната си изследователска практика върху социалния и семейния живот на шимпанзетата. Директорка на едноименния Институт „Джейн Гудол“ в Националния парк „Гомбе Стрийм“ в Танзания. — Б.ред.

2

Стивън Колбер (р. 1963) — американски телевизионен водещ, актьор и писател, създател на изключително популярните предавания The Colbert Report и The Late Night Show with Stephen Colbert. Известен е с комедийния си подход при обсъждането на наболели теми от политиката на САЩ. — Б.ред.

3

Друго наименование на поп купа, изобразяван върху картата с меч, с който привидно пронизва главата си. — Б.ред.

Content

Нийл Шустърман
Косачи
Дъгата на косата  #1

Благодарности

Първа част Роба и пръстен

1. Слънцето не помръкна

2. 0,303%

3. Силата на съдбата

4. Разрешително на начинаещия да убива

5. Но аз съм едва на деветдесет и шест…

Втора част Няма по-висши закони от тези

6. Елегия от Косачи

7. Изкуството на елиминирането

8. Въпрос на избор

9. Есме

10. Забранени отговори

11. Провинения

12. Няма място за посредственост

13. Пролетен конклав

14. Дребно условие

15. Междинното пространство

16. Момчето за басейна

17. Седмата заповед

Трета част Старата школа и новият ред

18. Къщата с водопада

19. Ужасна постъпка

20. Почетен гост

21. Жигосан

22. Знакът на двузъбеца

23. Виртуалната заешка дупка

24. Срам за това кои сме и какви сме

25. Пълномощник на смъртта

26. Различен от останалите

27. Конклав на жътвата

28. Водород, горящ в сърцето на Слънцето

29. Наричали са го затвор

Четвърта част Беглец от Средмерика

30. Диалог със смъртта

31. Пристъп на невероятна глупост

32. Трудно пилигримство

33. Едновременно вестоносец и послание

34. На второ място сред най-ужасните неща, които някога ще ти се наложи да направиш

35. Заличаването е наша запазена марка

36. Тринайсетото елиминиране

Пета част Титлата Косач

37. Раздрусване на дървото

38. Финалният тест

39. Зимен конклав

40. Ръкоположените

1