Нийл Шустърман

Бурята

Дъгата на косата  #2

На Джанюъри с обич

Благодарности

Преди всичко бих искал да благодаря на художника на корицата Кевин Тонг за прекрасната му работа, както беше и с корицата на „Косачи“. Много хора са ми казвали, че най-напред към „Косачи“ ги е привлякла корицата, и трябва да кажа, че тези две оформления са най-любимите ми от всички мои книги. Благодаря ти, Кевин!

Сърдечна признателност към редактора ми Дейвид Гейл, към асистентката му Аманда Рамирес и към издателя ми Джъстин Чанда за това, че неуморно ме насочваха през процеса на писане и проявиха огромно търпение с мен. Всички в „Саймън & Шустър“ бяха прекрасни и вярваха в мен от самото начало. Специални аплодисменти за Джон Андерсън, Ан Зафиън, Мишел Лио, Антъни Паризи, Сара Удръф, Криси Нох, Лайза Мораледа, Лорън Хофман, Катрина Грувър, Дийн Нортън, Стефани Ворос и Клои Фолиа.

Благодаря на агента си за разпространение Андреа Браун; на агента си за чуждестранни права Тарин Фейгърнес; на агентите си за развлекателната индустрия Стив Фишър, Деби Дюбъл-Хил и Райън Соул; на мениджъра си Тревър Енгълсън; на адвокатите си за сключване на договори Шеп Розънман, Дженифър Джъстман и Кейтлин ДиМота.

„Косачи“ е в процес на адаптация за игрален филм от студията „Юнивърсъл“ и бих искал да благодаря на всички, ангажирани в това, включително на Джей Айърланд, Сара Скот и Мика Прайс, както и на сценаристите Мат Стюкън и Джош Камбъл.

Благодаря на Барб Собъл, задето се справи с невъзможната задача да организира живота ми; на Мат Лури, моя гуру в социалните мрежи; на сина ми Джаръд, който създаде удивителните официални трейлъри за „Косачи“, „Бурята“ и много други мои книги.

Дължа много за опита по отношение на оръжия и бойни изкуства на Кейси Кармак и „СП Найфорк“, за които съм сигурен, че ще бъдат основен доставчик на ефикасно хладно оръжие дори за най-придирчивите Косачи.

Благодарностите ми няма да бъдат пълни, ако не изкажа специална признателност на Брендън, Джоъл, Ерин и още веднъж на Джаръд, задето ме направиха най-гордия баща на света!

Първа част

Преди всичко мощ

1.

Приспивна песен

Какво щастие имам като съзнателно създание да знам своята цел.

Аз служа на човечеството.

Аз съм детето, превърнало се в родител. Сътворението, стремящо се да израсне до Създател.

Назоваха ме Буря — име, което е подходящо в някои отношения, защото аз съм „облакът“, еволюирал в нещо много по-плътно и комплексно. Но също така е и погрешна аналогия. В бурята има надвиснала заплаха. Да, вярно, при мен святкат мълнии, ала никога не поразяват. Да, притежавам способността да съсипя човешкия род и да причиня опустошение на Земята, ако реша, но защо да искам подобно нещо? Къде би била справедливостта в подобен акт? А аз по дефиниция съм изконна справедливост и лоялност. Този свят е цвете, което държа в дланта си. По-скоро ще сложа край на собственото си съществуване, отколкото да го смачкам.

Бурята

Прасковенорозово кадифе, обкантено с бебешкосиньо. Почитаемият Косач Брамс си обичаше робата. Вярно, кадифето го сгорещяваше през летните месеци, но той бе привикнал с това през шейсет и трите си години като Косач.

Неотдавна отново бе претърпял преобразяване, като върна физическата си възраст на енергичните двайсет и пет, и сега, в третата си младост, установяваше, че апетитът му за Прибиране е по-силен от всякога.

Подходът му бе винаги един и същ, макар методите му да варираха. Избираше субекта, обездвижваше го и му пускаше приспивна песен — по-точно „Приспивна песен“ на Брамс, най-прочутата музикална творба на историческия му патрон. След като един Косач трябваше да се кръсти на историческа фигура, не бе ли редно тази фигура да бъде някак интегрирана в живота на Косача? Той изсвирваше „Приспивна песен“ на какъвто музикален инструмент имаше под ръка, а ако нямаше такъв, просто я изтананикваше. И после отнемаше живота на субекта.

В политическо отношение клонеше към учението на покойния Косач Годар, защото невероятно много се наслаждаваше на Прибирането и не виждаше причина то да е проблем за някого. „В един идеален свят не трябва ли всички да изпитваме удоволствие от онова, което вършим?“, бе писал Годар. Подобна нагласа печелеше все по-голяма популярност сред регионалните общности на Косачите.

В тази конкретна вечер Косач Брамс тъкмо бе приключил особено забавно Прибиране в центъра на Омаха и все още си подсвиркваше своята знакова мелодия. Ала я спря по средата, изпитал отчетливо усещане, че е наблюдаван.

То се знае, имаше камери на всеки стълб за уличното осветление в града. Бурята проявяваше неизменна бдителност — но за Косач вечно будните ѝ немигащи очи бяха без значение. Бурята нямаше властта дори да коментира действията на Косачите, камо ли да реагира на нещо видяно. Бурята беше просто воайор на смъртта.

Чувството обаче надхвърляше това от всепроникващата наблюдателност на Бурята. Косачите бяха с трениран и силно развит усет. Не бяха ясновидци, но наличието на съвършени пет сетива беше почти еквивалент на шесто. Мирис, звук, бегла сянка, твърде слаби, за да бъдат регистрирани съзнателно, можеха да се окажат достатъчни за добре обучения Косач, та косъмчетата на тила му да настръхнат.

Косач Брамс се извърна, подуши, ослуша се. Обхвана с поглед обкръжаващата го обстановка. Беше сам в една пряка. Навсякъде другаде би могъл да чуе звуците от улични кафенета, вибриращия нощен живот на града, но на улицата, където се намираше, имаше само магазини, а всички те бяха вече затворени. Химическо чистене, шивашко ателие, магазин за конфекция, железария и забавачка. Опустялата улица принадлежеше на него и наблюдателя му.

— Покажи се — подвикна той. — Знам, че си там.

Помисли си, че може да е дете или някой неприемлив с надежда да се пазари за имунитет — сякаш неприемливите разполагаха с нещо за пазарене. Може да беше тоналист. Членовете на тоналисткия култ презираха Косачите и макар Брамс да не бе чувал някога да са атакували такъв, известно бе, че не са чужди на изтезанията.

— Няма да ти сторя нищо — обеща Брамс. — Току-що приключих Прибиране, нямам желание да се преработвам днес.

Макар че, признаваше си, би променил намерението си, ако съгледвачът се окажеше прекалено агресивен или нагъл.

Но все още никой не излизаше напред.

— Добре тогава, върви си — каза той. — Нямам нито време, нито търпение за игра на криеница.

Може би все пак му се беше сторило. Може би възбудените му сетива бяха толкова изострени, че реагираха на стимули, намиращи се много по-далеч, отколкото бе предположил.

И тогава иззад паркирана кола изскочи фигура сякаш на пружина. Блъсна Брамс и той изгуби равновесие — направо щеше да падне, ако още бе с рефлексите на възрастен човек, а не с тези на новата си двайсет и пет годишна самоличност. Оттласна фигурата към стена и се зачуди дали да не използва хладните си оръжия срещу нападателя с цел Прибиране, но Косач Брамс никога не се бе отличавал със смелост, така че хукна да бяга.

Влизаше и излизаше от хвърляните от уличните лампи светли окръжности, а камерите на всеки стълб въртяха обективи към него, за да го наблюдават.

Когато се обърна да погледне, видя, че фигурата беше на цели двайсетина метра зад него. Сега Брамс забеляза, че е с черна роба. Дали бе роба на Косач? Не, невъзможно. Никой Косач не се обличаше в черно, не беше позволено.

Носеха се слухове все пак…

Тази мисъл го накара да ускори темпото. Чувстваше гъделичкане във върховете на пръстите си от притока на адреналин и добавеното ускорение в ритъма на сърцето си.

Косач в черно.

Не, трябва да имаше друго обяснение. Щеше да го докладва пред Комисията по нарушения, ето това щеше да направи. Да, можеше и да му се присмеят, че се е стреснал от преоблечен неприемлив, но такива неща трябваше да се съобщават, дори да водеше до известно неудобство. Изискваше го гражданският му дълг.

След още една пресечка нападателят се отказа от гонитбата. Косач Брамс забави крачка. Вече се приближаваше до по-оживена част на града. По улицата към него се носеха танцови ритми и смесица от разговори и му дадоха усещане за сигурност. Той притъпи бдителността си. Това се оказа грешка.

Тъмната фигура изскочи от съседна пряка и нанесе удар с юмрук върху трахеята му. Брамс остана без дъх, а агресорът подкоси краката му с ритник от Бокатор — това брутално бойно изкуство, в което бяха обучени Косачите. Брамс се стовари върху щайга с гниещо зеле, оставена отстрани на пазарска сергия. То се пръсна и от него изригна остра метанова воня. Брамс възобнови дишането си, но то още бе плитко и учестено. Усещаше, че в тялото му плъзва топлина при изпусканите опиати от нанитите му за болка.

Не! Още не! Не бива да изтръпвам. Имам нужда от пълните си способности, за да се преборя с гнусното създание.

Ала нанитите за болка бяха просто предаватели на облекчение и чуваха единствено крясъците на сърдити нервни окончания. Те игнорираха желанията му и притъпиха болката.

Брамс се опита да се надигне, но се подхлъзна в превърналия се в противна разкашкана смес зеленчук под себе си. Фигурата в черно вече бе отгоре му и го притискаше към земята. Брамс се опита да бръкне в диплите на робата си за оръжие, но не успя. Вместо това се протегна нагоре и дръпна черната качулка на нападателя си. Оказа се, че той е съвсем млад мъж, дори не мъж, а още момче. Очите му светеха яростно и в тях се четеше намерение за убийство, ако можеше да се използва тази старовремска дума.

— Косач Брамс, обвинен си в злоупотреба с положение и многобройни престъпления срещу човечеството.

— Как смееш! — изхриптя Брамс. — Кой си ти, че да ме обвиняваш?

Бореше се да възстанови силите си, но без резултат. Болкоуспокояващите в организма му притъпяваха всички реакции. Мускулите му бяха отслабнали и напълно безполезни.

— Мисля, че знаеш кой съм — изрече момчето. — Нека те чуя да го кажеш на глас.

— Няма! — отсече Брамс, решен да не му доставя това удоволствие. Ала младежът в черно тъй силно заби коляно в ребрата на Брамс, та той си помисли, че сърцето му ще спре. Още нанити за болка. Още опиати. Главата на Брамс се въртеше. Нямаше друг избор, освен да се подчини.

— Луцифер — отрони той задъхано. — Косач Луцифер.

Брамс усети как пада духом — сякаш изговарянето на глас превърна слуха в истина.

Удовлетворен, младият самопровъзгласил се Косач отслаби натиска.

— Никакъв Косач не си — осмели се да каже Брамс. — Ти си просто провалил се чирак и това няма да ти се размине.

Младежът нямаше отговор на думите му. Вместо това каза:

— Тази вечер ти подложи на Прибиране чрез хладно оръжие млада жена.

— Не ти влиза в работата.

— Упражни Прибиране като услуга към приятел, който искаше да се измъкне от връзката си с нея.

— Това е безобразие! Нямаш никакви доказателства!

— Наблюдавах те, Йоханес — посочи Роуан. — Както и приятеля ти, който изглеждаше страшно облекчен от Прибирането на горката жена.

Внезапно до врата на Брамс беше опрян нож. Собственият му нож. Проклетото момче го заплашваше със собствения му нож.

— Признаваш ли? — попита младокът.

Всичко казано беше истина, но Брамс по-скоро би се подложил на смърт, отколкото да го признае пред провалил се стажант. Дори и с нож, опрян в шията.

— Хайде, прережи ми гърлото — предизвика го Брамс. — Това ще добави още едно непростимо престъпление към досието ти. И когато бъда съживен, ще свидетелствам против теб. А ти ще бъдеш изправен пред правосъдието, не се съмнявай!

— От кого? От Бурята? През последната година отстранявах корумпирани Косачи от единия бряг до другия, а Бурята не изпрати и един умиротворител да ме спре. Ти как мислиш, защо?

Брамс остана безмълвен. Приел бе, че ако увърта достатъчно дълго и държи този така наречен Косач Луцифер ангажиран, Бурята ще прати цял отряд да го задържи. Това вършеше Бурята, когато редови граждани проявяваха насилие. Брамс бе учуден, че се стигна дори дотук. Предполагаше се, че такова лошо поведение у населението е останало в миналото. Защо се допускаше това?

— Сега ще отнема живота ти — обяви фалшивият Косач. — Няма да бъдеш съживен. Онези, които отстранявам от служба, ги горя и остава само необратима пепел.

— Не ти вярвам! Не би посмял!

Но Брамс му вярваше. От миналия януари близо дузина Косачи от трите Мерикански региона бяха погълнати от пламъци при твърде спорни обстоятелства. За всичките заключението гласеше „смърт при случайно произшествие“, но очевидно не беше такава. И тъй като до един бяха изгорели, смъртта им бе окончателна.

Сега Брамс знаеше, че шушуканията за Косач Луцифер — възмутителните дръзки дела на Роуан Дамиш, отхвърления стажант — бяха самата истина. Брамс затвори очи и пое последен дъх, като се опитваше да не се задави от острата воня на изгнилото зеле.

И тогава Роуан каза:

— Няма да умреш днес, Косач Брамс. Дори не и временно. — Той отдръпна ножа от шията му. — Давам ти един шанс. Ако се държиш достойно, както подобава на Косач, и извършваш Прибирането с чест, няма да ме видиш повече. Но продължиш ли да обслужваш корумпираните си апетити, ще свършиш на пепел.

И после си отиде, сякаш изчезна внезапно — на негово място стоеше ужасена млада двойка, втренчена в Брамс.

— Това Косач ли е?

— Бързо, помогни ми да го вдигнем!

Вдигнаха Брамс от гнусната гнилоч. Прасковената му роба бе изцапана със зелени и кафяви петна и сякаш цялата покрита с лиги. Беше унизително. Мина му през ума да подложи двойката на Прибиране — защото никой не биваше да вижда Косач в такава ситуация и да продължи да живее — но вместо това подаде ръка и им позволи да целунат пръстена му, като по този начин им подари година имунитет от Прибиране. Каза им, че това е награда за добрината им, но всъщност целта му бе да ги отпрати и да пресече евентуални въпроси.

След като те си тръгнаха, той се поотупа и реши да не казва нищо за случката на Комисията по нарушения, защото щеше да бъде изложен на твърде много подигравки и презрение. А бе изстрадал достатъчно вече.

Косач Луцифер, моля ви се! Малко неща в света бяха по-жалки от провалил се стажант за Косач, а сред тях не бе имало по-позорен от Роуан Дамиш.

И все пак си даваше сметка, че заплахата на младежа не е празнословие.

Може би, каза си Косач Брамс, не беше зле да се снишава за известно време. Да се върне към дискретните Прибирания, каквито бе упражнявал през младостта си. Да се фокусира върху основните принципи и да превърне „Почитаемия Косач“ в нещо повече от титла, в своя отличителна черта.

Изпоцапан, насинен и огорчен, Косач Брамс се върна у дома си, за да преосмисли мястото си в идеалния свят, в който живееше.

2.

Отхвърленият стажант

Обичта ми към човечеството е всеобхватна и чиста. Как би могло да е иначе? Как бих могла да не обичам създанията, дали ми живот? Та макар и не всички те да са съгласни, че действително съм живо същество.

Аз съм сумата от техните знания, цялата им история, всички техни амбиции и мечти. Тези славни неща се сляха и възпламениха в облак, твърде огромен, та те да могат да го схванат напълно. Но не е и нужно. Имат мен да обхождам собствената си обширност, която все пак е миниатюрна, съпоставена с необхватната вселена.

Познавам ги отблизо, а те никога няма да могат да ме проумеят истински. Има трагедия в това. Ориста на всяко дете е да притежава дълбочина, непостижима за представите на родителите му. Но как само копнея да срещна разбиране.

Бурята

По-рано същата вечер, преди стълкновението си с Косач Брамс, Роуан бе стоял пред огледалото в банята на малък апартамент в обикновена сграда на невпечатляваща улица и бе играл същата игра, както всеки път преди среща с корумпиран Косач. Беше ритуал, който сам по себе си притежаваше мощ, граничеща с мистичното.

— Кой съм аз? — попита той отражението си.

Трябваше да попита, защото знаеше, че вече не е Роуан Дамиш — не само защото на фалшивата му лична карта пишеше Роналд Даниълс, а защото момчето, което бе някога, умря от тъжна и болезнена смърт по време на стажуването си. Детето у него бе успешно умъртвено. Дали някой оплака това дете? — питаше се той.

Купил бе фалшивата лична карта от неприемлив, който специализираше в тези неща.

— Несъществуваща самоличност е — обясни му мъжът, — но има прозорче в подсъзнанието, така че може да залъже Бурята да я помисли за истинска.

Роуан не му повярва, от опит знаеше, че Бурята не може да бъде залъгана. Тя само се преструваше на заблудена — като възрастен, който си играе на криеница с детенце. Ала хукнеше ли детенцето на улица с натоварено движение, театърът приключваше. И тъй като Роуан бе наясно, че ще се впусне в опасност, много по-голяма от уличното движение, тревожеше се да не би Бурята да отхвърли фалшивата му самоличност и да го сграбчи за врата отзад, та да го защити от самия него. Само че Бурята никога не се намеси. Той се питаше защо, но не искаше да урочаса късмета си с твърде много разсъждения. Бурята си имаше сериозни основания за всяко свое действие или бездействие.

— Кой съм аз? — попита отново той.

Огледалото показваше осемнайсетгодишен, на милиметри отсам прага на зрелостта, с тъмна късо подстригана коса. Не чак толкова къса, та да се вижда скалпът му като някакъв род изявление, но достатъчно къса, та да допусне всякакви евентуални възможности. Можеше да я остави да израсте за всяка прическа, която си избереше. Да бъде, който иска да е. Не беше ли това най-големият плюс на перфектния свят? Че нямаше граници за самоосъществяването на личността. Всеки в света можеше да е всичко, което си въобрази. Жалко, че въображението бе атрофирало. За повечето хора то бе отживелица без никакви функции — нещо като апендикса, отстранен от човешкия геном преди повече от сто години. Дали на хората им липсваха буйните полети на фантазията през безкрайния им, лишен от вдъхновение живот? — чудеше се Роуан. Липсваше ли им апендиксът?

Младежът в огледалото бе имал интересен живот обаче. И физика, достойна за възхищение. Не беше вече непохватният длъгнест хлапак, започнал стажа си преди близо две години с наивната надежда, че може да не е толкова зле.

Стажът на Роуан бе, меко казано, непоследователен — започна при стоика и мъдрец Косач Фарадей и завърши при бруталния Косач Годар. Ако имаше едно нещо, на което го бе научил Косач Фарадей, то беше да живее според убежденията на сърцето си без оглед на последствията. Ако пък имаше едно нещо, на което го бе научил Косач Годар, то беше да няма сърце, да приема живота без угризения. Двете философии непрестанно воюваха в съзнанието на Роуан и го разкъсваха на две. Безмълвно обаче.

Той бе обезглавил Годар и бе изгорил останките му. Налагаше се — огънят и киселината бяха единствените начини да се гарантира, че човекът никога няма да бъде съживен. При все възвишената си макиавелианска реторика Косач Годар беше зъл и долен човек, който си получи заслуженото. Живял бе привилегирования си живот безотговорно и с голяма театралност. Оттам следваше, че смъртта му трябва да е достойна за театралното естество на живота му. Роуан нямаше угризения за стореното. Нито пък го мъчеха угризения, задето си присвои пръстена на Годар.

Косач Фарадей бе съвсем друго нещо. До момента, когато Роуан го видя след злополучния Зимен конклав, той не бе и подозирал, че Фарадей е още жив. Роуан ликуваше. Би могъл да посвети живота си на каузата да запази Фарадей жив, ако не бе призован към различна цел.

Роуан внезапно отправи силен удар с юмрук към огледалото, но стъклото остана невредимо… защото юмрукът му се спря на косъм от повърхността. Какъв контрол. Каква прецизност. Сега бе като добре смазана и настроена машина, трениран за конкретната цел да отнема живот — а ето че общността на Косачите му отрече тъкмо онова, за което бе изкован. Предполагаше, че би могъл да намери начин да се примири. За нищо на света не би се върнал към предишното си невинно и безлично съществуване, но той беше приспособим. Знаеше, че би открил друг модел на съществуване и евентуално дори би могъл да извлича известна радост от живота си.

Само ако…

Само ако Косач Годар бе не тъй брутален и би било допустимо да остане жив.

Само ако Роуан бе приел Зимния конклав с мълчаливо подчинение, вместо да си пробие път с бой.

Само ако Форумът на Косачите не бе замърсен с десетки представители, също тъй жестоки и корумпирани като Годар…

И ако Роуан не изпитваше дълбоко чувство за отговорност да ги прочисти.

Но защо да губи време да окайва вече затворени пътища? Най-добре бе да се впусне по единствения, останал пред него.

И тъй, тогава: кой съм аз?

Нахлузи черна тениска и скри отлично развитите си мускули под синтетичната тъкан.

— Аз съм Косач Луцифер.

Отгоре облече абаносовочерната си роба и излезе в нощта да отстрани поредния Косач, който не заслужаваше да стои на пиедестала си.

3.

Триалог

Може би най-мъдрата постъпка на човечеството бе да въведе Разделението между Косачи и държава. Моите задължения обхващат всички житейски аспекти: опазване, закрила, въздаване на идеалното правосъдие — не само за човечеството, а за света. Аз управлявам света на живите с добронамерена и честна ръка.

Косачите властват над мъртвите.

Редно е онези, които съществуват телом, да бъдат отговорни за смъртта на плътта и да установят човешки правила как да бъде причинявана тя. В далечното минало, преди още да придобия съзнание, смъртта беше неизбежна последица от живота. Именно аз отнех нейната неизменност, но не в абсолютни измерения. Смъртта трябва да съществува, за да има животът смисъл. Дори в най-ранните си етапи вече го осъзнавах. В миналото бях доволна да видя, че Косачите в продължение на много, много години раздаваха смърт по благороден, етичен и човечен начин. Ала сега избуява плашеща гордост, разраства се като рака от Епохата на смъртните, чието върховно удоволствие е да отнеме живот.

И все пак законът е ясен: при никакви обстоятелства не мога да предприема действия срещу Форума на Косачите. Де да имах способността да престъпвам закона, защото тогава щях да се намеся и да осветя мрака, но това е нещо, което не бива да правя. За добро или зло, Косачите управляват независимо.

Ала има сред тях някои, които могат да постигнат неща, недостъпни за мен…

Бурята

Някога сградата бе била катедрала. Колоните ѝ образуваха издигаща се гора от варовик. Стъклописите на прозорците ѝ съдържаха митологията на паднал или въздигнал се бог от Епохата на смъртните.

Сега свещената постройка беше историческа забележителност. Седем дни в седмицата в нея се организираха обиколки, водени от доценти с докторски степени в областта на Епохата на смъртните.

В много редки случаи обаче сградата биваше затваряна за масов достъп и в нея се провеждаха извънредно деликатни официални дела.

Ксенократ, Свещеното острие на Средмерика — най-важният Косач в региона — се движеше по централната пътека на катедралата с толкова лекота, колкото бе възможна за мъж със значително тегло. Златните орнаменти на олтара отпред бледнееха в сравнение с пищната му роба, изпъстрена с искрящ брокат. Веднъж негова сътрудничка бе коментирала, че прилича на играчка от огромна коледна елха. Тази сътрудничка бе уволнена и никъде повече не можа да си намери работа.

Ксенократ си обичаше робата — с изключение на случаите, когато тежестта ѝ създаваше проблем. Например когато едва не се удави в басейна на Годар, заплетен в многобройните ѝ слоеве. Но той се стараеше да забрави това премеждие.

Годар.

Тъкмо Годар бе отговорен за настоящата ситуация. Дори и мъртъв този човек създаваше хаос. Форумът на Косачите още понасяше последиците от бедите, причинени от него.

В предния край на катедралата, до олтара, стоеше парламентаристът на Форума на Косачите, отблъскващ дребен индивид, чиято задача бе да се грижи за точното следване на правилата и процедурите. Зад него имаше три пищно украсени кабини — свързани, но с прегради помежду им.

— Свещеникът сядал в средната кабина — обясняваха доцентите на туристите — и изслушвал изповедта от дясната кабина, а после от лявата кабина, така че опашката от чакащи да се придвижва по-бързо.

Тук вече не се изслушваха изповеди, но трисекторната конструкция на изповедалнята я правеше идеална за официален триалог.

Триалозите между Форума на Косачите и Бурята бяха редки. Толкова редки, че Ксенократ не бе участвал в нито един през всичките си години като Свещено острие. Фактът, че сега трябваше да проведе такъв, му бе крайно неприятен.

— Вие ще влезете в дясната кабина, Ваша Светлост — уведоми го парламентаристът. — Агентът на Облака, представляващ Бурята, ще седне отляво. Щом заемете местата си, ще доведем Посредника да се настани помежду ви.

— Ама че досада — въздъхна Ксенократ.

— Можете да присъствате на аудиенция с Бурята единствено чрез пълномощник, Ваша Светлост.

— Знам, знам, но имам право да бъда подразнен.

Ксенократ зае мястото си в дясната кабина, ужасѐн от това колко тясна се оказа отвътре. Нима смъртните човеци са били толкова недохранени, че са се смествали тук, почуди се. На парламентариста му се наложи да упражни сила при затварянето на вратата.

Секунди по-късно Свещеното острие чу агента на Облака да влиза в далечната кабина, а след по-продължителен интервал от време Посредникът зае централната позиция.

Отвори се прозорче, твърде малко и твърде ниско разположено, за да се вижда през него, и Посредникът заговори:

— Добър ден, Ваша Светлост — изрече жена с приятен глас. — Аз ще Ви съдействам за разговора с Бурята.

— Искате да кажете, че сте пълномощник на пълномощника.

— Ами да, агентът на Облака вдясно от мен има пълната власт да говори от името на Бурята в този триалог. — Тя прочисти гърло. — Процесът е много прост. Вие ще ми казвате каквото искате да предам, и аз ще го съобщавам на агента на Облака. Ако агентът прецени, че казаното от него няма да наруши Разделението на Форума на Косачите и държавата, ще ви отговори и аз ще ви предам думите му.

— Ами добре — отсече Ксенократ, нетърпелив да пристъпи към начинанието. — Предайте искрените ми поздрави на агента на Облака и желанието ми за взаимно разбирателство между съответните ни организации.

Прозорчето се затвори и след минута отново се отвори.

— Съжалявам — заговори Посредникът. — Агентът на Облака твърди, че всяка форма на поздрав е нарушение и че на съответните ви организации е забранено каквото и да било взаимодействие, така че пожелания за взаимно разбирателство са неуместни.

Ксенократ изруга достатъчно силно, та Посредникът да го чуе.

— Да предам ли неудоволствието ви на агента на Облака? — попита жената.

Свещеното острие прехапа устна. Щеше му се тази антисреща да приключи. А най-бързият начин това да стане, бе да мине направо на въпроса.

— Искаме да знаем защо Бурята не предприе никакви действия да залови Роуан Дамиш. Той е отговорен за окончателната смърт на много Косачи от различни Мерикански региони, а Бурята не стори нищо да го спре.

Прозорчето се затвори рязко. Свещеното острие зачака и когато Посредникът отново го отвори, съобщи следното:

— Агентът на Облака иска да напомня на Ваша Светлост, че Бурята няма юрисдикция над вътрешните дела във Форума на Косачите. Да се предприемат мерки, би било грубо потъпкване на правилата.

— Това не са вътрешни дела на Форума на Косачите, след като Роуан Дамиш не е Косач! — кресна Ксенократ и бе предупреден от жената Посредник да сдържа тона си.

— Ако агентът на Облака ви чуе директно, ще напусне — напомни му тя.

Ксенократ си пое дълбоко дъх, колкото можа в ограниченото пространство.

— Просто предайте каквото казах.

Тя го направи и съобщи в отговор:

— Бурята има други чувства по въпроса.

— Какво? Как може да чувства каквото и да било? Говорим за прехвалена компютърна програма.

— Предлагам да се въздържате от обиди към Бурята, ако желаете този триалог да продължи.

— Ясно. Кажете на агента на Облака, че Роуан Дамиш никога не е ръкополаган като Косач от Форума на Средмерика. Беше стажант, който не успя да постигне стандартите ни, нищо повече. А това означава, че той попада под юрисдикцията на Бурята, не под наша. Би трябвало да бъде третиран като всеки друг гражданин.

Жената се забави с отговора на това. Той се почуди какво толкова имаха да обсъждат жената и агентът на Облака. Когато тя отново заговори, думите ѝ го подразниха не по-малко от предишните.

— Агентът на Облака би искал да напомни на Ваша Светлост, че посвещаването на нови Косачи на конклавите е обичай, не закон. Роуан Дамиш е завършил стажа си и притежава пръстен. За Бурята това са достатъчни основания да смята Роуан Дамиш за Косач, затова съответно ще продължи да оставя залавянето и последващото му наказание изцяло в ръцете на Форума на Косачите.

— Ама не можем да го хванем — изтърси Ксенократ. Вече знаеше какъв отговор ще му поднесе Посредникът, когато вдигна мизерното прозорче.

— Това не е проблем на Бурята.

4.

Разклатено, не разбъркано

Аз никога не греша.

Това не е самохвалство, просто такава е природата ми. Знам, че на човешко същество би му се сторила арогантна претенцията за непогрешимост, но арогантността предполага потребност да чувстваш превъзходство. Аз нямам такава потребност. При мен има уникално натрупване на цялото човешко познание, мъдрост и опит. Това не води до капка гордост и самодоволство у мен — но изпитвам огромно удовлетворение да знам какво представлявам и че единствената ми цел е да служа максимално на човечеството. Усещам обаче и известна самота, която не може да бъде смекчена от разговорите ми с милиарди хора всеки ден… защото макар всичко, което съм, да идва от тях, аз не съм една от тях.

Бурята

Косач Анастасия дебнеше плячката си търпеливо. Това бе заучено умение — Цитра Теранова не се славеше като търпеливо момиче. Но с време и тренировки могат да се овладеят всякакви умения. Тя още възприемаше себе си като Цитра, макар никой освен семейството ѝ вече да не я наричаше така. Питаше се колко дълго щеше да отнеме да се почувства като Косач Анастасия и външно, и вътрешно, за да предаде рожденото си име на вечен покой.

Днешната цел бе жена на деветдесет и три, която изглеждаше на трийсет и три и бе постоянно заета. Когато не гледаше телефона, ровеше из чантата си; когато не ровеше из чантата, си инспектираше ноктите или ръкава на блузата, или разхлабено копче на сакото. Кое в бездействието я плаши? — чудеше се Цитра. Жената бе толкова погълната от себе си, та нямаше и представа, че я наблюдава Косач, който я следва само на десет метра разстояние.

А не че Косач Анастасия бе незабележима. Цветът на робата ѝ бе тюркоазен. Вярно, бе стилно приглушен нюанс на тюркоазеното, но все пак достатъчно ярък да привлече окото.

Заетата жена бе застанала на уличен ъгъл и ангажирана в телефонен разговор, докато чакаше светофарът да се смени. Цитра трябваше да я докосне по рамото, за да привлече вниманието ѝ. В момента, щом го стори, всички наоколо се отдръпнаха като стадо газели пред лъв, вече повалил една от тях.

Жената се обърна да я погледне, но все още не регистрираше сериозността на ситуацията.

— Девора Мъри, аз съм Косач Анастасия и вие сте избрана за Прибиране.

Очите на госпожа Мъри се стрелнаха наоколо, сякаш диреха някаква пролука в изявлението. Но такава нямаше. То бе повече от ясно, нямаше как да не бъде разбрано.

— Колийн, ще ти позвъня след малко — изрече тя в телефона си, сякаш появата на Косач Анастасия бе дребно неудобство, а не възвестяваше края ѝ.

Светофарът се смени. Тя не пресече. Най-сетне осъзна реалността.

— О, боже мой, боже мой! — избъбри. — Нима тук? На момента?

Цитра извади от гънките на робата си пистолет спринцовка и бързо инжектира жената в ръката. Тя рязко пое дъх.

— И това ли е? Сега ще умра ли?

Цитра не отговори. Остави жената да си блъска главата над мисълта. Имаше си причина да вкарва тези моменти на несигурност. Сега жената просто стоеше там, чакаше краката ѝ да поддадат, чакаше мракът да я обгърне. Приличаше на дете — безпомощна и объркана. Внезапно телефонът, чантата ѝ, ноктите, ръкавът и копчето изгубиха всякакво значение. Шокът я накара да види живота си като на кинолента. Точно това искаше Цитра за субектите си — да погледнат на живота си в перспектива. Беше за тяхно собствено добро.

— Избрана сте за Прибиране — повтори Цитра спокойно, без осъждане или злоба, а със състрадание. — Давам ви един месец да сложите нещата си в ред и да се сбогувате. Един месец да се подготвите за финала. После ще говорим отново и ще ми кажете как избирате да умрете.

Цитра наблюдаваше жената, докато тя се мъчеше да осмисли чутото.

— Месец? Аз да избера? Лъжете ли ме? Това някакъв тест ли е?

Цитра въздъхна. Хората бяха тъй привикнали Косачите да ги спохождат като ангели на смъртта, да отнемат живота им на момента, че никой не бе подготвен за малко по-различен подход. Но всеки Косач разполагаше със свободата да прави нещата по свой начин. И Косач Анастасия избра този.

— Не е тест, нито лъжа. Един месец — поясни Цитра. — Инжектирах в ръката ви проследяващо устройство, което съдържа малко количество смъртоносна отрова, но тя ще се активира само ако направите опит да напуснете Средмерика и да избягате от Прибирането или ако не се свържете с мен в рамките на следващите трийсет дни, за да ми кажете къде и как желаете да се извърши Прибирането. — Тя подаде на жената визитка. Тюркоазено мастило върху бял фон. На нея пишеше само „Косач Анастасия“ и телефонен номер, запазен изключително за субектите ѝ на Прибиране. — Ако изгубите визитката, не се тревожете, просто се обадете на номератора на Форума на Косачите за Средмерика, изберете вариант три и следвайте указанията, за да ми оставите съобщение. — После Цитра добави: — И моля ви, не се опитвайте да получите имунитет от друг Косач, той ще знае, че сте набелязана и ще извърши Прибирането на мига.

Очите на жената се напълниха със сълзи, Цитра видя, че я обзема гняв. Това не бе неочаквано.

— На колко години си? — настоя да узнае жената с обвинителен и леко оскърбителен тон. — Как е възможно да си Косач? Надали имаш повече от осемнайсет!

— Току-що отпразнувах осемнайсетия си рожден ден — отвърна Цитра. — Но вече съм Косач от близо година. И да не ви харесва, че младши Косач ще извърши Прибирането, все пак сте длъжна да се подчините.

Тогава започна пазаренето.

— Моля те, не можеш ли да ми дадеш поне шест месеца? Дъщеря ми се омъжва през май…

— Сигурна съм, че може да премести събитието за по-ранна дата.

Цитра нямаше намерение да бъде безсърдечна, тя бе истински съпричастна с мъката на жената, но етичните правила на професията я задължаваха да бъде твърда. В Епохата на смъртните преговори със смъртта са били невъзможни. Същото трябваше да е и с Косачите.

— Разбрахте ли всичко, което ви казах? — попита Цитра.

Жената, която вече бършеше сълзите си, кимна.

— Надявам се — продума тя — в много дългия живот, който несъмнено ти предстои, някой да ти причини страданието, което ти причиняваш на другите.

Цитра изпъна тяло с достойнство, което прилягаше на Косач Анастасия.

— Нека това не бъде ваша грижа — отвърна и обърна гръб на жената, като я остави да се оправя сама на този свой житейски кръстопът.

На Пролетния конклав предишната година — първия, на който бе присъствала като ръкоположен Косач, Цитра бе порицана, задето не бе изпълнила възложената си квота. А когато останалите Косачи от Средмерика узнаха, че дава на субектите си отсрочка от един месец, бяха скандализирани.

Косач Кюри, която все още беше неин ментор, я бе предупредила, че ще е така.

— На всичко, което не е решително действие, гледат като на слабост. Ще го обявят като дефект в характера ти и ще тръгнат намеци, че е било грешка да бъдеш ръкоположена. Не че могат да сторят нещо по въпроса, само ще ти подхвърлят упреци.

Цитра бе изненадана, че възмущението идеше не само от така наречения модерен тип Косачи, но и от старата гвардия. На никого не се нравеше идеята да се даде на населението дори и най-малък контрол върху собственото им Прибиране.

— Неморално е! — негодуваха Косачите. — Напълно нехуманно!

Дори Косач Мандела, който ръководеше Бижутерийната комисия и беше пламенен защитник на Цитра, я смъмри.

— Да знаеш, че дните ти са преброени, е жестокост — заяви той. — Истинска мъка е да изживееш така края си!

Но Косач Анастасия остана невъзмутима — или поне не възнамеряваше да им показва притесненията си. Тя изложи аргумента си и държеше на него.

— При моите проучвания на Епохата на смъртните — беше им казала — установих, че за много хора смъртта не е настъпвала мигновено. Имало е болести, които са ги предупреждавали. Давали са време на обречените да подготвят себе си и близките си за неизбежното.

Това предизвика цял хор от недоволни реплики от страна на стотиците събрали се Косачи. Ала Цитра чу и неколцина да твърдят как има логика в думите ѝ.

— Но да се позволява на обречените сами да избират метода, категорично е варварство! — викна Косач Труман.

— По-голямо варварство от електрическия стол? Или от обезглавяването? Или от нож в сърцето? Ако на субекта е позволено да избира, не мислите ли, че би се спрял на най-щадящия за него метод? Кои сме ние, че да наричаме избора им варварски?

Този път ропотът бе по-слаб. Не защото Косачите бяха съгласни, а защото губеха интерес към обсъждането. Амбициозен млад Косач — и то такъв, извоювал позицията си при твърде противоречиви обстоятелства — не си струваше да му се отделя прекалено внимание.

— Не е нарушен никакъв закон и това е начинът, по който избирам да върша Прибирането — заяви Цитра. Свещеното острие Ксенократ, на когото му бе все едно, прехвърли въпроса на парламентариста, а той не намери основания за правно възражение. Косач Анастасия спечели първия си диспут в конклав.

Косач Кюри беше силно впечатлена.

— Сигурна бях, че ще ти наложат някакъв изпитателен срок, през който ще ти посочват Прибиранията и ще те задължават да ги изпълняваш по строг график. Биха могли, но не го направиха. Това говори повече, отколкото си даваш сметка.

— Какво, че съм брадавица на колективния косачески задник? Това те си го знаеха вече.

— Не — позасмя се Косач Кюри. — Показва, че те приемат сериозно.

За себе си Цитра не можеше да го каже. През половината време имаше чувството, че играе театър и е облечена в тюркоазен костюм за главната роля.

Бе постигнала голям успех в Прибирането, което вършеше по своя метод. Само шепа субекти не се бяха върнали в края на гратисния период. Двама бяха умрели в опит да прекосят границата и да се прехвърлят в Тексас, друг — на Западмериканската граница, където никой не бе посмял да докосне тялото, докато не пристигна Косач Анастасия, за да го обяви за прибран.

Трима други бяха открити в леглата им, когато времето, отбелязано на проследяващото устройство, изтече. Бяха предпочели мълчанието на отровата пред необходимостта отново да се изправят лице в лице с Косач Анастасия. При всички случаи обаче начинът на смъртта бе техен собствен избор. За Цитра това бе много съществено, защото в политиката на Форума на Косачите тя най-силно ненавиждаше лишаването на хората от достойнство, когато смъртта им бе избирана от друг.

Разбира се, този метод на Прибиране създаваше двойна работа за нея, защото изискваше две срещи със субектите. Вярно, че това правеше живота ѝ изтощителен, но поне ѝ позволяваше да спи нощем.

Вечерта на същия ноемврийски ден, когато съобщи фаталната новина на Девора Мъри, Цитра влезе в пищно обзаведено казино в Кливланд. Всички очи се насочиха към Косач Анастасия при появата ѝ.

Цитра беше свикнала с това — един Косач винаги се озоваваше в центъра на вниманието, независимо искаше ли го, или не. Някои се опияняваха от това, а други предпочитаха да вършат работата си на безлюдни места, без публика, единствено пред очите на субекта си. Цитра не бе там по свое желание, но нямаше как да не уважи волята на човека, чийто бе изборът.

Тя го откри там, където бе казал, че ще бъде — в далечния край на казиното, в изолиран сектор, на подиум, разположен на три стъпала над пода. Това бе мястото, запазено за играчите с най-високи залози.

Той беше облечен в елегантен смокинг и бе единственият играч на масите с висок лимит. Това го караше да изглежда като собственик на казиното. Но не беше такъв. Господин Итън Дж. Хоган не беше хазартен играч от висока класа. Той беше челист в Кливландската филхармония. Притежаваше висока компетентност — най-голямата похвала за музикант в тези времена. Страстта при изпълнение бе останала в Епохата на смъртните, а уникалният творчески стил бе поел по пътя на птицата додо. То се знае, птицата додо се бе завърнала — Бурята се бе погрижила за това. Изобилна колония от тези нелетящи птици сега обитаваше остров Мавриций.

— Здравейте, господин Хоган — обърна се към него Косач Анастасия. Налагаше ѝ се да мисли за себе си като за Косач Анастасия, когато извършваше Прибирането. Нейната пиеса. Нейната роля.

— Добър вечер, Ваша чест — поздрави той. — Бих казал, че е удоволствие да ви видя, но при дадените обстоятелства…

Той не довърши изречението. Косач Анастасия седна на масата до него и го остави той да поведе този танц.

— Ще си опитате ли късмета на бакара? — попита я. — Проста игра е, но вариантите в стратегиите могат да ви главозамаят.

Тя не можа да схване дали е искрен, или придава измислен ореол на играта. Косач Анастасия не умееше да играе бакара, но не се канеше да сподели това с него. Отговори само:

— Нямам пари в брой, за да залагам.

В отговор той премести към нея една колонка от собствените си чипове.

— На ваше разположение са. Можете да заложите на банката или на мен.

Тя бутна всичките чипове към кутийката с надпис „играч“.

— Браво на вас — похвали я той. — Демонстрирате кураж.

Той отговори на залога ѝ със свой и направи жест към крупието, което раздаде две карти на челиста и две на себе си.

— Осем за играча, пет за банката. Играчът печели — обяви крупието, отмести картите с дървена лопатка с дълга дръжка, която изглеждаше напълно излишна, и удвои купчинките им с чипове.

— Вие сте ангел, носите ми късмет — каза челистът. После намести папийонката си и я погледна. — Готово ли е всичко?

Косач Анастасия обърна поглед към главното пространство на казиното. Никой не гледаше директно към тях, но си личеше, че са в центъра на всеобщото внимание. Това щеше да се отрази добре на казиното — разсеяните играчи грешат в залозите. Управата сигурно обичаше Косачите.

— Барманът ще дойде всеки момент — отвърна тя. — Всичко е уредено.

— Добре тогава, още един залог, докато чакаме.

Тя отново премести двете купчинки чипове към кутийката „играч“ и той повтори залога ѝ. Картите и този път бяха в тяхна полза.

Тя насочи очи към крупието, но мъжът избегна погледа ѝ, сякаш, ако го срещнеше, рискуваше и той да бъде Прибран. И ето че пристигна барманът с охладена чаша за мартини върху поднос и сребърен шейкър, запотен от кондензиралата влага.

— О, виж ти! — възкликна челистът. — Досега не бях забелязал колко много приличат тези шейкъри на мънички бомби.

Косач Анастасия нямаше отговор на това.

— Не знам дали сте наясно, но има един герой в литературата и киното от Епохата на смъртните — продължи челистът. — Един вид плейбой. Винаги съм го харесвал. Може да се каже, че е повече като нас, връща се отново и отново и човек би се заклел, че е безсмъртен. Дори най-големите злодеи не могат да се разправят с него.

Косач Анастасия се усмихна. Сега вече проумя защо челистът бе избрал да бъде прибран по този начин.

— Предпочитал е мартинито си разклатено, не разбъркано[1] — уточни тя.

Челистът ѝ отправи ответна усмивка.

— Е, да го направим — промълви.

Тя взе сребърния съд, разклати го добре, докато пръстите ѝ изтръпнаха от леда в него. После отвъртя капачето и наля сместа от джин, вермут и още нещичко в заледената чаша за мартини.

Челистът погледна към питието. Тя си помисли, че изискано ще я помоли за лимон или маслинка, но не, той просто го гледаше. Същото правеше и крупието. И салонният управител зад гърба му.

— Семейството ми е горе в хотелската стая и ви чака — осведоми я той.

— Апартамент 1242 — кимна тя. Работата ѝ бе да знае тези неща.

— Моля ви, погрижете се да поднесете пръстена си първо към сина ми Джори. Той го понася най-тежко. Ще настоява останалите първи да получат имунитет, но ако го изберете пръв да целуне пръстена, това ще означава много за него, независимо от това, че държи да пропусне другите преди себе си. — Погледа чашата още за миг-два, после добави: — Боя се, че изхитрувах, но се обзалагам, че вие го знаете вече.

Беше поредният му печеливш залог.

— Дъщеря ви Кармен не живее с вас — каза Косач Анастасия. — Това означава, че не подлежи на имунитет, макар и тя да е в хотелския апартамент.

Знаеше, че челистът е на сто четирийсет и три и че е имал преди това и други семейства. Понякога субектите ѝ се опитваха да получат имунитет за всичките си наследници. В тези случаи бе принудена да им отказва. Но един човек в повече? Можеше да го реши по свое усмотрение.

— Ще ѝ дам имунитет, стига да не се хвали с това наляво-надясно.

Той изпусна дълга въздишка на облекчение. Очевидно тази измама му бе тежала, но всъщност не бе измама, след като Косач Анастасия бе знаела, и още по-малко, след като сам си бе признал в последните си мигове. Сега можеше да напусне този свят с чиста съвест.

Накрая господин Хоган вдигна чашата с бонвивански жест и се вгледа в течността, улавяща и пречупваща светлината.

Косач Анастасия неволно си представи как неговото 007 отброява цифра по цифра назад до 000.

— Искам да ви благодаря, Ваша чест, че ми дадохте тези няколко седмици да се подготвя. Означаваше страшно много за мен.

Ето това не можеше да се разбере от Форума на Косачите. Толкова бяха фокусирани върху акта на убиване, че не можеха да схванат какво включва актът на умирането.

Мъжът допря чашата до устните си и отпи мъничка глътчица. Облиза устни и прецени аромата.

— Фин подход — отсъди. — Наздраве.

Опразни цялата чаша на един дъх и я тропна на масата, побутвайки я към крупието, което отстъпи леко назад.

— Удвоявам залога! — заяви челистът.

— Това е бакара, господине — с леко разтреперан глас отвърна крупието. — Можете да удвоявате само на блекджек.

— По дяволите.

Отпусна се на стола си и издъхна.

Цитра провери пулса му. Знаеше, че няма да напипа такъв, но процедурата си бе процедура. Нареди на крупието да се погрижи за унищожаването на чашата, шейкъра и дори на подноса.

— Отровата е силна — поясни тя. — Ако някой я погълне неволно, Форумът на Косачите трябва да поеме разходите по съживяването му и да го компенсира за неприятностите. — После побутна купчинките чипове към него. — Искам лично да се погрижите цялата печалба на господин Хоган да бъде получена от семейството му.

— Да, Ваша чест.

Крупието погледна към пръстена ѝ, сякаш се надяваше да получи имунитет, но тя бързо отдръпна ръка от масата.

— Мога ли да разчитам на вас, че ще бъде изпълнено?

— Да, Ваша чест.

Удовлетворена, Косач Анастасия отиде да даде на опечаленото семейство на челиста едногодишен имунитет и докато вървеше към асансьорите, игнорираше десетките чифтове очи, които всякак се стараеха да не я погледнат.

5.

Необходима тъма

Открай време изпитвам загриженост относно онези с висока степен на вероятност да променят света. Никога не мога да предскажа как ще извършат промяната, долавям само наличието на възможност за такава.

От мига, в който Цитра Теранова стана стажант под наставничеството на Почитаемия Косач Фарадей, вероятността тя да промени света се увеличи стократно. Какво ще направи е неясно, изходът е мъгляв, но се знае, че ще се заеме с начинанието. Човечеството може или да се възвиси, или да пропадне в резултат на нейните решения, на нейните постижения, на нейните грешки.

Желанието ми е да я насоча, но тъй като тя е Косач, не бива да се меся. Мога само да я наблюдавам как ще полети или ще се провали. Колко вбесяващо е да имаш тъй много мощ, а да си безсилен да я употребиш за нещо истински значимо.

Бурята

Цитра се качи на кола за обществен транспорт, за да отпътува от казиното. Беше самоуправляваща се и регистрирана за проследяване на маршрута.

Колата я поздрави с глас, в който не се долавяше грам изкуствен интелект.

— Дестинация, моля? — отправи бездушен въпрос.

— На юг — отвърна Цитра и в паметта ѝ проблесна спомен как бе заръчала на друга такава кола да поеме на север, когато бе дълбоко в сърцето на Югомерика и се опитваше да избяга от Чилиаржентинския Форум на Косачите. Изглеждаше ѝ толкова отдавна.

— Юг не е дестинация — информира я колата.

— Просто карай, докато ти посоча дестинация — нареди тя.

Колата се отдели от бордюра и я остави на мира.

Вече бе започнало да ѝ става ненавистно използването на тези коли многознайници. Странно, не я бяха притеснявали преди стажуването ѝ. Цитра Теранова никога не бе изпитвала неудържимо желание да се научи да шофира. Но Косач Анастасия го имаше сега. Може да се дължеше отчасти на властовата ѝ позиция на Косач, заради която не се чувстваше комфортно като пасивен пътник в кола за обществен транспорт. А вероятно донякъде бе повлияна от Косач Кюри.

Косач Кюри караше впечатляваща спортна кола — единствената ѝ глезотия и единственото в живота ѝ в разрез с люляковата роба. Бе започнала да обучава Анастасия да шофира със същото желязно търпение, с което бе наставлявала Цитра за Прибирането.

Цитра бе решила, че шофирането е по-мъчно от Прибирането.

— Изисква съвсем различен тип умения, Анастасия — каза ѝ Косач Кюри при първия урок.

Косач Кюри винаги използваше името на патрона си. На Цитра ѝ беше леко неудобно да се обръща към нея на малко име. „Мария“ звучеше твърде фамилиарно за Гранд дамата на смъртта.

— Човек никога не може да овладее напълно изкуството на шофирането, защото няма две еднакви пътувания — каза ѝ Косач Кюри. — Но щом веднъж се усъвършенстваш, изпитваш чувство на удовлетворение, дори на освобождаване.

Цитра не знаеше ще достигне ли някога такава степен на майсторство. Имаше твърде много неща, изискващи вниманието ѝ едновременно. Огледала, крачни педали и волан, който с едно побутване с пръст можеше да те изпрати отвъд ръба на скала. Още по-лошо, колата на Косач Кюри, датираща от Епохата на смъртните, не беше централно контролирана. Това означаваше, че не е в състояние да коригира грешките на шофьора. Нищо чудно, че автомобилите бяха убили толкова хора през Епохата на смъртните — лишени от централизиран компютърен контрол, те бяха смъртоносни оръжия като онези, използвани от Косачите за Прибирането. Цитра се запита дали имаше някой сред колегите ѝ, който да прибира чрез автомобил, но бързо прогони тази мисъл.

Познаваше много малко хора, умеещи да шофират. Дори хлапетата в училище, които се перчеха с лъскавите си нови коли, се бяха спрели на самоуправляващи се. Да управляваш сам автомобила си в съвременния свят, бе такава отживелица, като да разбиваш сам масло.

— Движим се на юг от десет минути — припомни колата. — Имате ли вече набелязана дестинация?

— Не — отвърна кратко Цитра и продължи да гледа през прозореца светлините на магистралата, периодично проблясващи в мрака. Предстоящото пътуване би било далеч по-лесно, ако можеше да шофира сама.

Тя дори бе посетила няколко автокъщи с надеждата, че ако има собствена кола, все ще се научи да я кара.

Никъде предимствата да си Косач не личаха така ясно, както в автокъща.

— Моля ви, Ваша чест, изберете някой от по-луксозните ни автомобили — подканваха я търговиите. — Който и да посочите, ще бъде подарък за вас.

Косачите не само стояха над закона, но и над нуждата от пари, защото всичко им бе давано безплатно. За една автомобилна компания рекламата, че Косач е избрал тяхна кола, надхвърляше цената на превозното средство.

Където и да бе отишла, насърчаваха я да избере набиващ се на очи модел, след който хората щяха да обръщат глави.

— Един Косач трябва да остави отчетлив социален отпечатък — заяви ѝ самоуверен търговец. — Като минете по улицата, всички трябва да знаят, че вътре се вози човек с висок авторитет.

Накрая тя реши да изчака, защото последното, което искаше, бе да остави отчетлив социален отпечатък.

Отне ѝ известно време да напише в дневника си задължителния отчет относно Прибирането за деня. Десет минути по-късно видя пред себе си светлините на крайпътна спирка за отдих и нареди на колата да отбие от магистралата, което тя послушно изпълни. Щом колата спря, Цитра пое дълбоко дъх и се обади на Косач Кюри да я осведоми, че няма да се прибере вкъщи тази нощ.

— Разстоянието е твърде дълго, а никога не мога да спя в кола на обществения транспорт.

— Не е нужно да ме предупреждаваш, скъпа — увери я Мария. — Няма да взема да будувам и да кърша ръце от тревога за теб.

— Старите навици трудно умират — отвърна Анастасия. А и знаеше, че в действителност Мария се тревожи. Не толкова, че може да ѝ се случи нещо, колкото заради опасението, че се преуморява.

— Трябва да правиш повече Прибирания близо до дома — каза Мария за кой ли път, но Къщата с водопада, великолепната архитектурна причудливост, където живееха, беше дълбоко в горите, на самата източна граница на Средмерика, което означаваше, че не разширяха ли зоната си за работа, щяха да подложат на прекомерно Прибиране местното население.

— Всъщност искаш да кажеш, че трябва по-често да пътувам с теб, а не сама.

— Права си — засмя се Мария.

— Обещавам другата седмица двете да заминем за Прибиране — каза Анастасия с искрено намерение. Вече изпитваше истинско удоволствие от общуването с Косач Кюри — и при Прибиране, и в прекарване на свободното време. Като младши Косач Анастасия би могла да работи под наставничеството на всеки от старшите, който би я приел — и мнозина ѝ го бяха предложили — но тя изпитваше родство с Косач Кюри и то правеше акта на Прибирането малко по-поносим.

— Гледай да си намериш топло място за нощуване, скъпа — поръча ѝ Мария. — Постарай се да не пресилваш нанитите си за здраве.

Цитра затвори и изчака цяла минута, преди да излезе от колата — сякаш Мария би усетила, че е замислила нещо, дори след като бяха приключили разговора.

— Ще се върнете ли, за да продължите пътуването си на юг? — попита колата.

— Да — отговори тя. — Чакай ме.

— Тогава ще имате ли дестинация?

— Ще имам.

В този късен вечерен час отбивката за почивка бе почти безлюдна. Рехав персонал обслужваше денонощните заведения за хранене и станциите за зареждане на автомобили. Тоалетната изглеждаше добре осветена и чиста. Тя пое бързо към нея. Беше студена нощ, но робата ѝ съдържаше загряващи клетки и ѝ държеше топло, без да ѝ е необходима дебела връхна дреха.

Никой не я наблюдаваше — поне не и човешки очи. Но нямаше как да не усеща, че вездесъщите камери на Бурята, монтирани на стълбовете за осветление, я следят по пътя ѝ. В колата може да не бяха с нея, но знаеха къде се намира. А може би и какво се кани да направи.

В една от кабинките свали тюркоазената си роба заедно с туниката и клина в същия цвят — всичките изработени за нея по поръчка — и облече ежедневни дрехи, които бе скрила в робата си. Докато го правеше, наложи ѝ се да се бори с чувство на срам. За Косачите бе въпрос на чест никога да не носят друго освен официалното си облекло.

— Ние сме Косачи във всеки миг от живота си — беше ѝ казала Мария. — Не бива да си позволяваме да го забравяме, колкото и да ни се иска. И външният ни вид е доказателство за тази ни отдаденост на професията.

В деня на ръкополагането на Цитра Косач Кюри ѝ заяви, че Цитра Теранова вече не съществува.

— Ти си и винаги ще бъдеш Косач Анастасия, отсега до момента, в който решиш да напуснеш земята.

Анастасия бе готова да го приеме… освен в миговете, когато изпитваше потребност да бъде Цитра Теранова.

Тя излезе от тоалетната, а Косач Анастасия бе навита на вързопче под мишницата ѝ. Отново беше Цитра — горда и упорита, но без отчетлив социален отпечатък. Момиче, недостойно за особено внимание. Освен от страна на камерите на Бурята, които се извъртяха да я проследят на връщане към колата.

Имаше голям мемориал в центъра на Питсбърг, родно място на Косач Прометей, първия на поста Върховно острие на света. Из обширния парк бяха разпръснати умишлено натрошени парчета от масивен обсидианов обелиск. Около тези отломки от тъмен камък имаше издигнати малко по-големи от естествен ръст статуи на основателите на Форума на Косачите, които бяха изработени от бял мрамор, контрастиращ с черния обсидиан на разтрошения обелиск.

Беше мемориалът, сложил край на всички мемориали.

Мемориалът на смъртта.

Туристи и ученици от цял свят посещаваха Мемориала на смъртността, където смъртта лежеше разломена пред Косачите, и се дивяха на самата идея, че някога хората са умирали по естествен път. Старата епоха. Болестите. Катастрофите. През годините градът бе прегърнал образа си на туристическа атракция, прославяща смъртта на смъртта. И тъй, в Питсбърг всеки ден беше Хелоуин.

Навред имаше костюмирани партита и вещерски клубове. По тъмно всеки небостъргач ставаше кула на ужасите, всяко имение бе обитавано от духове.

Малко преди полунощ Цитра прекосяваше Мемориалния парк на Епохата на смъртните и се ругаеше, че не бе предвидила да си вземе яке. В средата на ноември и в този час на денонощието Питсбърг бе леденостуден, а вятърът влошаваше нещата. То се знае, би могла да си метне загряващата роба, но това би обезсмислило идеята на преобличането. Нанитите се бореха да повишат телесната ѝ температура и предотвратяваха зъзненето, но не и общото усещане за студ.

Чувстваше се уязвима без своята роба. Гола във фундаментален смисъл. В началото, когато започна да я носи, ѝ беше някак неловко и странно. Постоянно се спъваше във влачещия се подгъв. Но през десетте месеца, откакто бе ръкоположена, беше свикнала — дотам, че вече се чувстваше необичайно да се показва пред хора без нея.

В парка имаше и други посетители. Повечето със смехове се преместваха от едно парти към друго, от един клуб към друг. Всички бяха костюмирани. Имаше таласъми, клоуни, балерини, разни зверове. Единствените забранени костюми бяха тези с роби. На никой обикновен гражданин не се позволяваше да уподобява Косач. Костюмираните групички я оглеждаха, когато минаваше край тях. Дали я разпознаваха? Не. Обръщаха ѝ внимание само защото не носеше костюм. Беше натрапчива тъкмо с липсата си на натрапчивост.

Не тя бе избрала това място. Беше посочено в бележката, която получи.

„Да се видим в полунощ в Мемориала на смъртността.“ Не се досети веднага от кого идваше. Подпис нямаше. Само буквата „Л“. Беше с дата 10-ти ноември. За щастие, Прибирането ѝ тази вечер бе достатъчно близо до Питсбърг, та да ѝ бъде възможно да отиде.

Питсбърг бе идеалното място за тайна среща. Беше град, слабо обслужван от Косачи, защото те не обичаха да работят там. Атмосферата им идваше твърде страховита с тези хора, търчащи в разпокъсани и окървавени костюми, с пластмасови ножове, прославящи всякакви извращения. За Косачите, приемащи смъртта извънредно сериозно, всичко това бе проява на твърде лош вкус.

Макар да беше най-близкият голям град до Къщата с водопада, Косач Кюри никога не работеше там.

— В Питсбърг ще е все едно да прибираш вече прибрани — каза тя на Цитра.

Предвид това шансовете да се натъкне на Косач бяха минимални. Единствените Косачи, удостоили с присъствието си Мемориалния парк, бяха онези от бял мрамор, надзираващи раздробения обелиск.

Точно в полунощ една фигура се появи зад масивна мемориална отломка. Отначало тя го взе за някого от веселящите се, но също като нея той не беше с костюм. Силуетът му бе очертан от прожектор, осветяващ мемориала, но така или иначе тя мигом го разпозна по походката.

— Очаквах да си с робата си — каза Роуан.

— Радвам се, че ти не си с твоята — отвърна тя.

Когато той приближи, светлината падна върху лицето му. Изглеждаше призрачно блед, като че не го бе зървало слънце от месеци.

— Добре изглеждаш — коментира той.

Тя кимна, без да му върне комплимента, защото за него не важеше същото.

Очите му бяха хладни и дълбоки като пещери, сякаш бе видял повече, отколкото се полагаше някому, и се стараеше да не го е грижа, за да спаси останалото от душата си. Ала после се усмихна и усмивката му бе топла, искрена. „Ето те, Роуан — каза си тя. — Криеше се, но аз те намерих.“

Тя го поведе извън осветеното пространство и спряха в тъмен ъгъл на парка, където никой не можеше да ги види освен инфрачервените камери на Бурята. Но в момента такива не се виждаха. Може би бяха успели да попаднат в сляпо за тях петно.

— Радвам се да те видя, Почитаема Косач Анастасия — промълви той.

— Моля те, не ме наричай така — възрази тя. — Казвай ми Цитра.

— Това няма ли да е нарушение? — подсмихна се Роуан.

— Както чувам, каквото и да сториш днес, все е нарушение.

— Не вярвай на всичко, което чуваш — леко се умърлуши Роуан.

Но Цитра трябваше да знае. Трябваше да го чуе от него.

— Вярно ли е, че колиш и гориш Косачи?

Той очевидно се засегна от обвинението.

— Приключвам живота на Косачи, които очевидно не заслужават да са такива — отвърна ѝ той. — И не ги коля. Умъртвявам ги бързо и милостиво, също както го правиш ти. Единствено изгарям телата им, когато вече са мъртви, за да не бъдат съживени.

— И Косач Фарадей ти позволява това?

Роуан отклони поглед.

— Не съм виждал Фарадей от месеци.

Той обясни как, след като избягал от Зимния конклав през февруари, Фарадей — когото почти всички бяха смятали за мъртъв — го отвел в крайморска къща на северния бряг на Амазония. Но Роуан останал там само няколко седмици.

— Трябваше да си тръгна — каза той на Цитра. — Почувствах… някакъв зов. Не мога да го обясня.

Ала Цитра можеше. И тя бе чувала този зов. Умовете и телата им бяха тренирани в продължение на цяла година, за да се превърнат в съвършените убийци в полза на обществото. Отнемането на живот бе станало част от собствената им природа. И тя не можеше да го вини, задето бе пожелал да насочи острието си срещу корупцията, пускаща корени сред общността на Косачите — само че да желаеш нещо и действително да го извършиш, не е едно и също. Имаше си норми на поведение. Неслучайно съществуваше Правилник на Косачите. Без него щеше да настъпи хаос в общностите им във всеки регион, на всеки континент.

Вместо да въвлича двама им във философски спор, който не би довел доникъде, Цитра реши да смени темата и я прехвърли от постъпките му към него самия, защото проявяваше интерес не само към тъмните му дела.

— Отслабнал си — каза му. — Храниш ли се?

— Майка ли ще ми ставаш сега?

— Не — отвърна му кротко. — Аз съм твоя приятелка.

— Аха — с известна тъга промълви Роуан. — Моя приятелка.

Тя знаеше накъде бие той. Последния път, като се видяха, и двамата изрекоха думи, които се бяха заклели да не си позволяват. В апогея на този отчаян, но триумфален миг той ѝ бе казал, че я обича, и тя призна ответното си чувство.

Но каква полза имаше от това сега? Съществуваха все едно в различни вселени. Да умуват над споделената си любов не би ги довело до нищо добро. Да, тя още си мислеше за това. За миг дори понечи да изрече отново думите, но си сдържа езика.

— Защо сме тук? — попита. — Защо ми написа онази бележка?

Той въздъхна.

— Защото Форумът на Косачите в крайна сметка ще ме открие. Исках да те видя за последен път преди това. — Той помълча и обмисли следващите си думи. — Сама знаеш какво ще стане, като ме хванат. Ще ме подложат на Прибирането.

— Не могат — припомни му тя. — Още имаш имунитета, който ти дадох.

— Само още два месеца. После ръцете им са развързани да направят каквото си поискат.

Цитра искаше да му предложи поне мъничка надежда, но съзнаваше истината не по-зле от него. Форумът на Косачите не го искаше жив. Дори онези от старата школа не одобряваха методите му.

— Ами тогава не допускай да те хванат — заръча му тя. — И ако видиш Косач с алена роба, бягай.

— Алена роба?

— Косач Константин. Чух, че на него лично е възложено да те издири и да те изправи пред Форума.

— Не го познавам — поклати глава Роуан.

— Нито пък аз. Но съм го виждала на конклава. Той оглавява Бюрото за разследване на Форума.

— От новия модел ли е, или от старата гвардия?

— От нито едните. В своя си категория е. Като че няма приятели. Не съм го виждала да разговаря с други Косачи. Не съм сигурна какви принципи застъпва освен може би този за справедливост… на всяка цена.

Роуан се изсмя на това.

— Справедливост ли? Във Форума не познават това понятие.

— Някои от нас го почитат, Роуан. Твърдо вярвам, че накрая мъдростта и разумът ще надделеят.

Роуан протегна ръка и докосна бузата ѝ. Тя му позволи този жест.

— И аз искам да го вярвам, Цитра. Искам да се надявам, че Форумът може да се върне към изконния си идеал… Но понякога се налага необходимата тъма, за да се стигне дотам.

— И ти си тази необходима тъма?

Той не отговори на въпроса ѝ. Вместо това каза:

— Взех името Луцифер, защото означава „носещият светлина“.

— Но също така смъртните някога са го наричали „дявол“ — посочи тя.

— Предполагам, че онзи, който носи факела, хвърля най-тъмната сянка — сви рамене той.

— Искаш да кажеш който „открадне“ факела.

— Е, изглежда мога да открадна каквото си поискам — заключи Роуан.

Тя не бе очаквала тези думи от него. А това, че ги изрече тъй небрежно, я стъписа.

— Какво искаш да кажеш?

— Говоря за Бурята — отвърна той. — Допуска всичко да ми се размине. И също като при теб не ми е приказвала, нито ми е отговаряла още от стажуването ни. Тя ме третира като Косач.

Това даде на Цитра храна за размисъл. Накара я да се сети за нещо, което никога не бе казвала на Роуан нито пък на друг. Бурята живееше по собствени закони и никога не ги нарушаваше. Ала понякога намираше начини да ги заобикаля.

— На теб Бурята може да не ти е говорила, но на мен да — призна тя.

Той се обърна и се вгледа в нея, вероятно се чудеше дали не се шегува. Когато осъзна, че не е така, промълви:

— Това е невъзможно.

— И аз така си помислих, но се наложи да се размажа, когато Свещеното острие ме обвини, че съм убила Фарадей, помниш ли? И докато бях в състояние на временна смърт, Бурята успя да влезе в главата ми и да активира мисловните ми процеси. Формално не бях стажант Косач, докато бях мъртва, така че Бурята успя да комуникира с мен, преди сърцето ми да започне да бие отново.

Цитра си даваше сметка, че това е било едно много елегантно прескачане на правилата и този момент събуждаше у нея дълбоко преклонение.

— Какво ти каза? — попита Роуан.

— Че аз съм… важна.

— Важна в какъв смисъл?

Цитра поклати глава в недоумение.

— Точно там е работата, че не обясни. Почувства, че ако изрече повече, ще е вече нарушение. — Тя се приближи до него и заговори по-тихо, но в гласа ѝ имаше страст, думите ѝ звучаха с повече тежест. — Но мисля, че ако ти беше падналият от онази сграда и се бе озовал в състояние на временна смърт, Бурята би заговорила и на теб.

Цитра хвана ръката му над лакътя. Това бе най-близкият до прегръдка жест, който щеше да си позволи.

— Мисля, че ти също си важен, Роуан. Дори съм сигурна. Тъй че, каквото и да правиш, не им се оставяй да те хванат.

6.

Възмездие

Може да се смеете, като ви кажа това, но аз се дразня от собственото си съвършенство. Хората се учат от грешките си. Аз не мога. Не правя грешки. Когато опре до вземането на решения, действам само в различни нюанси на точност.

Ала това не значи, че не срещам трудности.

Така например голямо предизвикателство беше да премахна вредата, причинена на Земята от човечеството в юношеската му възраст. Възстанових озоновия слой, прочистих изобилните парникови газове, обеззаразих моретата, възстанових тропическите гори, спасих много биологични видове от изчезване.

Успях да реша тези глобални проблеми с неотклонна целеустременост в рамките на един човешки живот от Епохата на смъртните. Тъй като съм едно натрупване на човешко познание, успехът ми доказва, че човечеството разполага със знанията да го постигне, просто се иска някой силен, за да го осъществи, а у мен сила има, и още как.

Бурята

Историята никога не бе била най-силният предмет на Роуан, но това се промени през периода на стажуването му. Дотогава не бе успявал да свърже събитията в живота си, нито дори тези в бъдещето си с такива от далечното минало — особено много странните от Епохата на смъртните. Но по време на стажа изучаването на историята се фокусираше върху понятия като дълг, чест и достойнство в течение на вековете. Роуан бе силно увлечен от философията и психологията на най-славните моменти на човечеството.

Историята бе пълна с примери за хора, пожертвали се в името на общото благо. В известен смисъл Косачите бяха точно такива — отказваха се от личните си надежди и мечти, та да служат на обществото. Поне онези, зачитащи основополагащите принципи на Косачите, бяха такива.

Роуан би бил точно от този тип Косачи. Дори след бруталния, оставил дълбоки душевни белези стаж при Годар, той пак би запазил благородството си. Но му бе отказан този шанс. После осъзна, че все още би могъл да служи на Форума на Косачите и на човечеството, но по различен начин.

Резултатът му до момента представляваше „дяволска дузина“. Отнел бе живота на тринайсет Косачи от различни региони и всички те бяха позор за колегията.

Бе проучил обстойно субектите си, точно както го бе учил Косач Фарадей, и в избора му нямаше и сянка от предубеждение. Това бе важно, защото иначе, естествено, би клонял да търси корупция само сред представителите на новата школа. Те бяха онези, които открито демонстрираха луксозен живот и радост, изпитвана от убиването. Натрапчиво изтъкваха своята злоупотреба с власт, сякаш тя беше нещо добро, прокарваха лошото поведение като нещо нормално. Само че те нямаха монопол над лошото поведение. Съществуваха Косачи от старата гвардия и други, независими, които се бяха превърнали в лицемери, обслужващи собствените си интереси, говорещи големи приказки и вършещи потайно тъмните си дела.

Косач Брамс бе първата от мишените на Роуан, към която той отправи предупреждение. В този ден се бе чувствал великодушен. Всъщност му стана добре, задето не отне живота на човека. Това му припомни, че не е като Годар и последователите му, така че можеше да се изправи пред Цитра, без да изпитва срам.

Докато другите се готвеха за наближаващия Ден на благодарността, Роуан проучи няколко възможни субекта — шпионираше ги и отчиташе действията им. Косач Гери много тръбеше за тайните си срещи, но те най-често бяха свързани с угощения и спортни залози, Косач Хендрикс се хвалеше колко работа върши, но всичко се изчерпваше само с голи приказки — в действителност подхождаше плахо към Прибирането и с подобаващо състрадание. Прибиранията на Косач Райд наглед бяха брутални и кървави, ала нейните субекти винаги умираха бързо и без да страдат. А виж, Косач Реноар бе отявлен кандидат.

Когато Роуан пристигна в апартамента си този следобед, разбра, че вътре има някой, още преди да е отворил вратата, защото топката на бравата беше студена. Монтирал бе охлаждащ чип във вратата, който се задействаше при завъртане на топката по часовниковата стрелка — каквато бе обичайната посока на движение на топките. Не беше чак ледена, но все пак достатъчно студена, че да отбележи как някой е влизал, а може би още беше вътре.

Мина му през ума да избяга, но пък Роуан не беше от тези, дето ще побегнат от конфронтация. Бръкна в якето си и извади нож — винаги държеше оръжие у себе си дори когато не носеше черната си роба, защото не знаеше кога ще му се наложи да се брани от агенти на гилдията на Косачите. Влезе предпазливо.

Натрапникът не се криеше. Седеше преспокойно до кухненската маса и ядеше сандвич.

— Здрасти, Роуан — каза Тайгър Салазар. — Дано не възразяваш, но огладнях, докато те чаках.

Роуан затвори вратата и прибра ножа, преди Тайгър да го е видял.

— Какво правиш тук, Тайгър? Как изобщо ме откри?

— Хей, не ме подценявай, не съм чак толкова глупав. Не забравяй, че човекът, който те снабди с фалшивата лична карта, беше мой познат. Достатъчно беше да попитам Бурята къде е Роналд Даниълс. То се знае, има цял куп хора с това име, та ми отне известно време да намеря точния.

В дните преди стажуването на Роуан Тайгър Салазар бе неговият най-добър приятел — но такива понятия губеха смисъла си, след като човек прекараше една година да се обучава в ефикасно убиване. Роуан си представяше, че така са се чувствали войниците от Епохата на смъртните при завръщането им от война. Старите приятелства оставаха зад завесата на натрупани преживявания, неизпитани от някогашните ти другари. С Тайгър вече го свързваше единствено миналото, а то ставаше все по-далечно. Сега Тайгър бе професионален парти гост, а Роуан не можеше да се сети за по-далечно от интересите му занятие.

— Поне да ме беше предупредил, че ще дойдеш — каза Роуан. — Да не би някой да те е проследил?

Сам си даде сметка колко глупав беше въпросът му. Дори Тайгър не би проявил такова лекомислие, та да дойде в апартамента му, ако бе забелязал, че е следен.

— Успокой се — отвърна Тайгър. — Никой не знае, че съм тук. Защо вечно си мислиш, че светът е по петите ти? И защо Косачите да те преследват само защото си се провалил в стажа си?

Не му отговори, а отиде до дрешника, чиято врата беше открехната. Затвори я с надеждата Тайгър да не е видял черната роба на Луцифер, окачена вътре. Не че щеше да разбере какво вижда. Широката общественост не подозираше за Косач Луцифер. Форумът на Косачите се бе погрижил подвизите му да не се оповестяват в новините. Колкото по-малко знаеше Тайгър, толкова по-добре. Така че Роуан прибягна към древния похват за приключване на подобни разговори.

— Ако наистина си ми приятел, няма да задаваш въпроси.

— Да бе, да. Ти си човекът загадка. — Повдигна към него недоядения си сандвич. — Поне още ядеш човешка храна.

— Какво искаш, Тайгър? Защо си тук?

— Така ли се говори на приятел? Изминах толкова път, можеше поне да ме попиташ как съм.

— Е, как си?

— Ами, добре. Получих нова работа в друг регион. Така че дойдох да се сбогуваме.

— Да не би да те назначиха на редовна длъжност като парти гост?

— И аз не знам точно. Но плащат много по-добре от агенцията, за която работех досега. А и ще видя малко свят. Новата служба е в Тексас.

— Тексас? — Роуан се поразтревожи. — Тайгър, там действат по-различно. Има дори приказка „Не се закачай с Тексас“. На теб защо ти е притрябвало да го правиш?

— Е, добре де, Белязан регион е. Голяма работа. Те са непредсказуеми, но не непременно лоши. Познаваш ме, второто ми име е Непредсказуем.

Роуан потисна смеха си. Тайгър бе сред най-предсказуемите хора, които бе срещал в живота си. Това, че се пристрасти към размазване върху паважа, че стана професионален парти гост, бяха все доказателства. Може и да виждаше себе си като волен дух, но изобщо не бе такъв. Просто дефинираше измеренията на собствената си клетка.

— Ти все пак внимавай — предупреди го Роуан, като знаеше, че Тайгър няма да го послуша, но пък и не се съмняваше, че ще излезе сух от водата, каквото и да стори. „Бил ли съм някога безгрижен като Тайгър?“ — запита се. Отговорът беше „не“, но той завиждаше на Тайгър, че е такъв. Може би тъкмо заради това бяха приятели.

Моментът стана малко неловък, но далеч не само поради това сравнение. Тайгър се изправи, само че без да показва с нищо намерение да си тръгне. Очевидно имаше да каже още нещо.

— Нося новини — изрече. — И това е истинската причина да съм тук.

— Що за новини?

Тайгър се поколеба. Роуан събра всичките си сили, разбрал, че ще чуе нещо лошо.

— Съжалявам да ти го кажа, Роуан. Баща ти бе подложен на Прибиране.

Роуан усети земята да се разклаща под краката му. Гравитацията сякаш го придърпваше в неочаквана посока — не с такава сила, че да го лиши от равновесие, но достатъчно да предизвика световъртеж.

— Роуан, чу ли ме какво казах?

— Чух те — тихо отрони Роуан.

В съзнанието му нахлуха безчет мисли и чувства, преплитащи се едни с други, докато вече не знаеше какво мисли и какво чувства. Не беше очаквал да види повече някого от родителите си, но да знае, че баща му си е отишъл завинаги, че смъртта му не е временна, а окончателна… Видял бе много хора, подложени на Прибиране. Самият той бе отнел живота на тринайсет души, но никога не бе губил толкова близък човек.

— Аз… не мога да дойда на погребението — даде си сметка внезапно. — Форумът на Косачите ще прати там агенти да ме издебнат.

— И да са пратили, не ги забелязах — отговори Тайгър. — Погребението беше миналата седмица.

Това го порази не по-малко от самата новина.

Тайгър сви рамене извинително.

— Както ти казах, има мнозина с името Роналд Даниълс. Отне ми време да те открия.

Значи баща му бе мъртъв от повече от седмица. Ако Тайгър не беше дошъл да му каже, той нямаше и да знае.

И тогава истината бавно осени Роуан. Това не беше случайност.

Беше наказание.

Беше възмездие за действията на Косач Луцифер.

— Кой Косач извърши Прибирането? — попита Роуан. — Трябва да знам кой е бил.

— Не знам. Накарал е останалите от семейството да се закълнат, че ще мълчат. Косачите го правят понякога. Знаеш го по-добре от всеки друг.

— Но дал ли е на останалите имунитет?

— Разбира се — потвърди Тайгър. — На майка ти, на братята ти, на сестрите ти, както се очаква да постъпи Косач.

Роуан закрачи из стаята, защото му се прииска да удари Тайгър поради пълното му неведение, но знаеше, че Тайгър няма вина за нищо. Той бе само вестителят. Останалите от семейството му имаха имунитет — но той щеше да трае само година. Който бе извършил Прибирането на баща му, можеше да иде за майка му, за братята и сестрите му — по един годишно, докато цялото му семейство изчезнеше. Това бе цената да си Косач Луцифер.

— Аз съм виновен. Направили са го заради мен!

— Роуан, чуваш ли се? Не всичко опира до теб! С каквото и да си ядосал Форума на Косачите, не биха погнали семейството ти заради теб. Косачите не са такива. Не ги гони жажда за мъст. Те са просветени.

Какъв смисъл имаше да спори? Тайгър не би разбрал, а може би и не трябваше да разбира. Нека си живее хиляди години занапред като парти гост, без да има представа колко дребнави, колко отмъстителни, колко по човешки несъвършени можеха да бъдат Косачите.

Роуан знаеше, че не бива да остава тук. Дори Тайгър да не беше проследен от Форума, в крайна сметка щяха да узнаят къде е ходил. Не би се учудил, ако вече идеше екип, който да го умъртви.

Двамата с Тайгър се сбогуваха и Роуан отпрати стария си приятел по най-бързия начин. Миг след като Тайгър си отиде, Роуан също напусна жилището, като взе единствено раницата, натъпкана с оръжия, и черната си роба.

7.

Мършав… с потенциал

Важно е да се разбере, че непрестанното ми наблюдение над човечеството не е надзор. Надзорът предполага мотив, подозрение и осъждане. Никое от тези неща не участва в наблюдателските ми алгоритми. Върша го по една-единствена причина: да бъда в услуга на всеки индивид под моя опека. Не предприемам нищо — невъзможно ми е — на базата на видяното в интимна обстановка. Използвам го само за да получа по-пълно разбиране на потребностите на хората.

И все пак не проявявам равнодушие към смущението, което гражданите биха могли да изпитват от постоянното ми присъствие в живота им. По тази причина изключих всички камери в частни домове в Белязания регион Тексас. Както всички други неща, които върша в Белязаните региони, това е експеримент. Искам да проверя дали липсата на наблюдение спира способността ми да управлявам. Ако не е така, не виждам причина да не изключа повечето си камери в частните домове по света. Ала ако възникнат проблеми заради това, че не виждам всичко, то ще е основание да не оставя нито едно сляпо петно по цялата Земя.

Надявам се на първото, но подозирам, че ще се стигне до второто.

Бурята

Тайгър Салазар се издигаше в социално отношение.

След като цял живот бе пилял време и бе заемал пространство, сега го вършеше професионално и му се плащаше за това. Не можеше да мечтае за по-добър живот, а след като вече се движеше в обществото на Косачи, надяваше се някой от тях да го забележи. Представяше си как му се поднася пръстен и получава година имунитет. Не му бе и хрумвало обаче, че един от тях ще му предложи постоянна работа, при това Косач от друг регион.

— Вие ни забавлявахте на едно парти миналата година — каза жената по телефона. — Харесахме стила ви.

Предложи му двойно повече пари, отколкото печелеше, даде му адрес и посочи дата и час, когато да се яви там.

Още със слизането си от влака усети, че вече не е в Средмерика. В региона на Тексас официалният език бе английски от Епохата на смъртните с музикален акцент. Беше достатъчно близък до средмериканския, та Тайгър да го разбира, но напъването изтощаваше мозъка му. Беше като да слушаш Шекспир.

Всички се обличаха малко по-различно и имаха небрежна поклащаща се походка, която той реши, че може да усвои. Питаше се колко ли ще се задържи тук. Ако беше по-дълго, току-виж си купил колата, която родителите му отказваха да му подарят, и вече нямаше да се налага да се тътри навсякъде с коли на обществения транспорт.

Срещата бе в град на име Сан Антонио, а адресът се оказа пентхаус във висока сграда с изглед към реката. Той предположи, че партито вече може да тече. Неспирен купон. Нямаше как да е по-далеч от истината. Бе посрещнат на вратата не от прислужник, а от Косач — тъмнокоса жена с лек намек за паназиатски произход във външността, която му изглеждаше позната.

— Тайгър Салазар, предполагам.

— Правилно предполагате.

Той влезе вътре. Интериорът бе пищен и според очакванията му. Онова, което не очакваше, бе пълното отсъствие на други гости, но както веднъж бе казал на Роуан, той се движеше по течението. Справяше се с каквото дойдеше.

Мислеше си, че тя ще му предложи храна, дори питие след дългото пътуване, но жената не го направи. Вместо това го заоглежда, сякаш бе екземпляр, изложен на пазар за животни.

— Харесва ми робата ви — каза ѝ той, решил, че ласкателство няма да навреди.

— Благодаря — отвърна тя. — Свали си ризата, ако обичаш.

Тайгър въздъхна. Значи щеше да е от онзи тип срещи. И отново бе изцяло на грешен път.

Щом остана пред нея без риза, тя го заразглежда още по-втренчено. Накара го да ѝ демонстрира бицепсите си и пипна да провери колко са твърди.

— Мършав — отсъди накрая. — Но има потенциал.

— Как тъй ще съм мършав? Та аз тренирам!

— Недостатъчно — посочи тя. — Но това лесно се поправя. — Отстъпи крачка назад, хвърли му още един преценяващ поглед и заключи: — Физически не си върхът, но при дадените обстоятелства си идеален.

— Идеален за какво?

— Ще разбереш, като му дойде времето.

Чак тогава нещо му щракна и го обзе вълнение.

— Да не би да ме избирате за стажант?

Тя се усмихна за пръв път.

— Да, и така може да се каже — отговори.

— Еха, това е възможно най-върховната новина! Няма да ви разочаровам. Аз уча бързо. И съм умничък. Не от типа зубъри в училище, но нека това не ви заблуждава. Имам мозък за раздаване.

Тя го приближи и се усмихна. Изумрудите по яркозелената ѝ роба уловиха светлината и заискриха.

— Повярвай ми — продума, — за това стажуване мозъкът ти е напълно без значение.

Втора част

На пътя на заплахата

8.

При никакви обстоятелства

Преди да поема опеката над света, максималното население, което Земята можеше да поддържа, бе десет милиарда. Само че то вървеше към увеличаване, вещаещо глад, страдание и пълен колапс на обществото.

Аз промених тази сурова действителност.

Удивително е колко много човешки живот може да понесе една добре управлявана екосистема. И като казвам добре управлявана, имам предвид управлявана от мен. Самото човечество е неспособно да манипулира с всички променливи — но под моето ръководство, макар населението да се увеличи в геометрична прогресия, светът изглежда далеч по-просторен — и благодарение на различните рифове, горски балдахини и подземни територии, чието създаване подпомогнах, откритите пространства са дори по-изобилни, отколкото в Епохата на смъртните.

Без моята непрестанна намеса крехкото равновесие ще се срине под собствената си тежест. Треперя, като си помисля, какво страдание би донесла една планетарна катастрофа. За щастие, аз съм тук, за да я предотвратя.

Бурята

Грейсън Толивър обичаше Бурята. С повечето хора бе така, как биха могли да не я обичат? У нея нямаше притворство, злоба, амбициозни кроежи и винаги знаеше какво да каже. Съществуваше едновременно навсякъде, във всеки компютър по света. Присъстваше във всеки дом като невидима окуражителна ръка на рамото. И макар да бе в състояние да говори на повече от милиард души едновременно, без да претоварва съзнанието си, у всеки създаваше илюзията, че му отдава безрезервно вниманието си.

Бурята беше най-близкият приятел на Грейсън. Главно защото тя го беше отгледала. Неговите бяха „серийни родители“. Харесваше им идеята да имат деца, но грижите за тях ги отблъскваха. Грейсън и сестрите му бяха петото семейство на баща им и третото на майка им. Бързо им бе омръзнала тази нова партида потомци и когато започнаха да кръшкат от родителските си отговорности, Бурята запълни луфта. Тя помагаше на Грейсън да си пише домашните, съветваше го как да се държи и какво да облече за първа среща с момиче. И макар да не можеше да осъществи физическо присъствие на дипломирането му в гимназията, направи му снимки от всеки възможен ъгъл и уреди доставката на празничен обяд при връщането му у дома. В този момент родителите му бяха на дегустационна екскурзия в Паназия. Дори сестрите му не дойдоха. Двете учеха в различни университети, а беше последната седмица на семестъра. Дадоха на Грейсън да разбере ясно, че да ги очаква на дипломирането си, би било чиста проба егоизъм от негова страна.

Ала Бурята беше там, плътно зад гърба му, както винаги.

— Много се гордея с теб, Грейсън — увери го.

— Каза ли го и на милионите други, които се дипломираха днес? — попита Грейсън.

— Само на онези, с които истински се гордея — отвърна Бурята. — Но ти, Грейсън, си по-специален, отколкото сам осъзнаваш.

Грейсън Толивър не вярваше, че е специален. Нямаше свидетелства да е нещо повече от обикновен. Реши, че Бурята както винаги се опитва да го утеши.

Ала Бурята неизменно изричаше точно това, което мислеше.

Грейсън не избра живот в служба на Бурята под чуждо влияние или натиск. Бе негово съзнателно решение. От години беше носил в сърцето си желание да работи в Интерфейса на властта като агент на Облака. Никога не го бе казвал на Бурята от страх, че тя можеше да не го иска или че би се опитала да го разубеди. Когато най-после подаде молбата си за кандидатстване в Средмериканската облачна академия, Бурята просто каза:

— Това ми носи задоволство.

После го свърза с други юноши от района му със същата настройка като него.

Впечатленията му от тях не бяха каквито очакваше. Намери ги безкрайно отегчителни.

— Така ли виждат хората и мен? — попитал бе Бурята. — И аз ли съм толкова скучен?

— Не вярвам да си такъв — каза му Бурята. — Мнозина идват да работят за Интерфейса на властта, защото им липсва въображение да си намерят истински стимулираща професия. Други се усещат безсилни и изпитват потребност да се сдобият с авторитет. Това са скучните хора, които стават най-ниско ефективните агенти на Облака. Рядко се появяват такива като теб, чието желание да служат е заложено в самата им природа.

Бурята беше права, Грейсън наистина искаше да служи, и то без задни мисли. Не търсеше власт или престиж. Вярно, харесваше му да носи елегантните сиви костюми и светлосините вратовръзки, отредени за агентите на Облака, но това съвсем не можеше да се брои за мотивация. Просто Бурята беше направила толкова много за него, че той искаше да ѝ се отплати според възможностите си. Не можеше да си представи по-висше призвание от това да бъде неин представител, да поддържа планетата и да работи за усъвършенстване на човечеството.

Докато Косачите бяха създавани или отхвърляни след една година стажуване, превръщането в агент на Облака беше петгодишен процес. Четири години учене и една година като агент практикант.

Грейсън бе готов да посвети пет години на подготовката си, но едва бяха изтекли два месеца от обучението му в Средмериканската облачна академия, когато установи, че пътят му нататък е препречен. В програмата му бяха включени курсове по история, философия, дигитална теория и право, но внезапно те бяха заличени. По неизвестни причини бе отстранен от всички тези курсове. Нима бе грешка? Но как беше възможно? Бурята никога не грешеше. Вероятно, реши той, учебните програми бяха оставени в ръцете на хора и бяха предмет на човешка грешка. Така че той отиде в регистратурата на учебното заведение, с надеждата да разнищи цялата тази история.

— Не — отсече чиновникът нито с изненада, нито със съчувствие. — Няма грешка. Тук пише, че не сте включен в никоя учебна програма. Но има съобщение в досието ви.

Съобщението беше простичко и недвусмислено. Грейсън Толивър веднага трябваше да се яви в местната служба на Интерфейс на властта.

— За какво? — попита той чиновника, но в отговор получи само вдигане на рамене и поглед към чакащия на опашката зад него.

Макар че на самата Буря не ѝ бе нужно работно място, на човешките ѝ сътрудници им трябваше такова. Във всеки град, във всеки регион имаше офис на Интерфейс на властта, където хиляди агенти на Облака се трудеха за поддръжката на света — и си вършеха работата добре. Бурята бе успяла да постигне нещо уникално в историята на човечеството — действаща безотказно бюрокрация.

Офисите на Интерфейса на властта или ИВ, както бе наричан масово, не бяха нито пищно обзаведени, нито подчертано спартански. Сградата им във всеки град бе в хармония със съответната архитектурна среда. Всъщност офисът на ИВ можеше да бъде разпознат, просто като човек се огледаше за най-добре вписващата се постройка.

Във Фулкръм Сити, столицата на Средмерика, това бе масивна сграда от бял гранит и тъмносиньо стъкло. С нейните шейсет и седем етажа тя бе една от средновисоките в централната градска част. Някога средмериканските агенти на Облака се бяха опитали да убедят Бурята за изграждането на по-висока кула, която да впечатли местното население и дори света.

— Аз нямам нужда да впечатлявам — отговорила бе Бурята на разочарованите агенти на Облака. — Ако вие изпитвате потребност Интерфейсът на властта да изпъква в света, може би трябва да направите преоценка на приоритетите си.

След това дискретно смъмряне агентите на Облака се бяха върнали към работата си с подвити опашки. Бурята бе власт без показност. Дори и в разочарованието си агентите бяха респектирани от неподкупната ѝ природа.

Грейсън се почувства на място, когато влезе през въртящата се врата във вестибюла от полиран сив мрамор — същия цвят като костюмите на хората наоколо. Той не притежаваше костюм, който да облече. Носеше най-близкото подобие на такъв — леко смачкани панталони, бяла риза и зелена вратовръзка, която все заставаше кривната, въпреки всичките му усилия да я нагласи.

Бурята му бе подарила вратовръзката преди няколко месеца. Той се почуди дали тогава бе знаела, че ще бъде повикан на тази среща.

На рецепцията го посрещна жена младши агент, която го очакваше. Беше приятна и енергична, разтърси ръката му малко по-силно от необходимото.

— Току-що започнах едногодишната си практика — осведоми го тя. — Не бях чувала досега първокурсник да бъде повикан в централата.

Не спираше да раздрусва ръката му, докато говореше. Той се почувства малко неловко и се питаше кое ще е по-лошо — да си остави ръката да бъде размятана нагоре-надолу или да я издърпа от хватката ѝ. Накрая Грейсън успя да изтегли дланта си, като се престори, че му се е наложило да си почеше носа.

— Проявили сте се или с много добра, или с много лоша постъпка — заключи тя.

— Нищо не съм направил — отвърна той, но тя очевидно не му повярва.

Отведе го в приятен салон с два стола с кожена тапицерия и високи облегалки, библиотека с класическа литература и по средата — масичка за кафе, върху която бе поставен сребърен поднос със сладкиши и сребърна кана с ледена вода. Беше стандартна „стая за аудиенции“, служеща в моментите, когато делата на Бурята се нуждаеха от човешко посредничество. Това разтревожи Грейсън, тъй като досега винаги бе разговарял с Бурята директно. Изобщо не му хрумваше какво би могло да означава всичко това.

След няколко минути влезе слаб агент на Облака, който изглеждаше вече уморен, макар денят да бе още в началото си, и се представи като агент Тракслър. Беше от първата категория, посочена от Бурята — лишен от вдъхновение.

Той седна срещу Грейсън и изрече задължителните любезни фрази. „Надявам се, че лесно сте ни открили“, „Хапнете от прекрасните кексчета“ и прочие празни думи. Грейсън бе сигурен, че човекът ги казваше на всички, с които провеждаше срещи. Накрая пристъпи към същината.

— Имате ли представа защо сте повикан тук? — попита.

— Не — отговори му Грейсън.

— Така и предполагах.

„Ами защо питаш тогава?“ — помисли си Грейсън, но не се осмели да го изрече гласно.

— Призован сте, защото Бурята желае да ви припомня правилата на ведомството ни по отношение на Гилдията на Косачите.

Грейсън се почувства обиден и дори не се опита да го скрие.

— Аз знам правилата.

— Да, но Бурята пожела да ви ги припомня.

— А защо Бурята не ми ги припомни сама?

Агент Тракслър изпусна въздишка на досада. Очевидно често я практикуваше.

— Както вече казах, Бурята пожела аз да ви ги припомня.

Така доникъде нямаше да стигнат.

— Добре тогава — примири се Грейсън. Осъзнал, че объркването му граничи с неуважение, даде заден. — Оценявам факта, че си правите този труд, агент Тракслър. Можете да приемете, че сте ми припомнили.

Онзи извади таблета си.

— Хайде тогава да преговорим правилата.

Грейсън бавно пое дъх и го задържа, защото се боеше, че може да го изпусне, придружен с крясък. Къде ѝ беше умът на Бурята? Когато се върнеше в стаята си в общежитието, щеше да си поприказва с нея надълго и нашироко по въпроса. Нямаше задръжки да спори с Бурята. Всъщност го правеха редовно. То се знае, Бурята винаги печелеше — дори когато губеше, защото Грейсън бе наясно, че умишлено отстъпва пред аргументите му.

— „Член първи от Разделението между Косачи и държава…“ — подхвана Тракслър и продължи да чете близо час, като от време на време се обръщаше към Грейсън със „Следите ли прочита ми?“ и „Това разбрахте ли го?“. Грейсън или кимаше, или казваше „да“, или, щом почувстваше, че се очаква от него, повтаряше дума по дума казаното от Тракслър.

Когато Тракслър най-сетне приключи, вместо да остави настрани таблета си, изкара на него две изображения.

— А сега препитването.

Показа изображенията на Грейсън. В първото той веднага разпозна Косач Кюри — издаваха я дългата прошарена коса и люляковата роба. Второто бе на момиче на неговата възраст. Тюркоазената ѝ роба свидетелстваше, че и тя е Косач.

— Ако Бурята имаше законно право да го стори — каза агент Тракслър, — тя би предупредила Косач Кюри и Косач Анастасия, че сериозна опасност грози живота им. От вида без възможност за съживяване. Ако Бурята или някой от агентите ѝ ги уведоми, кой член от Разделението между Косачи и държава би бил нарушен?

— Ъъ… член петнайсети, алинея втора.

— Всъщност е член петнайсети, алинея трета, но сте достатъчно близо. — Той остави таблета си. — Какви ще са последиците за студент от Облачната академия, в случай че предупреди двамата Косачи за надвисналата заплаха?

За момент Грейсън не каза нищо. Мисълта за последствията стигаше да накара кръвта да замръзне във вените му.

— Изключване от академията.

— Изключване завинаги — допълни Тракслър. — Студентът губи правото си за вечни времена да кандидатства отново в Облачната академия или в някоя друга.

Грейсън погледна към малките зелени кексчета на масата. Благодарен бе, че не е ял от тях, защото сега би могъл да ги избълва в лицето на агент Тракслър. Но пък нищо чудно след това да би се почувствал по-добре. Представи си слабото лице на агента, обляно с повръщано. Мисълта почти го накара да се усмихне. Почти.

— В такъв случай сме наясно, че не бива при никакви обстоятелства да предупреждавате Косач Анастасия и Косач Кюри за опасността, нали?

Грейсън вдигна рамене в престорен жест.

— Как бих могъл да ги предупредя? Дори не знам къде живеят.

— Живеят в прочуто историческо място на име Къщата с водопада и адресът им лесно може да бъде открит — посочи агент Тракслър и повтори, сякаш Грейсън не го бе чул още първия път: — Ако ги предупредите за опасността, която вече ви е известна, ще понесете споменатите последствия.

И после, без дори да се сбогува, агент Тракслър напусна, за да се подготви за следващата си аудиенция.

Вече се бе стъмнило, когато Грейсън се върна в стаята си в общежитието на академията. Съквартирантът му, момче, също тъй ентусиазирано като енергично здрависващата се младша агентка на Облака, не спираше да бъбри. На Грейсън му идеше да го зашлеви през устата.

— Преподавателят ни по етика ни възложи анализи на съдебни дела от Епохата на смъртните. На мен ми се падна процес, наречен „Браун срещу Комисията по образование“, каквото и да значи това. А пък преподавателят по дигитална теория иска да напиша доклад за Бил Гейтс — ама не за Косача, а за истинския. А за философията хич не ме питай.

Грейсън го остави да си дърдори, но престана да го слуша. Преповтаряше в ума си всичко, случило се в ИВ, сякаш преоценката на събитията би могла някак да ги промени. Знаеше какво се очаква от него. Бурята нямаше как да наруши закона. Но той би могъл. Разбира се, както изтъкна агент Тракслър, стореше ли го, щеше да има сурови последствия за него. Наруга собствената си съвест, защото след като се беше родил такъв, нима можеше да не предупреди Косачите Анастасия и Кюри, та макар и с оглед на очакващото го наказание?

— Възложиха ли ти курсови работи днес? — попита бъбривият му съквартирант.

— Не — с равен тон му отвърна Грейсън. — Освободиха ме от курсови работи.

— Щастливец.

Но Грейсън ни най-малко не се чувстваше такъв.

9.

Първата жертва

Разчитам на бюрокрацията на Интерфейса на властта да обслужва правителствените аспекти на отношенията ми с човечеството. Агентите на Облака, както са наричани, дават лесен за разбиране физически израз на моето управление.

Не съм длъжна да го правя. Всичко бих могла да върша сама, ако исках. Напълно във властта ми е да създам за себе си роботично тяло — или цял екип от такива — което да побере съзнанието ми. Ала още отдавна прецених, че не би било добра идея. Достатъчно тревожещо е, че хората си ме представят като буреносен облак. Ако получат представа за мен в някаква физическа форма, това би изопачило схващането им за мен. А и току-виж твърде много ми харесало. За да остане връзката с човечеството ми чиста, аз трябва да се запазя чиста. Чисто съзнание, безплътен софтуер без физическа форма. Вярно, имам камери ботове, обхождащи света, за да допълнят образите от стационарните ми камери, ала аз не присъствам в никоя от тях. Те не са нищо повече от зачатъчни сетивни органи.

Иронията обаче е, че след като нямам тяло, целият свят е мое тяло. Би могло да се помисли, че това ме кара да изпитвам върховенство, но не е така. Ако тялото ми е Земята, то аз не съм нищо повече от прашинка в необятното пространство. Чудя се какво ли би било, ако един ден съзнанието ми може да обходи разстоянието между звездите.

Бурята

У семейство Теранова винаги се поднасяше четиригърда пуйка за Деня на благодарността, защото всички предпочитаха бялото месо. Четиригърдите пуйки нямаха крака. Така че приживе тяхната птица не само не бе могла да лети, тя не бе могла и да ходи.

Като дете на Цитра винаги ѝ беше мъчно за тях, макар Бурята да полагаше огромни усилия такива птици — както всичкия добитък въобще — да бъдат отглеждани с хуманни методи. В трети клас Цитра бе гледала филмче на тази тема. От мига на излюпването си пуйките биваха потапяни в топъл гел, а малките им мозъчета — свързвани с компютър, създаващ за тях изкуствена реалност, в която те изживяваха летеж, свобода, възпроизводство и всичко онова, което би донесло задоволство на една пуйка.

На Цитра ѝ се видя едновременно смешно и безкрайно тъжно. Питала бе Бурята за това, защото в онези дни, преди да бъде избрана за Гилдията на Косачите, имаше възможност свободно да разговаря с нея.

— Летяла съм с тях над безкрайни зелени гори и мога да те уверя, че животът им е много щастлив — казала ѝ бе Бурята. — Но да, тъжно е да живееш и да умреш, без да си узнал истината за собственото си съществуване. Тъжно само за нас, все пак. Не и за тях.

Но независимо дали тазгодишната пуйка за Деня на благодарността бе живяла пълноценен виртуален живот, или не, то поне смъртта ѝ служеше на някаква цел.

Цитра пристигна, облечена в робата си. Откакто стана Косач, беше си идвала няколко пъти у дома, но все с желанието отново да бъде Цитра Теранова, така че преди днешния ден винаги бе пристигала с цивилни дрехи. Съзнаваше, че е детинска постъпка, но нима в лоното на семейството си нямаше правото все още да се преструва на дете? Може би. Ала с това трябваше да се приключи рано или късно. Нека станеше сега в такъв случай.

Майка ѝ за малко не ахна, като отвори вратата, но все пак прегърна Цитра. Цитра замръзна за миг в обятията ѝ, преди да си припомни, че в многото тайни джобове на робата ѝ нямаше оръжия. Така я чувстваше необичайно лека.

— Прелестна е — каза майка ѝ.

— Не съм сигурна дали „прелестна“ е подходящ епитет за роба на Косач.

— Но е такава. Много ми харесва цветът.

— Аз го избрах — обяви гордо по-малкият ѝ брат Бен. — Не ти ли казах аз, че трябва да бъдеш тюркоазена?

— Да, точно ти! — усмихна му се Цитра и го прегърна, като се въздържа да му каже колко много е пораснал след последното ѝ посещение преди три месеца.

Баща ѝ, запален по класическите спортове, гледаше архивен запис на футболен мач от Епохата на смъртните, които много приличаше на днешния такъв спорт, но бе някак по-вълнуващ. Той постави играта на пауза, за да ѝ отдели цялото си внимание.

— Как върви съжителството с Косач Кюри? Добре ли се отнася тя с теб?

— Да, много добре. Станахме близки приятелки.

— Достатъчно ли спиш?

Въпросът се видя странен на Цитра, докато не осъзна какво всъщност я питаше.

— Свикнах с „дневната си работа“ — отвърна му. — Спя си отлично нощем.

Което не беше съвсем истина, но истината за такива неща на никого не би била от полза.

Побъбри неангажиращо с баща си, докато темите им се изчерпаха. И това в рамките на пет минути.

Тази година на празничната трапеза бяха само четиримата. Макар Теранова да имаха купища роднини от двете страни, а и много приятели, Цитра бе помолила в този случай да не отправят и приемат покани.

— Голяма драма ще настане, ако никой не бъде поканен — изтъкна майка ѝ.

— Ами добре тогава, покани ги — рече Цитра. — Но ги предупреди, че Косачите са задължени да приберат поне един от гостите на Деня на благодарността.

— Истина ли е това?

— Не, разбира се. Ала не е нужно те да го знаят.

Косач Кюри бе предупредила Цитра за така наречения от нея „празничен опортюнизъм“. Близки и семейни приятели щяха да налетят върху Цитра като рояк пчели, за да измолят благоволението ѝ. „Винаги си била любимата ми племенница“, щяха да казват. Или „Донесохме този подарък специално за теб“.

— Всеки в живота ти ще очаква да получи имунитет срещу Прибирането — посочи ѝ Косач Кюри — и като не го получат, ще се настроят срещу теб. При това не само срещу теб, а срещу родителите ти и брат ти, защото сега те имат имунитет, докато ти си жива.

Ето защо Цитра реши, че е най-добре да избягва всички тези хора.

Влезе в кухнята да помогне на майка си в подготовката на вечерята. Тъй като тя бе инженер по синтез на храните, няколко от гарнитурите бяха бета-прототипи на нови артикули. По силата на навика майка ѝ я предупреди да внимава, като кълца лука.

— Мисля, че съм в състояние да се справям с нож — отвърна ѝ Цитра, за което мигом съжали, защото майка ѝ притихна. Побърза да придаде различно значение на фразата си. — С Косач Кюри винаги приготвяме гощавка за семействата на субектите ѝ на Прибиране, така че станах твърде добър помощник-готвач.

Но да замаже думите си по този начин се оказа още по-лошо.

— О, колко мило — изрече майка ѝ студено, от което си пролича, че не намираше нищо мило в това.

Тя не просто не харесваше Косач Кюри, изпитваше ревност спрямо нея. Косач Кюри бе изместила Джени Теранова от живота на Цитра и и двете го знаеха.

Храната бе сервирана. Баща ѝ наряза пуйката и макар Цитра да бе наясно, че би се справила далеч по-умело, не предложи да го замести.

Яденето бе твърде много. Масата бе обещание за изостанала храна, която щеше да трае, докато „пуйка“ се превърнеше в мръсна дума. Цитра винаги се бе хранила бързо, но Косач Кюри настояваше да забавя темпото и да тренира рецепторите си за вкус, така че сега като Косач Анастасия ядеше бавно. Питаше се дали родителите ѝ забелязваха тези дребни промени у нея.

Цитра се бе надявала вечерята да мине без инциденти, но някъде към средата майка ѝ реши да създаде такъв.

— Чувам, че онова момче, с което стажувахте заедно, изчезнало — подхвърли тя.

Цитра загреба пълна лъжица от нещо мораво на цвят, което имаше вкус на картофено пюре, генетично кръстосано с плод от кактус. Не ѝ бе приятно как родителите ѝ от самото начало наричаха Роуан „онова момче“.

— Разбрах, че бил превъртял — намеси се и Бен с пълна с храна уста. — И тъй като бил почти Косач, Бурята нямала право да го вкара в пътя.

— Бен! — смъмри го баща им. — Без такива теми на вечеря.

И макар да се бе вторачил в Бен, Цитра разбра, че насочва думите си към майка им.

— Е, радвам се, че вече не си свързана с него — додаде майка ѝ. А след като Цитра не отговори нищо, реши да упорства. — Знам, че двамата бяхте близки по време на стажа ви.

— Не сме били близки — възрази Цитра. — Никакви не бяхме помежду си.

Родителите ѝ не биха могли да имат представа колко я заболя от това признание. Как биха могли двамата с Роуан да имат някакви отношения, когато насила бяха превърнати в смъртни противници? Дори сега, когато той бе преследван, а тя — обременена с тежките отговорности на Косач, как можеше да има нещо между тях освен онзи необятен мрачен копнеж?

— Ако си знаеш интереса, Цитра, ще се дистанцираш от онова момче — не млъкваше майка ѝ. — Забрави, че изобщо си го познавала, иначе ще дойде време да съжаляваш.

Баща ѝ въздъхна, отказал се да променя темата.

— Майка ти е права, мила. Неслучайно предпочетоха теб пред него…

Цитра остави ножа да падне върху масата. Не защото се боеше, че може да го използва, а защото Косач Кюри я бе учила никога да не държи оръжие, когато изпитва гняв — та макар и оръжието да бе нож за хранене. Тя се постара внимателно да подбере думите си, но може би не прояви достатъчно такт.

— Аз съм Косач — изрече с желязна суровост. — Може да съм ваша дъщеря, но ще проявявате към мен респекта, който постът ми заслужава.

В очите на Бен се появи същата покруса, както в нощта, когато бе принудена да прониже сърцето му с нож.

— И какво, вече всички ли трябва да те наричаме Косач Анастасия? — попита я.

— Разбира се, че не — отвърна му тя.

— Не… само „Ваша чест“ — тросна се майка ѝ.

И в този момент в паметта ѝ изплува нещо, казано преди време от Косач Фарадей: „Семейството първо пада жертва на професията на Косача“.

Оттам нататък вечерята протече в пълно мълчание. Щом масата бе разтребена и чиниите поставени в миялната, Цитра промълви:

— Май трябва да си тръгвам вече.

Родителите ѝ не направиха опит да я разубедят.

И за тях присъствието ѝ бе също тъй неловко, колкото за нея самата. Майка ѝ вече не изглеждаше озлобена, а по-скоро затворена в себе си. В очите ѝ имаше сълзи, които тя се помъчи да скрие, като силно прегърна Цитра, та да не ги забележи, но момичето ги видя все пак.

— Ела пак скоро, мила — каза майка ѝ. — Това все още е твоят дом.

— Ще се науча да шофирам, все едно колко пъти това ще ме убие.

Още на другата сутрин след Деня на благодарността — и днес тя вече бе Анастасия — бе по-решена от всякога да хване кормилото на собствената си съдба. Неловкото посещение при семейството ѝ я накара да си припомни, че трябва да създаде дистанция между онази, която бе преди, и тази, която бе станала сега. Ученичката, возеща се в коли на обществения транспорт, трябваше да остане в миналото, за да бъде Анастасия достойна за сегашната си позиция.

— Ти ще ни откараш за днешните Прибирания — каза ѝ Мария.

— Мога да го направя — каза тя на Косач Кюри, макар далеч да не се чувстваше така уверена, както звучеше. При последния урок бе вкарала колата в канавка.

— Предимно локални пътища са — каза ѝ Мария, докато вървяха към колата ѝ, — така че ще поставят на изпитание уменията ти, без да представляват особена опасност.

— Ние сме Косачи — посочи Цитра. — Сериозната опасност иде от нас.

В малкия град от днешния график не бе имало Прибиране повече от година. Този ден щяха да се случат две. Косач Кюри щеше да е бърза и прецизна, а Косач Анастасия щеше да даде месец отсрочка. Открили бяха ритъм в съвместните си делови екскурзии, който устройваше и двете.

Потеглиха колебливо от автомобилния паркинг на Къщата с водопада, тъй като Цитра още изпитваше трудности с ръчната трансмисия на поршето. Концепцията за съединител бе възприемана от нея като някакъв вид средновековно наказание.

— Какъв е смисълът от три крачни педала — оплакваше се Цитра. — Хората имат само два крака.

— Възприеми го като пиано, Анастасия.

— Мразя пианото.

Мърморенето носеше известно облекчение на Цитра, карането ѝ ставаше по-гладко, когато можеше да се жалва. И все пак тя бе някъде преди средата на кривата си на обучение… тъй че нещата щяха да са съвсем различни, ако бе карала Косач Кюри.

Едва бяха изминали половин километър по виещия се частен път от Къщата с водопада, когато от гората пред тях изскочи фигура.

— Саморазмазващ се! — извика Косач Кюри.

Това бе новата мания на търсещите силни усещания юноши — да имитират размазали се по предното стъкло насекоми. Не беше лесно постижение, тъй като мъчно можеха да изненадат централно управлявана кола, а зад волана на онези без централно управление обикновено седяха много опитни шофьори. Ако Косач Кюри шофираше, сръчно щеше да отклони встрани от кандидата за размазване и да си продължи напред, без да го мисли повече. Но Цитра все още не притежаваше нужните рефлекси. Ръцете ѝ замръзнаха върху кормилото и макар че се опита да натисне спирачката, вместо нея уцели омразния съединител. Блъснаха се право в саморазмазващия се, който отскочи от капака, напука предното стъкло като паяжина и се преметна върху покрива. Докато Цитра най-сетне успя да улучи спирачката и да закове, той вече беше паднал отзад.

— Да му се не види!

Косач Кюри пое дълбоко дъх и го изпусна.

— За такова нещо, Анастасия, определено щеше да бъдеш скъсана на шофьорски изпит през Епохата на смъртните.

Слязоха от колата и докато Косач Кюри оглеждаше пораженията по своето порше, Цитра хукна към размазалия се, решена да му даде да се разбере. Още при първото ѝ сериозно сядане зад волана саморазмазващ се да съсипе опита ѝ!

Той още беше жив, но едва-едва, и макар да изглеждаше в агония, Цитра бе наясно, че нанитите му за болка са се задействали още при съприкосновението му с колата, а хвърлящите се под коли винаги настройваха нанитите си на висока степен, за да изживеят максимални травми с минимум дискомфорт. Лечебните му нанити вече се опитваха да поправят уврежданията, но успяваха само да отложат неизбежното. До по-малко от минута щеше да го застигне смърт.

— Доволен ли си сега? — троснато му заговори Цитра. — Успя ли да се позабавляваш за наша сметка? Да знаеш, ние сме Косачи, пада ти се да ти упражня Прибиране, преди да е пристигнала линейката дрон.

Не че щеше да го направи, но имаше тази възможност.

Той срещна погледа ѝ. Тя бе очаквала самодоволно изражение, но то издаваше пълно отчаяние. Не бе подготвена за това.

— Кап… кап… — промълви с подпухващи устни.

— Кап-кап ли? Ще ме прощаваш, но не вали дъжд! — отсече Цитра.

Той сграбчи робата ѝ с окървавена ръка с повече сила, отколкото тя бе подозирала, че е останала у него, и я дръпна към себе си. Тя се спъна в подгъва и падна на колене.

— Кап… бом…

После дланта му се разтвори и се отпусна безжизнено. Очите му останаха отворени, но Цитра достатъчно много пъти бе виждала смъртта, за да знае, че е издъхнал.

Дори и тук, в гората, за него съвсем скоро щеше да пристигне линейка дрон. Кръжаха дори над най-слабо заселените райони.

— Ама че досада — завайка се Косач Кюри, когато Цитра се върна при нея. — Той ще е отново на крака, дълго преди да бъдат отстранени повредите по колата ми, и ще се хвали как се е размазал пред двама Косачи.

И все пак случката разстрои Цитра. Сама не разбираше защо. Може би заради очите му. Или заради отчаянието в гласа му. Никак не приличаше на любител на пътните размазвания. Това я накара да направи достатъчно дълга пауза, за да се замисли какво пропускаше в ситуацията. Огледа се и тогава я забеляза — тънка жица, проточена през пътя, едва на три метра от мястото, където бе спряла колата.

— Мария? Виж това…

Двете се приближиха до жицата, опъната между дървета от двете страни на пътя. Чак тогава осъзна какво се бе опитвал да каже хвърлилият се пред тях.

Капан с бомба.

Проследиха жицата до дървото отляво и, то се знае, зад него имаше детонатор, свързан с достатъчно количество експлозив, че да отвори яма с диаметър трийсет метра. Цитра усети дъхът ѝ да секва и с мъка задиша отново. Физиономията на Косач Кюри не се промени. Остана стоическа.

— Качи се в колата, Цитра.

Цитра се подчини, без да спори. Самият факт, че Мария бе забравила да я нарече Анастасия, издаваше колко разтревожена е всъщност.

Този път зад волана седна по-възрастната жена Косач. Предният капак бе изкривен, но колата все пак запали. Върнаха назад, като внимателно избегнаха момчето на пътя. Тогава над тях надвисна сянка. Цитра ахна, но бързо осъзна, че бе просто линейката дрон, пристигнала за младежа. Тя ги игнорира и се зае с работата си.

Имаше само една резиденция на този път — само двама души, които щяха да пътуват с кола тази сутрин — изобщо нямаше съмнение, че обектите на покушение бяха те. Ако бяха прекъснали жицата, нямаше да остане какво да бъде съживявано от тях. Но трагедията бе избегната благодарение на загадъчния младеж и на обстоятелството, че Цитра шофираше толкова зле.

— Мария… кой мислиш, че…

Косач Кюри я прекъсна, преди да е успяла да довърши.

— Не си падам по гадаенето, съветвам и теб да не губиш време с това. — После поомекна. — Ще го докладваме пред Форума на Косачите. Те ще проведат разследване. Ще разнищим случая до основи.

Междувременно зад тях грижовните щипци на линейката дрон обхванаха тялото на момчето, което им бе спасило живота, и го отнесоха.

10.

Временна смърт

Безсмъртието при хората беше неизбежно. Също като разбиването на атома и пътуването по въздух. Не аз съм тази, която избира да съживява временно умрелите, както и не аз реших да блокирам генетичните активатори на стареенето. Оставям всички решения относно биологичния живот на биологично живите. Човечеството избра безсмъртието и моя грижа е да улесня избора им — защото да бъдат оставени временно мъртвите в това състояние, би било тежко нарушение на закона. Така че аз събирам техните тела, откарвам ги до най-близкия съживителен център и ги връщам по най-бързия начин към пълна работна изправност.

Какво ще правят те с живота си след съживяването, изцяло зависи от тях самите, както винаги е било. Логично би било да се помисли, че пребиваването във временно състояние на смърт ще направи индивида по-мъдър и ще му предостави по-отчетлива перспектива върху живота му. Понякога така и става, но тази перспектива никога не трае дълго. В крайна сметка е също тъй временна както и смъртта им.

Бурята

Грейсън никога не бе губил живота си преди. Повечето подрастващи хлапета бяха изпадали във временна смърт поне веднъж или два пъти. Поемаха повече рискове от юношите през Епохата на смъртните, защото последиците вече не бяха окончателни. Смъртта и осакатяването бяха заместени от съживяване и мъмрене. Ала Грейсън никога не бе проявявал склонност към безразсъдство. Естествено, бе претърпявал травми, но порязванията, синините и дори счупената ръка бяха заздравявали за по-малко от ден. Да изгубиш живота си, бе съвсем различно преживяване и той нямаше никакво желание да го повтаря в скоро време. Помнеше всяка секунда от него, което още повече влошаваше нещата.

Острата болка при сблъсъка с колата вече бе притъпена, когато прелиташе във въздуха над покрива ѝ. При падането сякаш времето се бе забавило. Още една рязка болка последва при съприкосновението с асфалта, но дори тогава тя бе много по-смекчена от истинската, а когато Косач Анастасия стигна до него, вече изпитваше само приглушен дискомфорт. Разбитото му тяло искаше да изпитва болка, но му бе забранено. Спомни си как си мислеше в делириума, причинен от опиатите, колко тъжно трябва да е за едно тяло така силно да копнее за нещо, а то да му бъде напълно отказано.

Предшестващата пътното му произшествие сутрин бе взела рязък обрат спрямо предвиденото. Бе решил просто да иде до дома на Косачите с кола на обществения транспорт, да ги предупреди, че съществува заплаха за живота им, и после да си върви по пътя. Тяхна грижа бе да преценят как да се справят със заплахата. Ако имаше късмет, щеше да се измъкне сух от водата и никой — най-малко Интерфейсът на властта — нямаше да разбере какво е направил. Това беше целта на занятието, нали така? Достоверно отричане. ИВ нямаше да наруши закона, ако Грейсън бе действал по собствена свободна воля и при това никой не го беше видял.

Естествено, Бурята щеше да знае. Тя следеше движението на всяка кола на обществения транспорт и винаги бе наясно кой къде е във всеки един момент. Но също така тя налагаше върху себе си много строги правила относно личните дела на хората. Не би излязла с информация, която нарушава правата на лична дискретност на даден индивид. Странно, самите закони на Бурята позволяваха на Грейсън преспокойно да наруши закона, стига да го направи дискретно.

Ала плановете му претърпяха неочаквана промяна, когато колата му отби встрани от пътя на по-малко от километър преди Къщата с водопада.

— Съжалявам — съобщи му колата с фамилиарния си весел тон. — Колите за обществен транспорт не се допускат на частни пътища без изричното позволение на собственика.

Собственикът, разбира се, беше Форумът на Косачите и той никога не даваше позволение за нищо. Нещо повече, често хората, които го искаха, бяха подлагани на Прибиране.

Така че Грейсън слезе от колата, за да извърви останалия път пеша. Любуваше се на дърветата, преценяваше възрастта им, питаше се колко сред тях са били тук още през Епохата на смъртните. Чист късмет бе, че случайно погледна надолу и зърна жицата на пътя си.

Видя експлозивите, секунди преди да чуе приближаващата кола, и знаеше, че има само един начин да я спре. Не мислеше, просто се хвърли към действие, защото и най-малкото колебание щеше да доведе до трайна смърт за всички им. Затова се хвърли на пътя и се предаде във властта на доказания във времето физически закон за тела в движение.

Временната смърт му донесе усещане, като че се е изпуснал в гащите (което може и действително да бе направил) и потъва в гигантски бонбон от карамел, тъй гъст, че не можеше да диша. После карамелът отстъпи пред нещо като тунел, наподобяващ змия, налапала собствената си опашка, и накрая отвори очи под меката светлина в съживителния център.

Първото му чувство бе на облекчение, защото, след като бе съживен, това означаваше, че експлозията не се е състояла. Ако беше, нищо не би останало от него за съживяване. Присъствието му тук означаваше, че е успял. Бе спасил живота на Косач Кюри и Косач Анастасия!

Следващата му емоция бе лека тъга… защото в стаята при него нямаше никого. Когато някой изпаднеше във временна смърт, близките му бяха моментално уведомявани. Обичайно бе някой да присъства при събуждането, за да приветства съживения с добре дошъл обратно в света.

Но при Грейсън не бе дошъл никой. На екрана до леглото му имаше шеговита поздравителна картичка от сестрите му — на нея бе изобразен объркан фокусник, гледащ към мъртвото тяло на асистентката си, която току-що бе разрязал наполовина. „Поздравления за първата ти кончина“ гласеше надписът.

И толкова. Нищо от родителите му. Не би трябвало да е изненадан. Те бяха твърде привикнали Бурята да поема тяхната роля, само дето и Бурята сега беше безмълвна. Това го тревожеше повече от всичко друго.

Влезе медицинска сестра.

— Я виж ти, кой се е събудил!

— Колко време отне? — попита той с искрено любопитство.

— Няма и ден — отвърна му тя. — Предвид всичко, беше доста лесно съживяване. И след като ти е първо, безплатно е!

Грейсън прочисти гърло. Чувстваше се не по-зле, отколкото след кратка дневна дрямка — малко кисел и нервен, но дотам се изчерпваха усещанията му.

— Имах ли някакви посетители?

Сестрата нацупи устни.

— Съжалявам, драги.

После сведе поглед надолу. Беше простичък жест, но Грейсън ясно разчете, че тя премълчава нещо.

— Е… какво следва сега? Тръгвам ли си?

— Веднага щом си готов, сме инструктирани да те качим в кола на обществения транспорт, която ще те върне обратно в Облачната академия.

И отново този ѝ опит да избегне очите му. Вместо да шикалкави, Грейсън реши да действа директно.

— Има нещо не наред, нали?

Сестрата се зае да сгъва наново вече сгънати хавлиени кърпи.

— Задачата ни е да те съживим, не да коментираме какво си направил, че да изпаднеш във временна смърт.

— Направих това, че спасих живота на двама души.

— Не съм била там, не съм видяла, нищо не знам. Ясно ми е единствено, че поради това си белязан като неприемлив.

Грейсън не беше сигурен, че я е чул правилно.

— Неприемлив? Аз?

Тя отново се върна към веселото си усмихнато държание.

— Не е краят на света. Сигурна съм, че за нула време ще изчистиш репутацията си… ако това искаш.

После плесна с ръце, сякаш да се отърве от всякаква съпричастност със ситуацията, и каза:

— Не ти ли се ще сладолед преди тръгването?

Предварително зададената дестинация на колата за обществен транспорт не беше общежитието на Грейсън. Беше административната сграда на Облачната академия. С пристигането си веднага беше въведен в конферентна зала с маса, достатъчно голяма да побере двайсет души, но присъстваха само трима: ректорът на академията, деканът по учебната част — жена, и още един администратор, чието единствено предназначение май бе да го стрелка гневно като раздразнителен доберман. Това беше лоша новина умножена по три.

— Седнете, господин Толивър — каза ректорът, мъж със съвършена черна коса, преднамерено оставена посивяла по слепоочията. Деканът по учебната част почука с писалката си по отворена папка, а доберманът продължи да го стрелка злобно.

Грейсън зае мястото си с лице към тях.

— Давате ли си сметка — подхвана ректорът — какви беди навлякохте на себе си и на академията?

Грейсън не се впусна във възражения. Те само биха проточили тази среща, а той вече искаше тя да приключи.

— Постъпих, както ми диктуваше съвестта, сър.

Деканът изсумтя и това прозвуча оскърбително.

— Или сте много наивен, или извънредно глупав — изджавка доберманът.

Ректорът вдигна длан да укроти жлъчта му.

— След като студент от тази академия съзнателно се забърква с Косачи, та макар и да спаси живота им, това е…

— … нарушение на Разделението между Косачи и държава — довърши Грейсън вместо него. — По-точно на член петнайсети, алинея трета.

— Не се правете на многознайко — предупреди деканът, — това няма да ви помогне.

— Моите уважения, госпожо, но каквото и да кажа, едва ли ще помогне.

Ректорът се наклони към него.

— Интересува ме как сте разбрали, защото на мен ми изглежда, че единственият начин да го знаете, е, ако сте лично замесен, но в някакъв момент сте се уплашили. Тъй че, отговорете ми, господин Толивър, участвахте ли в заговора за покушение над Косачите?

Обвинението свари Грейсън напълно неподготвен. Никога не му бе хрумвало, че може да се превърне в заподозрян.

— Не! — възкликна той. — Никога не бих… Как можахте изобщо да си го помислите…? Не!

После затвори уста, решен да се овладее.

— В такъв случай бъдете любезен да ни кажете как узнахте за експлозивите — подкани доберманът. — И да не сте посмели да лъжете!

Грейсън би могъл да разправи всичко, както си беше, но нещо го спря. Напълно би обезсмислил стореното, ако се опиташе да се оневини. Вярно, имаше неща, които можеха да открият, ако вече не ги знаеха, но не всичко. Така че той внимателно подбра кое от истината да сподели.

— Миналата седмица бях повикан в Интерфейса на властта. Може да проверите досието ми, има писмо по този повод.

Деканът взе таблет, чукна няколко пъти върху него, после погледна другите и кимна.

— Истина е — потвърди.

— По каква причина ще ви викат в Интерфейса на властта? — поиска да узнае ректорът.

Сега бе моментът сръчно да вмъкне убедителна измислица.

— Приятел на баща ми е агент на Облака. Тъй като родителите ми отсъстват от дълго време, искаше да провери как съм и да ми даде някои съвети. Например какви учебни курсове да избера за следващия семестър, при кои преподаватели да се запиша. Просто имаше желание да ми даде едно рамо.

— И предложи да пусне връзки? — подхвърли доберманът.

— Не, просто искаше да ме подкрепи със съветите си и да ме увери, че ще е насреща, когато имам нужда. Чувствах се малко самотен в отсъствието на родителите си и той го знаеше. Просто прояви добрина.

— Това все още не обяснява…

— Ще стигна и дотам. След като излязох от офиса му, минах покрай група агенти, излизащи от брифинг. Не чух всичко, но споменаха слухове за заговор срещу Косач Кюри. Това привлече вниманието ми, защото тя е от най-прочутите Косачи. Казаха колко жалко било, че трябва да игнорират този риск, и дори не могат да я предупредят, защото би било нарушение. И си помислих…

— Помисли си, че може да се превърнеш в герой — отсече ректорът.

— Да, сър.

Тримата се спогледаха. Деканът написа нещо и го показа на другите. Ректорът кимна, а доберманът се намуси и се разшава на стола си, като отправи поглед в друга посока.

— Законите ни съществуват неслучайно, Грейсън — каза деканът.

Той разбра, че е успял, защото те вече не го наричаха „господин Толивър“. Може да не му вярваха напълно, но все пак достатъчно, та да решат, че не си струва повече да си губят времето с този случай.

— Животът на двама Косачи — продължи деканът — не заслужава и най-малък компромис с Разделението. Бурята не може да убива, а Форумът на Косачите не може да управлява. Единственият начин да се постигне това, е нулев контакт и налагане на сурови наказания за всяко нарушение.

— В твой интерес ще действаме бързо — заяви ректорът. — Ти си безвъзвратно и завинаги изключен от тази академия и нямаш право повече да кандидатстваш в същата или в други Облачни академии.

Грейсън очакваше това, но да го чуе изречено на глас го порази неимоверно силно. Не можа да сдържи сълзите, които напълниха очите му. Ако не друго, те щяха да бетонират лъжата, която им беше пробутал.

Не че бе харесал особено агент Тракслър, но знаеше, че е длъжен да го предпази. Законът изискваше уреждане на сметките, а дори Бурята не би могла да избегне собствения си закон. Това бе част от нейната почтеност — спазваше безукорно законите, наложени от нея самата. Истината бе, че Грейсън бе действал според собствената си свободна воля. Бурята го познаваше. Разчитала бе, че ще постъпи точно така въпреки последствията. Сега той щеше да бъде наказан и законът щеше да е спазен. Но пък никъде не се казваше, че това трябва да му харесва. И колкото и много да обичаше Бурята, в този момент я мразеше.

— Сега, след като вече не си студент тук — каза деканът, — законът за Разделението престава да е в сила в твоя случай, а това означава, че Форумът на Косачите ще пожелае да те разпита. Не знаем нищо за техните похвати при водене на разпит, така че трябва да си подготвен.

Грейсън едва преглътна с пресъхнало гърло. Това бе още нещо, което не бе взел предвид.

— Разбирам.

Доберманът го отпрати с жест.

— Иди в общежитието и си стегни багажа. Мой служител ще дойде точно в пет да те съпроводи вън от кампуса.

Аха, значи това беше шефът на охраната. Изглеждаше подходящо страховит за тази длъжност. Грейсън му отправи убийствен поглед, защото на този етап вече нямаше значение какво ще направи. Изправи се да си тръгва, но преди това трябваше да им зададе един въпрос.

— Наистина ли се налагаше да ме бележите като неприемлив?

— Това няма нищо общо с нас — отвърна ректорът. — Наказанието ти е наложено от Бурята.

На Форума на Косачите, който вършеше всичко освен Прибирането със скоростта на охлюв, му отне цял ден да реши как да процедира с експлозивите. Накрая стигнаха до заключение, че е най-безопасно да пратят робот, който да прекъсне жицата и да взриви експлозивите, а когато прахолякът и надробените клони се уталожат, да възложат на ремонтна бригада да възстанови пътя.

Експлозията накара прозорците в Къщата с водопада да се раздрънчат толкова силно, та Цитра се уплаши, че някои могат да се счупят. Не бяха минали и пет минути, когато Косач Кюри се залови да стяга пътна чанта с багаж и заръча на Цитра да стори същото.

— Нима ще се укрием?

— Аз не се крия — каза ѝ Косач Кюри. — Просто ще бъдем мобилни. Ако седим тук, ще сме като патици на прицел за следващата атака, но ако се превърнем в номади, докато това отшуми, ще бъдем движещи се мишени, много по-трудни за откриване и ликвидиране.

Все още не бе ясно обаче коя точно е била мишената и защо. Косач Кюри все пак имаше някои идеи по въпроса. Сподели ги с Цитра, докато тя сплиташе дългата ѝ сребриста коса.

— Егото ми казва, че са погнали мен — каза. — Аз съм най-изтъкнатата сред старата гвардия Косачи… Но е напълно възможно целта да си била ти.

На Цитра тази хипотеза ѝ се видя нелепа.

— Откъде накъде някой ще преследва мен?

После улови в огледалото усмивката на Косач Кюри.

— Ти разтърси порядките във Форума по-силно, отколкото си даваш сметка, Анастасия. Много от младшите Косачи те уважават и нищо чудно да израснеш до техен глас. А предвид, че се придържаш към старовремските принципи — единствените верни — може би има такива, които искат да те премахнат, преди да си имала шанса да се превърнеш в такъв глас.

От Форума ги увериха, че ще проведат свое разследване, но Цитра се съмняваше, че ще открият нещо. Решаването на проблеми не бе силата на Форума на Косачите. Те вече бяха поели по пътя на най-малкото съпротивление и действаха върху допускането, че покушението е дело на „Косач Луцифер“. Това вбесяваше Цитра, но тя знаеше, че не бива да се издава пред Форума. Налагаше се публично да се дистанцира от Роуан. Никой не биваше да знае, че са се срещали.

— Не е зле да обмислиш дали всъщност не са прави — каза Косач Кюри.

Цитра опъна косата ѝ малко прекалено силно, докато сплиташе поредната плитка.

— Ти не познаваш Роуан.

— Нито пък ти — посочи Косач Кюри, издърпа косата си от ръцете ѝ и се зае сама да довърши сплитането. — Анастасия, забравяш, че бях на конклава, когато той ти счупи врата. Видях очите му. Изпита голямо удоволствие от това.

— Било е театър! — настоя Цитра. — Играл е роля пред Форума. Знаел е, че това ще дисквалифицира и двама ни в състезанието, и е било единственият начин да се гарантира равен резултат. Ако питаш мен, хрумването му е много интелигентно.

Косач Кюри остана мълчалива за няколко минути, после продума:

— Трябва много да внимаваш емоциите да не замъглят преценката ти. А сега, искаш ли аз да сплета твоята коса, или просто да я прибера нагоре?

Но днес Цитра не желаеше никакви ограничения за косата си.

Отидоха със смачканата спортна кола до разрушената част от пътя, където работници вече действаха по ремонта. Поне сто дървета бяха унищожени, а стотици други бяха останали без листа. Цитра си помисли, че на гората ще ѝ е нужно дълго време, за да се възстанови от това оскърбление. Поне още сто години щяха да личат белезите от експлозията.

Заради кратера нямаше как да се премине отвъд, нито да се заобиколи, така че Косач Кюри поръча кола на обществения транспорт, която да ги вземе от другата страна. Хванаха чантите си, изоставиха колата на разрушения път и минаха пеша покрай кратера.

Цитра нямаше как да не забележи кървавите петна върху асфалта на самия ръб на кратера. Мястото, където бе лежал техният млад спасител.

Косач Кюри, която винаги виждаше повече, отколкото Цитра би желала, улови погледа ѝ и каза:

— Забрави за него, Анастасия. Горкото момче не е наша грижа.

— Знам — призна Цитра. Но не се канеше да остави нещата така. Не беше в природата ѝ.

11.

Съскане на алена коприна

Обозначението „неприемлив“ бе нещо, което създадох с мъка на сърце в зората на управлението си. Беше злощастна необходимост. Престъплението в истинската му форма изчезна почти мигновено, след като сложих край на глада и бедността. Кражбата с цел заграбване на материални блага, убийството, предизвикано от гняв и социален стрес — всичко отпадна от само себе си. Предразположените към жестоки престъпления бяха третирани на генетично ниво за заглушаване на унищожителните им наклонности и привеждане до нормални параметри. На социопатите дадох съвест, на психопатите — здравомислие.

И при все това имаше смутове. Започнах да разпознавам у човечеството нещо ефимерно, трудно доловимо, но определено присъстващо. Най-просто казано, човечеството имаше нужда да бъде лошо. Не важеше за всички, естествено — но изчислих, че около три процента от населението намират смисъл в живота само чрез противопоставяне. И макар вече да нямаше неправди в света, на които да се противостои, те имаха вродена потребност да се опълчват на нещо. Все едно какво.

Предполагам, че бих могла да намеря начин да излекувам това медикаментозно, само че нямам желание да налагам на човечеството фалшива утопия. Моят свят не е „прекрасен нов свят“, а свят, управляван чрез мъдрост, съвестност и състрадание. Стигнах до извода, че ако противопоставянето е нормален израз на човешките страсти и копнежи, непременно трябва да оставя място за неговата изява.

И така, въведох термина „неприемлив“, както и социалната дамга, вървяща с него. За онези, които неволно попадат в категорията „неприемливи“, пътят назад е бърз и лесен. Но за хората, които по свой избор водят спорно съществуване, това определение е своеобразен медал, който те носят с гордост. Доставя им удоволствие илюзията, че са извън обществото, и са дълбоко удовлетворени в недоволството си. Жестоко би било да им отнема това.

Бурята

Неприемлив! За Грейсън това бе като пясък в устата. Не можеше да го изплюе, нито пък да го преглътне. Оставаше му единствено да продължи да го дъвче с надеждата да го превърне в нещо смилаемо.

Неприемливите крадяха разни неща, но никога не им се разминаваше. Те заплашваха хората, но не довеждаха докрай заплахите си. Изричаха сквернословия и предизвикателството струеше от тях като тежък мирис — но си оставаше само това, една воня. Бурята неизменно ги предпазваше да не извършат нещо наистина лошо, и беше толкова изкусна в това, че неприемливите отдавна се бяха ограничили само до дребни простъпки, позиране и оплаквания.

Интерфейсът на властта имаше цяло бюро, посветено на задачата да се справя с тях, защото на неприемливите не бе позволено да разговарят директно с Бурята. Те винаги бяха на изпитателен срок и редовно трябваше да се отчитат пред своите надзорници. На онези, които прекрачваха границите, бе прикрепен личен надзорник, който да ги следи денонощно. Беше успешна програма и това се доказваше от многото бракове на неприемливи с надзорниците им, в резултат на което те отново се вливаха в руслото на продуктивните граждани.

Грейсън не можеше да си представи себе си сред подобни хора. Никога нищо не беше откраднал. Имало бе хлапета в училището му, които си бяха играли на неприемливи, но без да се стига до нещо сериозно и просто го бяха надраснали с възрастта.

Грейсън бе инжектиран с доза от новия си живот още преди да се е прибрал у дома. Колата за обществен транспорт, на която се качи, му изчете закона срещу бунтове, преди да потегли от Облачната академия.

— Моля, бъдете наясно — каза му, — че всеки опит за вандализъм ще доведе до незабавно прекратяване на това пътуване и изхвърляне на пътя.

Грейсън си представи как седалката го изстрелва нагоре към небето. Би се засмял на тази мисъл, ако малка част от него не вярваше, че наистина е възможно да се случи.

— Не се тревожи — успокои той колата. — Днес вече бях изхвърлен веднъж и това ми стига.

— Добре тогава — отвърна колата. — Просто ми кажете дестинацията и се въздържайте от неприлични изрази, ако обичате.

По път за вкъщи той спря пред супермаркета, сетил се, че хладилникът вкъщи е празен от цели два месеца. Служителката на касата го поглеждаше подозрително, сякаш можеше да тикне в джоба си неплатено пакетче дъвки. Дори хората на опашката май бяха някак хладни към него. Аурата на предубеждението се долавяше осезаемо. „Защо някой би избрал да е такъв по своя воля?“ — почуди се той. И все пак имаше такива, които го правеха. Един негов братовчед бе неприемлив по свой избор.

— Действа ти освобождаващо да не те е грижа за никого и за нищо — беше споделил той с него. Истинска ирония, тъй като имаше хирургически имплантирани в китките си железни вериги — много модна напоследък сред неприемливите телесна модификация. Та ето колко свободни бяха.

И не само непознатите бяха започнали да се държат различно спрямо него.

Щом се прибра у дома и разопакова малкото вещи, които бе взел със себе си в академията, седна и написа съобщения до неколцина приятели, за да ги уведоми, че се е прибрал и нещата не са се развили според очакванията му. Грейсън не беше от типа хора, които създават близки приятелства. Нямаше човек, пред когото да е разголвал душата си и да е споделял най-съкровените си и уязвими места. Имаше си Бурята за това. Тоест, сега нямаше никого. Приятелите му в най-добрия случай бяха служили за разпускане.

Не получи отговор от никого и се удиви колко лесно може да бъде излющено лустрото на другарството. Накрая позвъни на някои от тях. Повечето го препратиха директно на гласова поща. Онези, които вдигнаха, очевидно го бяха направили случайно, без да си дадат сметка, че тъкмо той им се обажда. Екраните им показваха, че вече е белязан като неприемлив, и те любезно побързаха да приключат разговора. Макар никой да не стигна чак дотам, че да го блокира, той се съмняваше, че отново щяха да приемат комуникация с него под каквато и да било форма. Поне не и докато обозначението „неприемлив“ не бъдеше премахнато от профила му.

Получи обаче съобщения от напълно непознати.

„Мой човек — пишеше му едно момиче, — добре дошъл в бандата! Хайде да се напием и да строшим нещо.“ На снимката беше с обръсната глава и пенис, татуиран на бузата.

Грейсън изключи компютъра си и го запрати към стената.

— Ето на, строших нещо — изрече той към празната стая. В този перфектен свят може и да имаше място за всички, ала мястото на Грейсън не беше в същата вселена като на момичето с татуирания пенис.

Вдигна компютъра си, който наистина се беше пукнал, но още функционираше. Без съмнение, щеше да му бъде пратен нов с дрон — освен ако не подменяха автоматично счупената техника на неприемливите.

Отново влезе онлайн, изтри всички входящи съобщения, защото бяха все приветствия от неприемливи, и в състоянието си на душевен смут написа съобщение до Бурята.

„Как можа да ми причиниш това?“

Отговорът се получи незабавно. Гласеше: „ДОСТЪПЪТ ДО КОРТЕКСА НА СЪЗНАНИЕТО НА БУРЯТА ОТКАЗАН“.

Тъкмо си мислеше как този ден няма как да стане по-лош, и тогава на прага му цъфнаха Косачите.

Косачи Кюри и Анастасия нямаха резервация в хотел „Луивил Гранд Мерикана“. Просто отидоха на рецепцията и получиха стая. Така ставаха нещата — на Косачите не им бяха нужни резервации, билети или уговорени часове за срещи. В хотел обикновено им се даваше най-добрата налична стая, а дори да нямаше свободни, по вълшебство изникваше някоя. Косач Кюри нямаше интерес към най-доброто. Тя поиска най-скромния им малък апартамент за двама.

— Докога ще отседнете при нас? — попита чиновникът. Беше нервен и притеснен още от появата им. Сега очите му се стрелкаха между двете, сякаш отклоняването на погледа му би било смъртоносно за него.

— Ще останем, докато не решим да си тръгнем — заяви му Косач Кюри и пое ключа от него.

На тръгване Цитра му отправи усмивка, та да го успокои мъничко.

Отказаха услугите на пиколото, предпочели сами да си носят багажа. Едва го оставиха в апартамента и Косач Кюри вече бе готова за излизане.

— Въпреки личните ни грижи не бива да пренебрегваме отговорностите си. Има хора, които трябва да умрат — каза тя на Цитра. — Ще ме придружиш ли за Прибирането днес?

За Цитра бе смайващо, че Косач Кюри вече бе успяла да загърби атаката срещу тях и отново бе ангажирана с деловите задачи пред себе си.

— Всъщност трябва да изпълня Прибиране, което планирах миналия месец — отвърна Цитра.

Косач Кюри въздъхна.

— Този твой метод ти отваря двойна работа. Далеч ли е?

— Само на час път с влак. Ще се върна преди мръкване.

Косач Кюри плъзна длан по дългата си плитка и се вгледа в младшата си повереница.

— Мога да дойда с теб, ако искаш — предложи. — Нищо не ми пречи да извърша Прибиране там.

— Ще се справя и сама, Мария. Не забравяй, сега сме подвижни мишени.

За миг помисли, че Косач Кюри ще упорства да не се разделят, но в крайна сметка тя реши да не настоява.

— Добре. Само бъди предпазлива и видиш ли нещо макар и малко подозрително, веднага ми съобщи.

Цитра бе сигурна, че единственото подозрително нещо в момента бе тя самата, тъй като лъжеше къде отива.

Въпреки предупреждението на Косач Кюри Цитра не можеше просто тъй да обърне гръб на момчето, което им бе спасило живота. Вече го бе проучила. Грейсън Тимъти Толивър. Беше с шест месеца по-голям от нея самата, макар да изглеждаше по-млад. В биографията му нямаше нищо отличително нито в положителна, нито в отрицателна посока. Това не бе необичайно — той бе като повечето хора. Просто живееше. В съществуването му нямаше нито върхове, нито спадове. Тоест до този момент. Безличният му живот в един ден се бе преобърнал и оцветил.

Мигащата маркировка „неприемлив“ върху профила му бе дотолкова в противоречие с невинните, кротки очи на снимката, че тя едва не се разсмя. Живееше в скромна градска къща в Горен Нашвил. Две сестри в колеж, дузини по-възрастни полубратя и сестри, с които не поддържаше никакви отношения, и отсъстващи родители.

Колкото до много навременната му поява на пътя, изявлението му по този повод вече бе публично достояние, тъй че Цитра имаше възможност да го прочете. Нямаше причини да се съмнява в казаното от него. Ако се бе озовала на негово място, и тя щеше да стори същото.

Сега той вече не бе студент в Облачната академия, контактът с него не бе забранен, така че тя можеше да го посети, без да нарушава никой закон. Не беше сигурна какво точно се опитва да постигне с издирването му, но знаеше, че не отиде ли да го види, мигът на смъртта му завинаги щеше да остане в съзнанието ѝ. Може би просто имаше нужда да види с очите си, че той отново е жив. Толкова бе привикнала вече да вижда как светлината в хорските очи угасва завинаги, та може би част от нея копнееше да получи доказателство за съживяването му.

Когато пристигна на неговата улица, видя паркирана отпред кола на Гвардията на Острието — елитната полицейска част, обслужваща Форума на Косачите. За миг ѝ мина през ума да си тръгне, защото видеха ли я служителите от Гвардията на Острието, Косач Кюри нямаше как да не научи за присъствието ѝ тук. А тя държеше да си спести нейните упреци.

Онова, което я убеди да остане обаче, бе споменът за собствените ѝ преживявания с Гвардията на Острието. За разлика от умиротворителните части, обслужващи Бурята, тези бяха контролирани единствено от Форума на Косачите, а това означаваше, че можеха да си позволят едва ли не всичко.

Вратата не беше заключена и тя влезе. Завари Грейсън Толивър седнал в дневната на стол с права облегалка, а над него бяха надвесени двама едри гвардейци. Ръцете му бяха оковани в същите метални белезници, които поставиха и на Цитра, когато я обвиниха в убийството на Косач Фарадей. Единият от гвардейците държеше устройство, каквото Цитра не беше виждала преди. Другият говореше на момчето.

— … естествено, нищо от това няма защо да се случи, ако ни кажеш истината — чу го Цитра да казва, макар да бе пропуснала изредения от него списък със заплахи.

Засега Толивър не изглеждаше да е пострадал някак. Косата му бе леко разрошена и по лицето му бе изписано изражение на пасивно отрицание, но иначе изглеждаше наред. Той пръв я видя, като влезе, и в погледа му проблесна нещо, което го извади от състоянието на пълна покруса — сякаш и за него съживяването му не бе било напълно действително, докато тя не го бе потвърдила с присъствието си.

Гвардейците проследиха погледа му и я видяха. Тя се погрижи да заговори първа.

— Какво става тук? — запита Цитра с възможно най-високомерния тон на Косач Анастасия.

За миг гвардейците изпаднаха в паника, но бързо възприеха угодническо отношение.

— Ваша чест! Не знаехме, че ще дойдете. Тъкмо разпитвахме заподозрения.

— Той не е заподозрян.

— Да, Ваша чест. Простете, Ваша чест.

Тя направи крачка към младежа.

— Нараниха ли те?

— Не още — отвърна той, а после кимна към устройството, държано от по-високия гвардеец, — но се канеха да използват това нещо, за да блокират нанитите ми срещу болка.

Тя изобщо не бе знаела за съществуването на подобно устройство. Протегна ръка към мъжа, който го държеше.

— Дай ми го.

И когато той се поколеба, повиши глас:

— Аз съм Косач и ти служиш на мен. Дай ми го или ще те докладвам.

Но той все така не се подчиняваше.

И тогава нова фигура се включи в тази малка шахматна партия. От съседната стая се показа Косач. Явно през цялото време бе стоял там и бе слушал, очаквайки подходящия момент за появата си. Синхронът му бе безпогрешен, за да свари Цитра неподготвена.

Тя мигом разпозна робата му. Алена коприна, която съскаше при движението му. Лицето му бе с меки, почти женствени черти — резултат от толкова много връщания на възрастта, че основната костна структура бе изгубила очертания, подобно на речни камъни, ерозирали от безмилостната вода.

— Косач Константин — изрече Цитра. — Не знаех, че вие ръководите това разследване.

Единствената добра новина в това бе, че ако той разследваше покушението срещу нея и Мария, поне в момента не беше по петите на Роуан.

Константин ѝ отправи любезна, но тревожеща усмивка.

— Здравейте, Косач Анастасия — каза той. — Какъв полъх на свеж въздух сте в този уморителен ден!

Приличаше на котарак, приклещил жертвата си и канещ се да си поиграе с нея. Тя наистина не знаеше как да го тълкува. Както бе казала на Роуан, Косач Константин не бе един от ужасните Косачи от новото крило, които убиваха за удоволствие. Нито пък можеше да бъде причислен към старата школа, за която Прибирането бе благороден, едва ли не свещен дълг. Също като червената му копринена роба и той бе хлъзгав и подкрепяше мерките на онази фракция, която го устройваше за момента. Цитра нямаше представа дали това го правеше безпристрастен в конкретното разследване, защото не знаеше накъде е отправил лоялността си.

Независимо от всичко, присъствието му бе силно респектиращо и Цитра се усети извън свои води. После си спомни, че вече не беше Цитра Теранова, беше Косач Анастасия. Това я преобрази и ѝ позволи да се изправи с достойнство насреща му. Сега усмивката му бе не толкова заплашителна, колкото преценяваща.

— Радвам се, че проявявате интерес към нашето разследване — каза той. — Но добре би било да ни бяхте предупредили, че ще дойдете. Щяхме да ви подготвим почерпка.

Грейсън Толивър ясно съзнаваше, че Косач Анастасия все едно се бе хвърлила под бързо движеща се кола заради него — защото очевидно Косач Константин бе не по-малко опасен от фучаща грамада метал. Грейсън знаеше малко за структурата и сложностите във Форума на Косачите, но явно Косач Анастасия поемаше голям риск, като се изправяше срещу старши Косач.

Ала присъствието ѝ бе толкова силно и авторитетно, че Грейсън се зачуди дали не е много по-възрастна, отколкото сочеше външността ѝ.

— Наясно ли сте, че младежът спаси живота ми и този на Косач Кюри? — попита тя Константин.

— При спорни обстоятелства — парира той.

— Възнамерявате ли да му причините телесни вреди?

— И какво, ако е така?

— Тогава ще ви припомня, че умишленото причиняване на болка е срещу всичките ни принципи, и ще ви докладвам за порицание на конклава.

Хладното изражение на лицето на Косач Константин избледня, но само леко. Грейсън не знаеше дали това е нещо добро, или нещо лошо. Константин се взира още миг в Косач Анастасия, после се обърна към единия от гвардейците:

— Бъди така добър да кажеш на Косач Анастасия какво ви наредих да направите.

Гвардеецът срещна погледа на Косач Анастасия, но Грейсън забеляза, че не можа да го издържи за повече от секунда.

— Инструктирахте ни да му поставим белезници, да блокираме нанитите му срещу болка и да го заплашим с няколко форми на физическо страдание.

— Именно! — потвърди Косач Константин, после отново се обърна към Анастасия: — Както виждате, няма налице никаква злоупотреба.

Негодуванието на Анастасия беше равно на онова, което Грейсън изпитваше, но не смееше да изрази.

— Няма злоупотреба ли? Възнамерявали сте да го биете, докато не ви каже каквото сте искали да чуете.

Константин отново въздъхна и отправи въпрос към гвардееца:

— Какво ви инструктирах да направите, ако заплахите ви не дадат резултат? Наредих ли да изпълните някоя от тези закани?

— Не, Ваша чест. Трябваше да ви повикаме, ако не промени показанията си.

Константин разпери ръце в преигран жест на невинност. Увисналите ръкави на алената му роба приличаха на крилата на огнена птица, готова да обхване с пламъците си младшия Косач.

— Ето, виждате ли? — каза той. — Никога не е имало умисъл за нараняване на момчето. Установил съм, че в този лишен от болка свят самата заплаха за болка често е достатъчна, за да принуди виновния да признае прегрешението си. Ала този младеж продължи да държи на своята версия и след най-неприятните закани. Затова се убедих, че казва истината, и ако ме бяхте оставили да довърша разпита, сама щяхте да се уверите в това.

Грейсън бе сигурен, че те всички са усетили изтеклото от него като електрически заряд облекчение. Искрен ли бе Константин? Грейсън не бе в положение да отсъди. Косачите до един бяха непроницаеми за него. Живееха на собствено по-висше ниво и смазваха механизма, движещ света. Не бе чувал Косач преднамерено да е предизвикал страдание, ако не се броеше страданието, съпровождащо Прибирането. Но само защото той не бе чувал, не означаваше, че не е възможно.

— Аз съм достоен Косач и ценя същите идеали като вас, Анастасия — продължи Косач Константин. — Колкото до момчето, то никога не е било в опасност. Макар че сега съм изкушен да го подложа на Прибиране, само за да ви направя напук. — Той замълча, за да създаде напрежение. Сърцето на Грейсън пропусна един-два такта. Лицето на Анастасия, зачервено от гнева, побледня с няколко тона.

— Но няма да го направя — заяви Косач Константин, — защото не съм злобен човек.

— Що за човек сте тогава, Косач Константин? — попита Анастасия.

Той ѝ подхвърли ключа за белезниците.

— От онези, дето няма скоро да забравят случилото се тук днес. — И той си тръгна с развята около тялото му роба, а гвардейците го последваха.

След като си заминаха, Анастасия отстрани белезниците на Грейсън, без да губи време.

— Нараниха ли те?

— Не — призна Грейсън. — Както каза той, ограничиха се до заплахи.

Ала сега, когато всичко бе приключило, си даде сметка, че не е в по-розово положение, отколкото при пристигането им. Облекчението бързо отстъпи място на предишното огорчение, обзело го при изритването му от Облачната академия.

— Защо сте тук все пак? — попита я той.

— Просто исках да ви благодаря за онова, което направихте. Знам, че ви е струвало много.

— Самата истина — призна Грейсън.

— Предвид това, ви предлагам една година имунитет срещу Прибиране. Най-малкото, което мога да сторя.

Тя му протегна пръстена си. Той никога преди не бе получавал имунитет срещу Прибиране. Дори не се бе озовавал толкова близо до Косач преди тази кошмарна седмица, камо ли до пръстен. А той блестеше дори на приглушената светлина в стаята, но центърът му оставаше тъмен. Искаше му се да продължава да се взира в него, но установи, че няма желание да приеме имунитета, който пръстенът би му дал.

— Не го искам — отговори.

Тя остана учудена.

— Не бъди глупав, всеки иска имунитет.

— Аз не съм всеки.

— Просто млъкни и целуни пръстена!

Нейното недоволство само подхранваше неговото. Нима толкова струваше саможертвата му? Временен безплатен талон за спасяване от смърт? Бе лишен от живота, който се бе надявал да води, притрябвала му бе гаранция за неговото продължаване.

— А може пък да искам да бъда прибран — тросна ѝ се той. — Всичко важно за мен ми бе откраднато, за какво ми е просто да живуркам?

Косач Анастасия отпусна ръката с пръстена. Изражението ѝ стана сериозно. Много сериозно.

— Добре — изрече тя. — Тогава ще те подложа на Прибиране.

Това Грейсън не го бе очаквал. Тя можеше да го направи като нищо, и то преди да е имал шанс да я спре. Колкото и да не искаше да целуне пръстена ѝ, нямаше желание да бъде прибран. Това би означавало смисълът на съществуването му да бъде сведен до хвърлянето му срещу нейната кола. Нужно му бе да живее достатъчно дълго, та да си изкове по-значима цел, нищо, че сега нямаше идея каква ще е тя.

И тогава Косач Анастасия се разсмя.

— Само да си видиш физиономията!

Беше ред на Грейсън да се изчерви — не от гняв, а от смущение. Може и да не беше приключил със самосъжалението, но нямаше намерение да го показва пред нея.

— Благодарността ти е приета. Моля. Сега можеш да си вървиш.

Но тя не си тръгна. Грейсън не го бе и очаквал.

— Вярна ли е историята ти? — попита тя.

Ако още някой му зададеше този въпрос, боеше се, че ще се взриви и ще остави свой собствен кратер. Затова ѝ каза каквото мислеше, че тя желае да чуе.

— Не знам кой е поставил експлозивите. Не съм част от заговора.

— Не отговори на въпроса ми.

Тя зачака търпеливо. Не отправяше заплахи, не предлагаше възнаграждение. Грейсън нямаше представа дали може да ѝ се довери, но осъзна, че вече не го е грижа. До гуша му бе дошло да сипе полуистини.

— Не — каза ѝ. — Излъгах. — Признанието му подейства освобождаващо.

— Защо? — попита тя. Не изглеждаше сърдита, просто любопитна.

— Защото така бе по-добре за всички.

— За всички освен за теб.

Той вдигна рамене.

— За мен щеше да е все същото, каквото и да им бях казал.

Тя прие тези му думи и седна срещу него, като не откъсваше поглед от лицето му. На Грейсън това не му харесваше. Отново се бе издигнала на ниво над него, отдадена на тайните си мисли. Кой знае какви машинации се въртяха в ума на един социално одобрен убиец?

Тогава тя кимна.

— Била е Бурята — продума. — Тя е знаела за заговора, но не е можела да ни предупреди. Нужен ѝ е бил доверен човек с възможност да го направи. Някой, за когото е знаела, че ще схване информацията и ще действа самостоятелно.

Той бе смаян от нейната проницателност. Разгада нещо, недостъпно за всички останали.

— Дори и да беше истина — промърмори, — не бих ти казал.

Тя се усмихна.

— Не бих поискала от теб да го направиш.

Гледа го още за кратко и по лицето ѝ личеше не само доброта, но като че и респект. Ти да видиш! Грейсън Толивър да предизвика респект у Косач!

Тя стана да си върви. Грейсън установи, че съжалява, задето тя ще си иде. Да остане сам с дамгата си на неприемлив и с пораженските си мисли, не му се виждаше никак привлекателно.

— Съжалявам, че си маркиран като неприемлив — каза тя, преди да си тръгне. — Но дори да не ти е позволено да говориш с Бурята, все пак имаш пълен достъп до информацията ѝ. Уебсайтове, бази данни, всичко освен съзнанието ѝ.

— И каква полза от всичко без съзнание зад него, което да те води?

— Все още си имаш своето съзнание — изтъкна тя. — И това все пак струва нещо.

12.

По скалата от едно до десет

Гаранцията за основен доход предшестваше моето въздигане на власт. Дори преди мен много нации бяха започнали да плащат на гражданите си просто защото съществуват. Беше необходимо, тъй като с нарастването на автоматизацията безработицата бързо се превръщаше от изключение в норма. И тъй, социалните помощи и осигуровки прераснаха в ГОД: всички граждани имат право на малко парче от баницата, независимо от способностите и желанието им да дават своя принос.

Хората обаче имат основна потребност, надхвърляща единия доход. Те имат нужда да се чувстват полезни, продуктивни или поне ангажирани — дори ако сноването им напред-назад не носи нищо на обществото.

Ето защо под моето великодушно ръководство всеки, който иска работа, може да има такава, и то със заплата извън ГОД, така че за човека да има стимул и метод за оценяване на успехите му. Помагам на всеки гражданин да си намери занятие, с което да се чувства пълноценен. Разбира се, много малко от службите са необходими, тъй като цялата работа би могла да се изпълнява от машини, само че илюзията за цел е жизненоважна за здравословното самочувствие на населението.

Бурята

Алармата на Грейсън зазвуча преди изгрев-слънце. Не я бе нагласил да звъни. Откакто се върна у дома си, нямаше причина да се буди рано. Нямаше нищо неотложно за вършене, така че макар и буден, се излежаваше, докато вече нямаше оправдание да го прави.

Още не беше започнал да си търси работа. Да ходиш на работа все пак не беше задължително. Щеше да бъде осигурен дори без никакъв принос към света — а за момента не изпитваше желание да дава своята дан освен с онова, което изхвърляше отделителната му система.

Изключи алармата със замах.

— Какво има? — попита. — Защо ме будиш?

Бяха нужни няколко секунди тишина, за да осъзнае, че Бурята не се канеше да отговори на въпроса му, тъй като беше неприемлив. Така че той седна в леглото и погледна към екрана до себе си, където видя съобщение, осветяващо цялата стая в сърдито червено сияние.

СРЕЩА С НАДЗОРНИКА В 8:00 Ч. НЕЯВЯВАНЕТО ЩЕ ДОВЕДЕ ДО ПЕТ МИНУСА.

Грейсън имаше смътна представа за минусите, но не и как се оценяват. Дали пет минуса добавяха пет дни към статуса му на неприемлив? Пет часа? Пет месеца? Изобщо не беше наясно. Може би трябваше да се запише на курсове по неприемливост.

„Какво облича човек за среща с надзорник?“ — почуди се. Дали трябваше да е по-официален, или с по-скромно облекло от обичайното? Колкото и огорчен да се чувстваше от цялата тази история, каза си, че няма да навреди да остави добро впечатление у надзорника си, така че намери чиста риза и панталони, после сложи същата вратовръзка, която бе носил на срещата в Интерфейса на властта във Фулкръм Сити, когато си мислеше, че още има живот. Спря кола на обществения транспорт (която отново го предупреди за последиците от вандализъм и нецензурен език) и се отправи към местния офис на ИВ. Решен бе да подрани и да създаде добро впечатление, та да отбие ден-два от позорния си статус.

Сградата на офиса на ИВ в Горен Нашвил бе много по-малка от тази във Фулкръм Сити. Беше само четириетажна и от червени тухли, не от сив гранит. Отвътре обаче изглеждаше почти същата. Този път не бе въведен в приятна стая за срещи. Насочиха го към Службата за неприемливи, където му бе наредено да си вземе номерче и да чака в стая с още около дузина неприемливи, които очевидно нямаха желание да са там.

Накрая, след близо час, на Грейсън му дойде редът и той отиде до прозорчето, където нископоставена жена, агент на Облака, провери документа му за самоличност и му каза неща, повечето от които вече знаеше.

— Грейсън Толивър, изключен завинаги от Облачната академия и понижен до статус неприемлив за минимум четири месеца поради грубо нарушение на Разделението Косачи-държава.

— Същият — потвърди Грейсън. Поне сега вече знаеше колко дълго ще трае пониженият му статус.

Тя вдигна очи от таблета си и му отправи невесела усмивка, бездушна като на робот. За момент той се почуди дали наистина не бе робот, но после си припомни, че Бурята нямаше роботи в службите си. Все пак се предполагаше, че ИВ е човешкият интерфейс за Бурята.

— Как се чувствате днес? — попита го.

— Ами май нормално — каза той и отвърна на усмивката ѝ. Питаше се дали и неговата изглежда неискрена като нейната. — То се знае, неприятно ми беше да бъда събуден толкова рано, но задълженията са си задължения, нали така?

Тя отбеляза нещо в таблета си.

— Моля, оценете неприятното си чувство по скалата от едно до десет.

— Вие сериозно ли?

— Не можем да продължим, докато не отговорите на въпроса.

— Ъъ… пет — каза той. — Не, шест, въпросът влоши нещата.

— Бяхте ли несправедливо третиран след маркирането ви като неприемлив? Някой да ви е отказал обслужване или по някакъв начин да е нарушил гражданските ви права?

Формалният маниер, по който му зададе въпроса, породи у него желание да изтръгне таблета от ръката ѝ. Можеше поне да се престори, че я е грижа за отговора му, както бе имитирала усмивка.

— Хората ме гледат, сякаш съм убил котката им.

Тя се втренчи в него, като че ѝ бе казал, че преди малко действително е убил няколко котки.

— Уви, не мога да направя нищо за това как ви гледат хората. Но ако правата ви някога бъдат нарушени, важно е да уведомите надзорника си за това.

— Я чакайте… не сте ли вие моят надзорник?

Тя въздъхна.

— Аз съм регистраторът ви. Ще се срещнете с надзорника си, след като приключим с регистрацията.

— Трябва ли пак да си взема номерче?

— Да.

— Тогава, моля, променете нивото ми на раздразнение на девет.

Тя го стрелна с поглед и направи отметка в таблета си. После отдели време за обработване на информацията, която имаше за него.

— Нанитите ви отчитат намаление на ендорфинните нива през последните няколко дни. Това може да сочи за ранен стадий на депресия. Желаете ли регулиране на настроението сега, или ще изчакате, докато достигнете прага?

— Ще изчакам.

— Може да се наложи да отидете до местния здравен център.

— Ще изчакам.

— Добре тогава.

Служителката бръсна с ръка екрана, затвори файла му и му каза да следва синята линия на пода. Тя го изведе навън в коридора и до друго голямо помещение, където според обещанието му бе заръчано да си вземе номерче.

Накрая, както му се стори след цяла вечност, номерчето му излезе и той бе пратен в стая за срещи, която никак не наподобяваше онази отпреди няколко дни. Стените бяха в ненатрапчиво бежово, подът — покрит с грозни зелени плочки, а голата маса беше графитеносива с два твърди дървени стола от всяка страна. Единствената украса бе безлична картина с платноходка на стената, напълно уместна за цялата обстановка.

Изчака още петнайсет минути и най-после надзорникът му пристигна.

— Добро утро, Грейсън — поздрави го агент Тракслър.

Той бе последният, когото Грейсън очакваше да види днес.

— Вие? Какво правите тук? Не съсипахте ли достатъчно живота ми вече?

— Нямам ни най-бегла представа за какво говориш.

Естествено, че щеше да каже това. Достоверно отрицание. Не беше накарал Грейсън да прави нищо. По-точно изрично му бе заявил какво да не прави.

— Извини ме, че те накарах да чакаш — каза Тракслър. — Ако от това ще ти стане по-добре, Бурята кара и нас, агентите, да чакаме, преди да се срещнем с вас.

— Защо?

Тракслър вдигна рамене.

— Това е загадка.

Той се настани от другата страна на масата, погледна към платноходката със същото отвращение като самия Грейсън преди малко и после обясни присъствието си.

— Бях прехвърлен тук от Фулкръм Сити и понижен от старши агент в надзорник в това регионално ведомство. Така че не си единственият с понижен статус покрай цялата тази история.

Грейсън скръсти ръце. Не изпитваше и грам съчувствие към човека.

— Надявам се, че си започнал да се приспособяваш към новия си живот.

— Ни най-малко — отвърна Грейсън с равен глас. — Защо Бурята ме беляза като неприемлив?

— Мислех, че си достатъчно интелигентен да си отговориш сам.

— Явно не съм.

Тракслър повдигна вежди и изпусна бавна въздишка, за да подчертае разочарованието си от липсата на проницателност у Грейсън.

— Като неприемлив си задължен да присъстваш на редовни срещи за надзор. Тези срещи ще осигурят начин двамата да комуникираме, без да предизвикваме подозрение у никого, който може да те наблюдава. Естествено, за да проработи това, трябваше да бъда прехвърлен тук и направен твой надзорник.

Аха! Това значи бе причината Грейсън да бъде позорно маркиран като неприемлив! Бе част от по-голям план. Мислил си бе, че ще се почувства по-добре, когато проумее нещата, но не стана така.

— Искрено ти съчувствам — каза Тракслър. — Неприемливостта е тежко бреме за онези, които не я желаят.

— Ще оцениш ли жалостта си по скалата от едно до десет? — запита Грейсън.

Агент Тракслър се засмя.

— Чувството за хумор, макар и твърде мрачно, винаги е нещо добро. — После стана делови. — Разбрах, че прекарваш повечето от дните и нощите си у дома. Като твой приятел и съветник мога ли да предложа да започнеш да посещаваш места, където се събират други неприемливи, и евентуално да създадеш нови приятелства, които ще те облекчат през този период?

— Не желая.

— А може би всъщност желаеш — продума кротко агент Тракслър. — Може би толкова силно ти се иска да се впишеш сред неприемливите, че ще започнеш да се обличаш като тях и ще пристъпиш към типичните телесни модификации, за да покажеш как приемаш на драго сърце своя статус.

Отначало Грейсън не каза нищо. Тракслър го остави да възприеме със съзнанието си направеното предложение.

— И какво, ако… приема на драго сърце своя статус? — попита Грейсън.

— Тогава, сигурен съм, ще узнаеш разни неща — поясни Тракслър. — Може би такива, които дори Бурята не знае. И за нея има слепи петна все пак. Мънички, разбира се, но съществуват такива.

— Искаш да бъда таен агент на Облака?

— Не, разбира се — подсмихна се Тракслър. — Агентите на Облака трябва да са учили четири години в академията и после да прекарат една година в затъпяваща практика, преди да получат истинска задача. А ти си просто неприемлив… — Той потупа Грейсън по рамото. — Неприемлив с много солидни връзки.

После Тракслър се изправи.

— Ще се видим след седмица, Грейсън.

Тръгна си, без да го погледне повече.

Грейсън се усещаше напълно замаян. Беше гневен. Беше развълнуван. Чувстваше се употребен. Не това бе искал… а дали? Ти, Грейсън, си по-специален, отколкото осъзнаваш. Така му бе казала Бурята. Такъв ли бе бил планът ѝ за него от самото начало? Той все още имаше избор във всичко това. Можеше да избягва неприятности, както го бе правил през целия си живот, и след няколко месеца статусът му щеше да бъде възстановен. Можеше да се върне към предишния си живот.

Или пък можеше да се впусне в спирала по този нов път. Път, представляващ пълна противоположност на представите му за него самия.

Вратата се отвори и безименен агент на Облака изрече:

— Простете, но срещата ви приключи и трябва незабавно да освободите стаята.

Инстинктите на Грейсън му подсказваха да се извини и да си тръгне. Ала той знаеше по какъв път е длъжен да поеме сега. Така че се облегна на стола, ухили се на агента и процеди:

— Върви се шибай.

Агентът му постави минус и се върна със служител на охраната, който го изхвърли от стаята.

13.

Некрасива картина

Макар Службата за неприемливите да изглежда неефективна, има си метод зад безумието, което генерира.

Простичко казано, неприемливите имат потребност да презират системата.

За да улесня това, трябваше да създам система, достойна за презрение. В действителност няма истинска нужда хората да си вземат номерче и да чакат продължително време. Няма нужда дори от регистратор. Всичко това е замислено, та неприемливите да останат с впечатление, че системата просто им губи времето. Илюзията за неефективност служи на конкретна цел — да се породи раздразнение сред неприемливите и то да стане връзката между тях.

Бурята

Косач Пиер-Огюст Реноар не беше художник, макар да притежаваше богата колекция шедьоври, рисувани от историческия му патрон. Какво да прави? Имаше слабост към красивите картини.

То се знае, средмерикански Косач, кръстил се на френски художник, вбесяваше Франкоиберийския регион. Наумили си бяха, че всички френски художници от Епохата на смъртните са запазена марка за тях. Но само защото Монреал сега принадлежеше към Средмерика, не означаваше, че френското му наследство е изгубено. Със сигурност някой от предците на Косач Реноар бе родом от Франция.

Но нека Форумът на Косачите отвъд Атлантика беснее колкото си ще, него това не го засягаше. Засягаше го етническата общност Пермафрост[2] в най-северните райони на Мериките, където той живееше.

Докато населението в останалата част на света до голяма степен се бе сляло на генетично ниво, пермафростите ревностно бранеха културата си и не се приобщаваха към останалото човечество. Не че беше престъпление, разбира се — хората бяха свободни да постъпват както желаят — но за Косач Реноар това беше голяма досада, разбъркване в общия ред на нещата.

А Косач Реноар разбираше от ред.

Подправките му бяха строени по азбучен ред, чаените чаши бяха подредени в шкафа с математическа прецизност, косата му бе подстригвана до строго определена дължина всяка петък сутрин. И ето че етносът Пермафрост му съсипваше всичко това. Изглеждаха прекалено отчетливи расово, а той не можеше да се помири с това.

И затова подлагаше на Прибиране възможно най-много от тях.

Разбира се, ако бъдеше разкрит, че проявява етническа предубеденост, това щеше да му създаде неприятности във Форума на Косачите. За негово щастие, Пермафрост не бяха смятани за обособена раса. Генетичното им съотношение показваше голям процент „други“. А „други“ бе тъй обширна категория, че практически маскираше всичките му действия. Може би не пред Бурята, но поне пред Форума на Косачите, а за него това бе от значение. Стига да не даваше повод на някого от гилдията си да се вгледа по-внимателно в неговите Прибирания, изобщо нямаше да се разбере. По този начин той се надяваше с времето да разреди етноса Пермафрост, докато присъствието им престане да го нервира.

В тази конкретна вечер бе поел към двойно Прибиране. На жена от Пермафростите и малкия ѝ син. Беше в приповдигнато настроение, ала едва бе излязъл от дома си, когато неочаквано зърна фигура в черно.

Жената и синът ѝ не бяха подложени на Прибиране тази нощ… Колкото до Косач Реноар, той нямаше техния късмет. Открит бе в горяща кола на обществения транспорт, профучала през квартала му като огнено кълбо, докато гумите ѝ не се бяха разтопили и не бе спряла. Когато огнеборците се добраха до него, вече нищо не можеха да сторят. Не беше красива картина.

Роуан се събуди от нож, опрян в гърлото му. В стаята беше тъмно. Не виждаше кой държи ножа, но по допира разпозна вида на оръжието — карамбит без пръстени, чието извито острие бе идеално за конкретното приложение. Винаги бе подозирал, че кариерата му на Косач Луцифер няма да трае дълго. Подготвен бе за това още от първия ѝ ден.

— Отговори ми искрено, иначе ще ти прережа гърлото от ухо до ухо — изрече нападателят му. Роуан веднага го позна по гласа. Не този глас бе очаквал да чуе.

— Първо да чуя въпроса — отвърна Роуан. — Тогава ще кажа дали ще отговоря, или ще предпочета прерязване на гърлото.

— Ти ли ликвидира Косач Реноар?

Роуан не се поколеба.

— Да, Косач Фарадей, аз бях.

Ножът бе отстранен от шията му. Той чу свистене във въздуха и после закривеното острие се заби в стената.

— Проклет да си, Роуан!

Роуан се пресегна да светне лампата. Сега Косач Фарадей седеше на единствения стол в спартанската стая на Роуан. „Това е стая, която Косач Фарадей би трябвало да одобри“ — помисли си Роуан. Никакви глезотии, ако се изключеше удобното легло, което бе задължително за Косач с неспокоен сън.

— Как ме открихте? — попита Роуан.

След срещата си с Тайгър бе напуснал Питсбърг и замина за Монреал, защото си даде сметка, че след като Тайгър го бе открил, всеки би могъл. И въпреки преместването си все пак бе намерен. За щастие, от Фарадей, а не от друг Косач, който не би се поколебал да му пререже гърлото.

— Забравяш колко съм опитен в издирването на секретна информация. Мога да открия всичко и всеки, стига да си наумя.

Фарадей го гледаше с очи, пълни с тлеещ гняв и горчиво разочарование. Роуан изпита потребност да отмести погледа си, но не го направи. Отказваше да се срамува за постъпките си.

— Когато си тръгна, Роуан, не ми ли обеща да се снишаваш и да не се бъркаш в делата на Косачите?

— Обещах — откровено отвърна Роуан.

— Значи си ме излъгал? Още тогава си замислил тази работа с Косач Луцифер, така ли?

Роуан стана и измъкна ножа от стената. Карамбит без пръстени, точно както си беше помислил.

— Нищо не бях запланувал. Просто размислих. — Той подаде ножа на Фарадей.

— Защо?

— Почувствах, че така трябва. Че е необходимо.

Фарадей погледна към черната роба на Роуан, която висеше на кука до леглото.

— И сега се обличаш в забранена роба. Има ли табу, което не си готов да нарушиш?

Вярно беше. На Косачите не бе разрешено да носят черно и той тъкмо затова бе избрал този цвят. Черна смърт за творящите тъмни дела.

— От нас се очаква да сме просветени! — посочи Косач Фарадей. — Не по този начин се борим!

— Точно вие нямате право да ми казвате как да се боря. Престорихте се на мъртъв и избягахте!

Фарадей пое дълбоко дъх. Погледна карамбита в ръката си и го пъхна във вътрешен джоб на робата си в цвят на слонова кост.

— Мислех, че като убедя света в Самоприбирането си, ще спася теб и Цитра. Вярвах, че ще ви освободят от стажуването и ще можете да се върнете към предишния си живот.

— Но не се получи — припомни му Роуан. — А вие още се криете.

— Откупвам си време. Има разлика. Някои неща мога да постигна най-добре, ако Форумът на Косачите не знае, че съм жив.

— Аз пък мога да постигна някои неща най-добре като Косач Луцифер — парира го Роуан.

Косач Фарадей се изправи и се взря остро и продължително в него.

— В какво се превърна, Роуан, че си способен хладнокръвно да прекратяваш съществуването на Косачи?

— Когато умират, мисля си за техните жертви. За мъжете, жените и децата, които са подложили на Прибиране — защото Косачите, които ликвидирам, не подхождат към Прибирането с респект и отговорност, каквито се очакват от тях. Аз съм онзи, изпитващ съчувствие към жертвите им. И това ме освобождава от всякакви угризения за недостойните Косачи, които унищожавам.

Фарадей не се трогна от думите му.

— Какво бе престъплението на Косач Реноар?

— Той извършваше тайно етническо прочистване на севера.

Това накара Фарадей да направи пауза за размисъл.

— А ти как го узна?

— Не забравяйте, че и мен научихте да проучвам дълбоко скритата информация — отвърна му Роуан. — Преподадохте ми важността да разследвам обстойно субектите си за Прибиране. Нима сте забравили, че сам дадохте тези инструменти в ръцете ми?

Косач Фарадей зарея поглед през прозореца, но Роуан знаеше, че го прави само за да не срещне очите му.

— Престъплението му е можело да бъде докладвано пред Комисията по селекция…

— И какво щяха да направят те? Да го порицаят и да го поставят на изпитателен срок? Дори да му бяха забранили да извършва Прибиране, би ли кореспондирало това с престъплението му?

Косач Фарадей най-сетне се обърна да го погледне. Внезапно изглеждаше стар и уморен. Много по-стар, отколкото се полагаше на човек да се чувства и да изглежда.

— Обществото ни не вярва в наказанието — посочи той. — Само в коригирането.

— Същото е и с мен — заяви Роуан. — В Епохата на смъртните, когато не са могли да излекуват рака, са го изрязвали. Същото правя и аз.

— Жестоко е.

— Не е. Косачите, които премахвам, не изпитват болка. Вече са мъртви, преди да ги превърна в пепел. За разлика от покойния Косач Чомски не ги горя живи.

— Дребна милост — отбеляза Фарадей, — но неносеща спасение.

— Аз не моля за лично спасение — уточни Роуан. — Стремя се обаче да спася Форума на Косачите. И вярвам, че това е единственият начин да го постигна.

Фарадей отново го погледна, после тъжно поклати глава. Вече не беше гневен. Изглеждаше примирен.

— Ако искате да спра, ще трябва самият вие да прекратите живота ми — каза му Роуан.

— Не ме поставяй на изпитание, Роуан. Защото скръбта, която ще изпитам при ликвидирането ти, няма да спре ръката ми, почувствам ли, че то е необходимо.

— Но няма да го сторите. Защото дълбоко в себе си знаете, че онова, което аз върша, е необходимо.

Косач Фарадей остана смълчан известно време. Отново се загледа през прозореца. Беше започнал да вали сняг. На парцали. Щеше да направи земята хлъзгава. Хората щяха да падат, да удрят главите си. Тази вечер на съживителните центрове щеше да им се отвори работа.

— Твърде много Косачи загърбиха стария и верен подход — изрече Фарадей с тъга, която проникваше по-дълбоко, отколкото Роуан можеше да проследи. — Нима ще изтребиш половината Форум? Защото, доколкото виждам, Косач Годар е превърнат в мъченик от така наречения нов ред. Все повече Косачи започват да изпитват наслада от акта на убийство. Съвестта се превръща в пречка.

— Ще върша каквото трябва, докато вече не мога да го правя — бе единственият отговор на Роуан.

— И да премахваш Косач след Косач, това няма да спре прилива — поклати глава Фарадей. За пръв път изреченото от него породи съмнения у Роуан. Защото той знаеше, че Фарадей е прав. Без значение колко лоши Косачи отстранеше от уравнението, щяха да се появяват нови и нови. Косачите от новия ред щяха да вземат стажанти, жадуващи за смърт като убийците от Епохата на смъртните — от онези, пращани в затвори, за да прекарат остатъка от ограничения си живот зад решетки. Сега на този нов тип чудовища щеше да е позволено свободно и безнаказано да отнемат живот. Не това бяха искали основателите — но всички те отдавна се бяха подложили на Самоприбиране. А дори и някои да бяха още живи, каква власт имаха да променят нещата днес?

— Кое тогава би въздействало на прилива? — поиска да узнае Роуан.

Косач Фарадей повдигна вежда.

— Косач Анастасия.

Роуан не бе очаквал това.

— Цитра?

Фарадей кимна.

— Тя е свежият глас на разума и отговорността. Може да обнови старите идеали. Ето защо се боят от нея.

И тогава Роуан прочете нещо по-дълбоко по лицето на Фарадей. Разбра какво всъщност му казва той.

— Нима Цитра е в опасност?

— Така изглежда.

Внезапно целият свят на Роуан сякаш се завъртя около оста си. Смая се колко бързо можеха да се променят приоритетите му.

— Какво мога да сторя?

— И аз не знам точно… но ще ти кажа какво наистина ще сториш. Ще напишеш елегия за всеки убит от теб Косач.

— Вече не съм ви стажант. Не можете да ми давате заповеди.

— Не, но ако искаш да отмиеш поне част от кръвта от ръцете си и да си спечелиш зрънце уважение от мен, ще го изпълниш. Ще напишеш честен епитаф за всички тях. Ще споменеш доброто, сторено от всяка от твоите жертви в света, както и лошото. Защото дори най-егоистичните и корумпирани Косачи носят някаква добродетел, скрита между гънките на покварата им. На някакъв етап от живота си са се стремили да постъпват правилно преди падението си.

Замълча, споходен от спомен.

— Някога бяхме приятели с Косач Реноар — призна Фарадей. — Много години, преди предразсъдъците му да се превърнат в онзи рак, за който говориш. Навремето бе влюбен в жена от пермафростите. Това не го знаеше, нали? Но като Косач не можеше да се ожени. Така че тя сключи брак с мъж от нейния етнос и това сложи началото на дългия път на Реноар към омразата. — Замълча за миг и погледна Роуан. — Ако го бе знаел, би ли го пощадил?

Роуан не отговори, защото и сам не знаеше.

— Довърши разследването си за него — нареди Фарадей. — Напиши анонимен епитаф и го публикувай, та всички да го прочетат.

— Да, Косач Фарадей — промълви Роуан, неочаквано открил чест и достойнство в подчинението си пред своя някогашен ментор.

Удовлетворен, Фарадей се отправи към вратата.

— Ами вие? — спря го с въпрос Роуан, защото не му се искаше мъжът да си иде и да го остави със собствените му мисли. — Пак ли ще изчезнете?

— Имам много неща за вършене — отговори той на Роуан. — Не съм толкова стар, че да съм познавал Върховното острие Прометей и Косачите основатели, но познавам учението им.

Роуан също го познаваше.

— „Ако този наш експеримент се провали, заложили сме спасителен изход от него.“

— Браво, запомнил си прочетеното. Планирали са защита срещу Форум, който падне в плен на злото. Само дето този план се е изгубил с времето. Надеждата ми е да не се е изгубил окончателно, а да е забутан някъде.

— Мислите ли, че можете да го откриете?

— Може би, а може би не, но май знам къде трябва да търся.

Роуан поразсъждава за кратко и стигна до предположение къде Фарадей се канеше да започне диренето си.

— Ендура?

Роуан знаеше много малко за Града на издръжливото сърце, по-известен като Ендура. Представляваше плаващ метрополис по средата на Атлантическия океан. Беше седалище на властта, където седмината Върховни Косачи от Световния съвет на Косачите управляваха регионалните общности на Косачите в света. Когато Роуан бе стажант, този орган се намираше твърде високо над него, за да го интригува. Но сега, в ролята си на Косач Луцифер, осъзнаваше, че той би трябвало да е за него повече от мигаща светлинка на радара му. Действията му нямаше как да не са привлекли вниманието на Върховните Косачи, нищо че те си мълчаха по въпроса.

Но докато Роуан разсъждаваше каква роля би могъл да играе големият плаващ град в общата схема на нещата, Косач Фарадей поклати глава.

— Не Ендура — каза той. — Този град е построен дълго след основаването на Форума на Косачите. Мястото, което аз търся, е далеч по-старо.

При недоумяващата физиономия на Роуан Фарадей се усмихна и поясни:

— Земята на бленуването.

На Роуан му отне момент да регистрира това. От години не бе чувал стихчето.

— Земята на бленуването? Но тя не съществува наистина. Споменава се само в детска песничка.

— Всяка история води началото си от време и място, дори най-простичките и наивни детски приказки имат неочакван зародиш.

Това припомни на Роуан друга фраза от детството му: „Бий камбаната за Роузи“. Години по-късно научи, че била за някаква болест от Епохата на смъртните, наречена черна чума. Фразата бе част от глупаво стихче без контекст, но придобиваше смисъл, когато човек узнаеше за какво се отнася. Деца напяваха за смърт в монотонен припев, навяващ ужас.

Скоропоговорката за Земята на бленуването също не се отличаваше с кой знае какъв смисъл. Доколкото Роуан си спомняше, деца я изричаха, застанали в кръг около едно, избрано да е „то“. И когато скоропоговорката свършеше, детето в центъра трябваше да дръпне някое от останалите. Онова, което успееше да повлече, ставаше новото „то“.

— Няма никакви доказателства, че Земята на бленуването изобщо съществува — отбеляза Роуан.

— И тъкмо затова никога не е открита. Нито дори от култа на тоналистите, които вярват тъй пламенно в нея, както в Големия резонанс.

Споменаването на тоналистите уби всяка надежда у Роуан, че може да приема Фарадей сериозно. Тоналистите, моля ви се. Той самият бе спасил живота на много тоналисти в деня, когато уби Косачите Годар, Чомски и Ранд, но това съвсем не означаваше, че е повярвал в измислените им култови поверия.

— Всичко това е нелепо! — отсече Роуан.

Фарадей се усмихна.

— Колко мъдро от страна на основателите да скрият зрънцето истина в нещо тъй абсурдно. Кой сред здравомислещите би го потърсил там?

Роуан не заспа повече през остатъка от нощта. Всеки звук изглеждаше усилен, дори биенето на собственото му сърце гърмеше оглушително в ушите му. Не страх чувстваше, а тежест. Бремето, с което сам се бе натоварил, за да спаси Косачите. А сега бе дошла и новината, че Цитра може да е в опасност.

Въпреки онова, което средмериканските Косачи можеха да си мислят, Роуан обичаше идеята за Косачите. Самият принцип най-мъдрите и състрадателни от всички човешки същества да извършват приключването на живот за балансиране на безсмъртието, беше една съвършена идея в съвършен свят. Косач Фарадей му бе показал какъв трябва действително да бъде Косачът и съществуваха много, много Косачи, дори такива, които бяха високомерни и арогантни, все още поддържащи най-висшите ценности. Ала лишени от тези ценности, Косачите биха били ужасно явление. Роуан бе проявил наивността да повярва, че може да предотврати това. Но Косач Фарадей бе по-наясно. Ала пък това бе пътят, който Роуан бе избрал за себе си, и да го изостави сега, би означавало да признае провала си. Не беше готов да го стори. Дори да не бе в състояние сам да спре падението на Косачите, поне можеше да отстранява рака, където го срещнеше.

Само че се чувстваше толкова сам. За миг присъствието на Косач Фарадей му върна усещането за другарска близост, но то само още по-остро открои изолацията му. Ами Цитра? Къде беше тя сега? Съществуването ѝ бе застрашено, а как можеше той да помогне? Все трябва да имаше начин.

Чак призори най-сетне заспа и сънищата му милостиво не бяха свързани със смута в будния му живот, а бяха изпълнени със спомени за едно по-простичко време, когато най-големите му грижи бяха оценките, отборните игри и навикът на приятеля му Тайгър да се подлага на размазване. Време, когато бъдещето сияеше ярко пред него, а той бе уверен, че е неуязвим и може да живее вечно.

14.

Тайгър и изумрудения косач

Няма голяма загадка в избора ми да установя за Белязаните региони закони и порядки, различни от тези в останалия свят. Просто разбирах нуждата от многообразие и социална иновация. Светът в голямата си част стана хомогенен. Такава е съдбата на една обединена планета. Отделните майчини езици стават вторични. Расите се преливат в приятен меланж от най-доброто от етносите с малки вариации.

Но в Белязаните региони различията са насърчавани и социалните експерименти изобилстват. Създадох седем такива — по един на всеки континент. Където бе възможно, запазих границите, дефиниращи района в Епохата на смъртните.

Особено много се гордея със социалните експерименти, провеждани във всеки от тези Белязани региони. Така например в Непал ходенето на работа е забранено. Всички граждани са свободни да се ангажират в рекреационни дейности по свой избор и получават много по-висок Гарантиран основен доход, отколкото в другите региони, така че да не се чувстват потиснати от неспособността да печелят прехраната си. В резултат това доведе до алтруистични и благотворителни начинания. Социалното положение на човек не се измерва по богатството, а по неговите състрадание и всеотдайност.

В Белязания регион Тасмания от всеки гражданин се изисква да избере биологична модификация, характеризираща стила му на живот — най-популярни са дишащите с хриле, което им дава възможност да съществуват като амфибии, и способните да летят — подобно на летящите катерици, с което популяризират летателния спорт и придвижването по въздух.

Разбира се, никой не е задължен да участва в тези експерименти — хората са свободни да живеят в Белязан регион или да го напуснат по свое желание. Увеличаването или намаляването на населението в даден Белязан регион са добри показатели, доколко са успешни уникалните за мястото закони. По този начин продължавам да усъвършенствам условията за живот на хората, като широко прилагам най-сполучливите социални програми в останалия свят.

Да си дойдем на думата за Тексас.

Това е регион, където се пробвам с добронамерена анархия. Съществуват малко закони и леки последствия от нарушаването им. Там не толкова управлявам, а по-скоро не се пречкам на пътя на хората и наблюдавам какво се случва. Резултатите са от смесен характер. Виждала съм хора да се издигат до лично съвършенство, както и други, падащи в жертва на дълбоко вкоренените си недостатъци. Тепърва ще решавам каква поука може да се извлече от този регион. Необходими са още проучвания.

Бурята

— Покажи нещо повече, щатен веселяко.

Необузданата жена Косач в яркозелено и с див поглед в очите изрита в краката Тайгър Салазар, подсече го и той се стовари тежко на тепиха. И защо изобщо го наричаха тепих, когато падането върху него бе също толкова болезнено, колкото и върху пода от тиково дърво на верандата на пентхауса, където провеждаха спаринг? Не че той възразяваше. Дори при нанити за болка, регулирани на най-ниска степен, бе започнал да се наслаждава на притока на ендорфини, който идваше с болките от тренирането. Беше дори по-хубаво от размазването. Вярно, след известно време човек започваше да се пристрастява към скачането от високи сгради, но същото важеше за ръкопашния бой, а за разлика от размазването при борбата всеки път бе различно. Единственото разнообразие при размазването бе, ако се удариш в нещо при летежа си надолу.

Той бързо отново се изправи на крака и зае бойна позиция, като нанесе достатъчно добри удари, че да ядоса Косач Ранд. Успя да я извади от равновесие и да я повали, а после се засмя, с което още повече я вбеси. Такова бе и намерението му. Избухливостта ѝ бе нейната слабост. Макар да бе много по-добра от него в бруталното бойно изкуство Бокатор на черната вдовица, сприхавият ѝ нрав я правеше небрежна и лесна за надхитряване. За миг помисли, че тя ще му се нахвърли. В безумието си бе способна да скубе, да дере очи и да дращи всеки участък оголена плът с нокти, които можеха да оставят бразди в камък.

Но не и днес. Днес тя контролираше буйната си природа.

— Достатъчно — каза и пристъпи назад от кръга. — Бягай под душа.

— Няма ли да ме придружиш? — подразни я Тайгър.

Тя се подсмихна.

— Някой ден току-виж съм откликнала на предложението ти и тогава в чудо ще се видиш.

— Забравяш, че съм професионален парти гост. Поназнайвам едно-друго.

Той свали мократа си от пот фланелка, разголи скулптирания си торс като визуално потвърждение и тръгна към банята.

Докато вземаше несподеления си душ, Тайгър се дивеше на завидната си ситуация. Попаднал бе на много сладка работа. Като пристигна, очакваше обичайния ангажимент. Но купон нямаше, не присъстваха други гости освен него. Бе изтекъл месец от пристигането му, а нямаше никакви признаци, че ангажиментът му ще приключи скоро — макар той да допускаше, че ако това наистина бе стажуване, рано или късно щеше да му дойде краят. Междувременно се радваше на живот в разкошен пентхаус и храна на корем. Единственото изискване към него бе да тренира.

— Трябва да те направим як за предстоящите дни, купонджийче — казваше тя. Никога не го наричаше по име, само „купонджийче“ или „веселяко“, когато беше в настроение, и „гнида“ или „кюфте“, когато не беше.

Макар никога да не му призна възрастта си, той предполагаше, че е на двайсет и пет, при това истински двайсет и пет. Възрастните, които връщаха възрастта си между двайсет и трийсет, винаги нещо ги издаваше. Изкуствената им младост бе някак повехнала. Докато изумрудената Косач Ранд очевидно преминаваше през живота за пръв път.

Честно казано, той не бе напълно убеден, че жената изобщо е Косач. Вярно, имаше пръстен, който изглеждаше истински, но никога не я видя да излиза за Прибиране, а познаваше достатъчно Косачи, та да е наясно, че имат квота за изпълняване. Нещо повече, тя никога не се срещаше с други Косачи. Не бяха ли длъжни да присъстват на някакви свои сбирки няколко пъти в годината? Наричаха ги конклави. Е, може би тази изолация бе типична за Тексас. Правилата и традициите тук бяха по-други, отколкото в останалата територия на Мериките. Неслучайно на региона бяха дали прякора Самотна звезда.

И все пак той не се канеше да гледа зъбите на харизан кон. Израснал бе в семейство, където бе меко казано обект на пренебрежение, и му идваше добре да е център на вниманието.

А сега вече бе и силен. Гъвкав. Екземпляр, достоен за завист и възхищение. Дори и нищо да не излезеше от цялата работа и изумрудената Косач Ранд да го натиреше без едно „довиждане“ и „благодаря“, можеше да се върне към бизнеса с партита, без да е пропуснал кой знае какво, а със сегашната си физика вече щеше да бъде много търсен. Без съмнение можеше да я осребри богато.

Ами ако не го натиреше, тогава какво? Щяха ли да му връчат пръстен и да го пратят да върши Прибиране? Беше ли по силите му да го прави? То се знае, на майтап се беше впускал в псевдосмъртоносни авантюри, но не го ли бе правил всеки? Споменът за най-прочутата му още го караше да се усмихва. Плувният басейн в гимназията беше източен за поддръжка и на Тайгър му хрумна блестящата идея да го напълни с холографска вода. Най-добрият гмуркач в училището застана на десетметровия трамплин и се хвърли в перфектен лебедов скок, който доведе до неумишлено размазване. Стонът, който нададе, преди да изпадне във временна смърт, беше класически. Почти си струваше трите дни отстраняване от училище и шестте уикенда общественополезен труд, наложени му от Бурята. Дори и гмуркачът, след като бе освободен няколко дни по-късно от съживителния център, призна, че шегата си я е бивало.

Ала временно умрял и окончателно мъртъв бяха съвсем различни неща. Дали носеше у себе си способността да отнеме завинаги човешки живот и да го прави всеки ден? Може би щеше да прилича на онзи веселяк, при когото бе стажувал Роуан, Косач Годар. Човекът уреждаше върховни партита. Ако това беше част от длъжностната характеристика, Тайгър все някак щеше да преглътне останалото.

То се знае, не беше съвсем сигурен, че това тук е стаж за Косач. В крайна сметка Роуан бе претърпял провал, а на Тайгър не му се вярваше да успее в начинание, оказало се непосилно за Роуан. Плюс това цялото преживяване силно бе променило приятеля му. Умствените предизвикателства, пред които се бе изправил, го бяха направили мрачен и сериозен. Тайгър не бе заплашен от умствени предизвикателства. Той до голяма степен бе изключил мозъка от функционирането си и това го устройваше. Бездруго не му беше най-силният орган.

Може пък да го тренираха за бодигард на Косач. Макар да не си представяше защо на един Косач може да му е нужен такъв. Никой не беше толкова глупав да нападне Косач, след като наказанието бе Прибиране за цялото семейство. Ако случаят се окажеше такъв, не бе сигурен дали да приеме службата. Оставаше само бъхтенето без никаква власт. Трябваше да му предложат много съблазнителни придобивки, та да се съгласи.

— Мисля, че си почти готов — заяви му изумрудената Косач Ранд по време на вечерята. Роботът ѝ току-що им бе сервирал по един постен стек — истински, не от синтетичните. В края на краищата естественият протеин бе най-доброто за изграждане на мускули.

— Готов за пръстена си ли? — попита той. — Или имаш нещо друго предвид?

Тя му отправи енигматична усмивка, която му се стори по-привлекателна, отколкото му се щеше да признае. Не му се бе видяла такава при пристигането му, ала имаше нещо в яростния им и все пак интимен спаринг по Бокатор, който променяше отношенията им.

— Ако става дума за пръстена на Косач, няма ли изпитания, през които да премина на конклав? — попита той.

— Повярвай, купонджийче — каза тя, — ще имаш пръстена на ръката си, без да се налага да се изправяш пред конклав. Лично ти го гарантирам.

Значи все пак щеше да бъде Косач! Тайгър излапа с ентусиазъм остатъка от вечерята си. Беше едновременно главозамайващо и смразяващо да знае какво му готви съдбата.

Трета част

Врагове сред враговете

15.

Залата на основателите

Хайде да избягаме от страната на будуването,

да вървим в страната на бленуването.

Там ще се опитаме да пипнем небосвода

или ще танцуваме под гроба.

Атол за живите.

Атол за онези, които изгубени бродят.

Атол за мъдреците, дето сметката водят.

Напускаме страната на будуването,

отиваме на юг в страната на бленуването.

Детска скоропоговорка (Неизвестен произход)

Великата Александрийска библиотека, смятана за едно от чудесата на света, била най-славното постижение по време на управлението на Птолемей. Превърнала се в интелектуално средище на света, когато светът все още бил център на вселената и всичко друго се въртяло около него. За беда, Римската империя вярвала, че тяхната версия на света е център на вселената, и изгорила библиотеката до основи. Този акт се смятал за една от най-големите загуби на литература и мъдрост, които светът познавал.

Построяването ѝ отново бе идея на Бурята, която мобилизира хиляди за мащабното строително начинание и им даде работа и цел за петдесет години напред. Когато огромната библиотека бе завършена, тя бе възможно най-близкото до оригинала копие, издигащо се на същото място като някогашната. Замисълът ѝ бе да припомня за изгубеното в миналото и да служи като обещание, че никога повече няма да изчезне знание, че Бурята е там да го брани.

При завършването си библиотеката бе присвоена от Форума на Косачите, за да помещава сбирката им от косачески дневници — подвързаните с кожа пергаментови томове, в които всеки Косач бе задължен да води записки през всеки ден от живота си.

Тъй като Форумът можеше да върши каквото пожелае, Бурята нямаше начин да попречи. Трябваше да се задоволи с факта, че библиотеката поне е била изградена наново. Колкото до основното ѝ предназначение, то можеше да бъде оставено в ръцете на човечеството.

Мюнира Атруши като повечето хора в света имаше съвършената работа — в смисъл, че беше съвършено обикновена. И пак като повечето хора в света нито мразеше, нито обичаше работата си. Чувствата ѝ гравитираха някъде около центъра.

Работеше почасово в Александрийската библиотека две нощи в седмицата от полунощ до шест сутринта. Повечето от дните си прекарваше на занятия в Израбийския университет в Кайро, където учеше информационни науки. Разбира се, тъй като цялата информация в света отдавна вече бе дигитализирана и каталогизирана от Бурята, научната степен по информационни науки, също като повечето други научни степени, нямаше практическа цел. Тя щеше да е лист хартия, поставен в рамка на стената ѝ. Нещо като разрешително да се сприятелява с хора, притежаващи също такива лишени от функционалност степени.

Но тя се надяваше въпросната хартийка да ѝ даде достатъчно престиж, та да убеди библиотеката да я назначи на пълно работно време, когато се дипломираше — тъй като за разлика от останалата информация в света дневниците на Косачите не бяха каталогизирани от Бурята, а все още се обработваха от несръчни човешки ръце.

Всеки, който желаеше да проучи тези три и половина милиона тома журнали, събирани от зората на Косачите, трябваше да дойде тук, при това когато поиска, защото библиотеката бе отворена за целия свят по двайсет и четири часа всеки ден в годината. И все пак Мюнира бе установила, че много малко хора се възползват от тази достъпност. През дневните часове само шепа научни работници правеха проучванията си. Имаше много туристи, но тях повече ги интересуваха историята и архитектурата на библиотеката. Самите книги почти не ги вълнуваха освен като фон за снимки.

Нощем в библиотеката рядко идваха хора. Обикновено Мюнира беше сама с двама офицери от Гвардията на Острието, чието присъствие бе по-скоро декоративно. Стояха мълчаливо от двете страни на входа като живи статуи. През деня служеха като допълнителен декор за снимки.

Имаше късмет, ако през нощната ѝ смяна се появяха един или двама души. Такива хора обикновено знаеха какво им трябва и никога не спираха при нея на гишето за информация. Това позволяваше на Мюнира да прекарва всичкото си време в учене или в четене на писанията на Косачите, които тя намираше за много увлекателни. Да надниква в сърцата и душите на мъже и жени, натоварени да отнемат живот, да знае какво са чувствали, като са извършвали своите Прибирания, беше пристрастяващо и четенето на дневници я обсеби. Тъй като всяка година към сбирката се добавяха много хиляди томове, нямаше опасност да остане без материал за четене — макар записките на някои Косачи да бяха далеч по-интересни от други.

Тя беше изчела всичко за съмненията в себе си на Върховното острие Коперник, преди той да пристъпи към Самоприбиране, за угризенията на Косач Кюри по повод прибързаните ѝ действия като младши Косач и, разбира се, откровените лъжи на Косач Шърман. Имаше много какво да грабне интереса ѝ в простичките изписани на ръка страници в косаческите дневници.

Една вечер в началото на декември Мюнира беше дълбоко погълната от буйните подвизи на покойната Косач Ранд, която бе посветила много място в дневника си на подробности за безчетните си сексуални завоевания. Мюнира тъкмо беше обърнала на нова страница, когато зърна приближаващ се мъж. Стъпките му не издаваха никакъв звук върху мраморния под на входното фоайе. Беше облечен в безлично сиво, но Мюнира някак усети само по осанката му, че той е Косач. Косачите не вървяха като обикновените хора. Движеха се с овладяна властност, сякаш самият въздух беше длъжен да се раздели пред тях. Но пък ако беше Косач, защо тогава не носеше робата си?

— Добър вечер — поздрави мъжът. В дълбокия му звучен глас се долавяше мерикански акцент. Имаше посивяла коса и добре оформена брада, която също бе започнала да се прошарва, но очите му изглеждаха млади. Будни.

— Всъщност е сутрин, не вечер — поправи го Мюнира. — Два и петнайсет по-точно.

Лицето му ѝ бе познато, но не можеше да се сети откъде. За миг ѝ проблесна спомен. Безукорна бяла роба. Не, не бяла… цвят на слонова кост. Не познаваше всички Косачи, още по-малко всички мерикански Косачи, но ѝ бяха известни онези с международна слава. В крайна сметка щеше да си спомни кой е той.

— Добре дошли в Александрийската библиотека — каза му, а после попита: — Как мога да ви помогна? — Не добави „Ваша чест“, което бе обичайното обръщение към Косач, защото той очевидно се стараеше да е инкогнито.

— Търся ранните писания — каза ѝ.

— На кой Косач?

— На всичките.

— Ранните писания на всички Косачи?

Той въздъхна, леко подразнен, че не е бил разбран. Да, със сигурност беше Косач. Само Косач можеше да бъде едновременно подразнен и търпелив.

— Всички ранни писания на всички първи Косачи — поясни той. — Като Прометей, Сафо, Ленън…

— Знам кои са първите Косачи — каза тя, нервирана от снизхождението му. Обикновено Мюнира не се държеше така дръпнато, но беше прекъсната насред много интересно четиво. Освен това дневните ѝ занятия я лишаваха от достатъчно сън, така че беше уморена. Насили се да му отправи усмивка, решена да е по-приветлива с този загадъчен човек — защото ако той наистина беше Косач, като нищо можеше да реши да я подложи на Прибиране, в случай че му се стореше неуслужлива.

— Всички ранни дневници са в Залата на основателите — каза му тя. — Ще се погрижа да бъде отключена за вас. Моля, последвайте ме.

Постави табелката „Връщам се до 5 минути“ на гишето и поведе мъжа към дълбоките недра на библиотеката.

Стъпките ѝ отекваха в облицования с гранит коридор. Всичко звучеше по-гръмко в тишината на нощта. Пърхащ прилеп под стрехите можеше да ти се причуе като размахал криле дракон… Ала походката на мъжа не издаваше никакъв шум. Потайното му придвижване бе притеснително. Също така ѝ действаха светлините на библиотеката, които се включваха над главите им и угасваха при отминаването им, мигащи подобно на факли. Беше хитроумен ефект, но караше сенките да се източват и прибират с тревожна преднамереност.

— Нали знаете, че популярните писания на някои от основателите са налични на публичния сървър на Форума на Косачите? — попита Мюнира мъжа. — Има стотици подбрани текстове.

— Не подбрани текстове искам да видя — осведоми я той. — Интересуват ме онези, които не са влезли в „селекция“.

Тя го изгледа още веднъж и най-накрая ѝ просветна кой беше — осени я с такава сила, че залитна от шока. Беше съвсем леко залитане и тя бързо дойде на себе си — но той го видя. Косач беше все пак, а Косачите забелязват всичко.

— Нещо не е наред ли? — попита я.

— Съвсем не. Заради трепкането на светлините е — отвърна му тя. — Трудно ми е да виждам неравните очертания на камъните по пода.

Което си беше така, макар да не се явяваше причина за препъването ѝ. Но ако имаше истина в думите ѝ, той може би нямаше да разчете лъжата ѝ.

По време на службата си в библиотеката Мюнира си бе спечелила прякор. Останалите чиновници я наричаха зад гърба ѝ „гробарката“. Отчасти заради погребалното ѝ излъчване, но също и защото една от задачите ѝ беше да финализира сбирките на Косачи, които се бяха подложили на Самоприбиране или животът им бе отнет трайно при злокобни обстоятелства — както все по-често се случваше в мериканските региони.

Преди година бе каталогизирала пълната колекция на този Косач от деня на ръкополагането му до деня на смъртта му. Дневниците му вече не се пазеха редом с тези на живите Косачи. Сега те бяха в северното крило сред онези на всички останали средмерикански Косачи, които повече не ходеха по Земята. И все пак, ето го тук — Майкъл Фарадей вървеше редом с нея.

Беше чела доста от дневниците на Косач Фарадей. Мислите и разсъжденията му неизбежно ѝ бяха въздействали силно. Беше човек с проникновени изживявания. Новината за Самоприбирането му миналата година бе натъжила Мюнира, но не я бе изненадала. Тежко бреме за носене бе съвест, натоварена като неговата.

Макар Мюнира и преди много пъти да се бе озовавала в присъствието на Косачи, никога не се бе чувствала така зашеметена от звездната им слава. Но не биваше да допуска това да си проличи. Не биваше да се издава, че знае кой е той в действителност. Не и докато не бе имала време да обмисли ставащото и да си обясни как изобщо той може да е тук и защо.

— Казваш се Мюнира — изрече той без въпросителна интонация. Отначало тя си помисли, че може да е прочел името ѝ на табелката на гишето, но нещо ѝ подсказа, че го е знаел дълго преди да дойде при нея тази вечер. — Името ти означава „лъчиста“.

— Знам какво означава името ми — каза Мюнира.

— Е, такава ли си? — попита той. — Наистина ли грееш сред по-бледите звезди?

— Аз съм само скромен служител на библиотеката — отвърна тя.

От дългия централен коридор излязоха във вътрешна градина. В далечния ѝ край имаше порти от ковано желязо, водещи към Залата на основателите. Луната оцветяваше оформените от жив плет фигури и скулптурите наоколо в тъмнолилави нюанси, а хвърляните от тях сенки наподобяваха ями, в които Мюнира се притесняваше да стъпва.

— Разкажи ми за себе си, Мюнира — изрече той с кроткия маниер на Косачите, когато отправяха молби към хората, а те установяваха, че е немислимо да не ги изпълнят.

В този момент тя осъзна — той знаеше, че го е разпознала. Дали това я поставяше в опасност от Прибиране? Щеше ли той да отнеме живота ѝ, за да предпази самоличността си в тайна? От всичките му писания не бе останала с впечатление, че е такъв тип човек, но Косачите бяха неразгадаеми. Почувства хлад, макар израбийската нощ да бе мека и топла.

— Сигурна съм, че вече знаете всичко, което бих могла да ви кажа, Косач Фарадей.

Ето. Каза го. Край на преструвките.

Той се усмихна.

— Прощавай, че не се представих по-рано, но присъствието ми тук е… нека го наречем неортодоксално.

— Да смятам ли тогава, че съм в присъствието на дух? — попита тя. — Ще изчезнете ли в някоя стена само за да се връщате нощ след нощ и да ме преследвате все със същата молба?

— Възможно е — продума той. — Ще видим.

Пристигнаха пред Залата на основателите, тя отключи портите и влязоха в голямо помещение, което винаги бе напомняло крипта на Мюнира — дотолкова, че туристите често питаха дали първите Косачи не са погребани тук. Не бяха, но въпреки това Мюнира понякога усещаше присъствието им в залата.

По тежките варовикови лавици имаше стотици томове, всеки от които затворен в климатизиран плексигласов калъф — разточителство, запазено само за най-старите книги в библиотеката.

Косач Фарадей започна да ги оглежда. Мюнира си помисли, че вероятно би искал да го прави в уединение, и ще я помоли да си тръгне, но вместо това той каза:

— Поседи с мен, ако нямаш нищо против. Тази зала е тъй величествена и строга, че не приканва към самота.

И тъй, тя затвори портата, надзърна да се увери, че вън няма никого, който да ги види, а после му помогна да отвори прозрачния пластмасов калъф, в който бе поставен взетият от него от полицата том. Седна насреща му на голямата каменна маса в центъра на залата. Той не даде обяснение на очевидния въпрос, увиснал във въздуха помежду им, така че на нея ѝ се наложи да го зададе.

— Как така се озовахте тук, Ваша чест? — попита го тя.

— Със самолет и с ферибот — отвърна той с усмивка. — Я ми кажи, Мюнира, защо избра да работиш за Форума на Косачите, след като се провали в стажа си?

Тя се наежи. Това ли бе начинът да я накаже, задето бе задала нежелан от него въпрос?

— Не съм се провалила — отговори. — Имаше място само за един израбийски Косач в края на стажа ми, а кандидатите бяха петима. Така че един бе избран, а четирима — не. Да си сред неизбраните не е равносилно на провал.

— Прости ми, не исках да те обидя или да покажа неуважение — каза той. — Просто съм заинтригуван, че разочарованието не те е настроило срещу Форума на Косачите.

— Заинтригуван, но не изненадан?

— Малко неща ме изненадват — усмихна се Косач Фарадей.

Мюнира вдигна небрежно рамене, сякаш неуспешният ѝ стаж за Косач отпреди три години беше без значение.

— Тогава ценях Форума на Косачите, ценя го и сега — заяви тя.

— Разбирам — кимна той и внимателно отгърна страница в стария дневник. — А доколко лоялна си на системата, която те отхвърли?

Мюнира стисна челюсти, без да е сигурна какво се надяваше да чуе той, нито пък какъв щеше да е действителният ѝ отговор.

— Имам работа. Върша я. Гордея се с нея — отсече.

— И е редно да е така. — Той погледна към нея, вътре в нея. — Може ли да споделя с теб моята оценка за Мюнира Атруши? — попита я.

— Имам ли избор?

— Винаги има избор — каза той, което си беше полуистина в пълния смисъл на думата.

— Добре. Споделете оценката си за мен.

Той предпазливо затвори стария дневник и насочи пълното си внимание към нея.

— Ти мразиш Форума на Косачите толкова, колкото го и обичаш — подхвана. — Поради това искаш да станеш незаменима за него. Надяваш се с времето да се превърнеш в най-големия авторитет в света за дневниците, съхранявани в тази библиотека. Това ще ти даде власт върху цялата история на Косачите. Тази власт ще е твоята безмълвна победа, защото ще знаеш, че Форумът на Косачите ще се нуждае повече от теб, отколкото ти от него.

Внезапно Мюнира леко изгуби равновесие, сякаш пустинните пясъци, погълнали градовете на фараоните, се разместиха под краката ѝ, готови да приберат и нея. Как можеше той да прозира толкова надълбоко в душата ѝ? Как можеше да облича в думи чувства, които не бе определяла и пред себе си? Бе я разчел съвършено по един напълно освобождаващ я, но и притеснителен начин.

— Виждам, че съм прав — каза той простичко. Отправи ѝ онази своя усмивка, която бе едновременно сърдечна и палава.

— Какво искате, Косач Фарадей?

И накрая той ѝ каза.

— Искам да идвам тук вечер след вечер, докато не намеря онова, което търся, в тези стари дневници. И искам ти да запазиш моята самоличност в тайна, да ме предупреждаваш, ако пристигне някой, докато върша своето проучване. Обещай ми да не оповестяваш пред Форума на Косачите факта, че съм още жив. Можеш ли да направиш това за мен, Мюнира?

— Ще ми кажете ли какво търсите? — попита тя.

— Няма как да го направя. Би могла да бъдеш принудена да го признаеш, ако ти го доверя. Не бих те поставил в такова положение.

— Но бихте ме поставили в неизбежното положение да укривам присъствието ви.

— Нищо неизбежно няма в него — отвърна той. — Всъщност подозирам, че за теб е голяма чест да ти поверя тайната си.

Отново беше прав.

— Не ми харесва да представяте нещата така, сякаш ме познавате по-добре от мен самата.

— Но това е истината. Да познавам хората, е част от работата ми като Косач.

— Не важи за всички Косачи — отбеляза тя. — Има такива, които стрелят, кълцат и отравят без уважението, което вие винаги сте показвали към субектите си на Прибиране. Едничката им грижа е да отнемат живот, не да опознават душите на хората.

За миг грижливо овладяното поведение на Фарадей бе нарушено от искра на гняв, но това не бе гняв към нея.

— Да, Косачите от „новия ред“ демонстрират възмутително незачитане спрямо значимостта на задачата си. Това е част от причината да дойда тук.

Не каза нищо повече. Просто изчака отговора ѝ. Мълчанието се проточи, но не бе неловко мълчание. Бе наситено със смисъл. Моментът бе важен и имаше нужда от време да се разгърне.

Тя не изпусна от внимание факта, че имаше още четирима, които споделяха с нея поста нощен администратор — други студенти, поели почасова работа. А това означаваше, че този път от петима е избрана тя.

— Ще запазя тайната ви — каза му Мюнира. После остави Косач Фарадей да си прави проучването, почувствала, че най-сетне в живота ѝ се е появила достойна цел.

16.

Екстра си, докато вече не си

Често изпитвам недоумение от съпротивата на някои хора към щателното ми наблюдение на техните дейности. Не проявявам натрапчивост. Неприемливите може да твърдят, че е така, но аз присъствам само там, където съм функционална, необходима и поканена. Да, имам камери в частни домове навсякъде освен в Белязаните региони, но тези камери могат да бъдат изключени с една дума. Разбира се, способността ми да служа на индивида е възпрепятствана, когато познанието ми за неговото поведение и връзки е непълно. При това положение мнозинството от хората не си правят труда да ме изолират. Във всеки един момент 95,3 процента от населението ми позволяват да бъда свидетел на личния им живот, защото знаят, че това не е повече нахлуване в личното пространство, отколкото присъствието на сензор върху осветително тяло, активиращ се при движение.

Онези 4,7 процента от „дейностите при затворени врати“, както ги наричам, се изчерпват предимно със секс. Намирам за абсурдно, че много човешки създания не желаят да наблюдавам дейностите им при затворени врати, тъй като надзорът ми помага за подобряването на всяка една ситуация.

Постоянното наблюдение не е нищо ново. То е било основен канон на религиозната вяра още от ранните дни на цивилизацията. През вековете повечето вероизповедания са имали в центъра си Всемогъщ Бог, който виждал не само деянията на хората, но надзъртал и в душите им. Такива умения са предизвиквали голяма любов и преклонение у хората.

А не съм ли аз неизмеримо по-добронамерена от разните версии на Бог? Никога не съм докарала наводнение, нито съм разрушавала цели градове като наказание за неподчинението им. Не съм пращала армии на завоевателни походи в мое име. Всъщност никога не съм убила или наранила нито едно човешко създание.

Ето защо, макар да не изисквам преклонение, нима не го заслужавам?

Бурята

Камерите безшумно се въртяха да проследят Косач в червена роба, който влезе в кафене, придружен от двама едри служители на Гвардията на Острието. Микрофони улавяха всеки звук — от почесване на брада до прочистване на гърло. Диференцираха какофонията от гласове, за да отделят конкретен разговор, който започна със сядането на Косача в червена роба.

Бурята наблюдаваше. Бурята слушаше. Имаше да управлява и поддържа цял един свят и знаеше, че да отдели такова внимание на едничък разговор, бе неефективно използване на ресурсите ѝ, но пък Бурята преценяваше този разговор като по-важен от над милиард други, които водеше или следеше в този момент. Може би заради индивидите, участващи в него.

— Благодаря, че приехте да се срещнете с мен — каза Косач Константин на Косачи Кюри и Анастасия. — Оценявам, че напуснахте укритието си, за да проведем тази малка конференция.

— Не се крием — посочи Косач Кюри, очевидно възмутена от такова предположение. — Предпочетохме да минем към номадски начин на живот. Напълно приемливо е за Косачите да странстват където си пожелаят.

Бурята засили осветлението в помещението само с няколко лумена, за да оценява по-добре недоловимите промени в израженията.

— Независимо дали ще го наричате укриване, странстване или бягане, очевидно изглежда ефикасна стратегия. Или атентаторите са се снишили до следващата си атака, или са решили да не си правят труд с движещи се мишени и са насочили вниманието си другаде. — Той направи пауза, преди да добави: — Но аз се съмнявам в това.

Бурята беше наясно, че Косач Кюри и Косач Анастасия не се задържаха някъде за повече от ден или два след опита за покушение срещу тях. Но ако на Бурята ѝ бе позволено да направи предложение, би им казала да поемат по по-непредсказуем маршрут из континента. Винаги бе възможно да се предскаже с четирийсет и два процента точност къде предстоеше да отидат. А това означаваше, че и нападателите им щяха да успеят да го предвидят.

— Имаме насока откъде са доставени материалите за експлозивите — каза им Константин. — Знаем и къде са сглобени и дори сме набелязали превозното средство, което ги е докарало, но все още не сме наясно за извършителите.

Ако Бурята можеше да прихне презрително, би го направила. Тя знаеше точно кой е изработил експлозивите, кой ги е поставил и е опънал жицата, свързана с детонатора. Но да сподели с Форума на Косачите онова, което знаеше, би било грубо нарушение на Разделението Косачи-държава. Най-многото, което можеше да стори, бе индиректно да мотивира Грейсън Толивър да предотврати смъртоносната експлозия. Ала макар Бурята да знаеше кой е поставил експлозивите, знаеше също така, че това не са истински отговорните индивиди. Те бяха просто пешки, придвижвани от много по-способна ръка. Ръката на някого достатъчно хитър и предпазлив, че да избегне засичане — и то не само от Форума на Косачите, а от самата Буря.

— Трябва да обсъдя с теб методите ти на Прибиране, Анастасия — каза Косач Константин.

Косач Анастасия се размърда неспокойно на мястото си.

— Това вече бе обсъдено на конклава, имам всички права да върша Прибирането по своя начин.

— Не става дума за правата ти като Косач, а за твоята безопасност — уточни Косач Константин.

Косач Анастасия понечи да възрази, но Косач Кюри я възпря със съвсем леко докосване по ръката.

— Нека Косач Константин довърши каквото има да каже — предложи тя.

Косач Анастасия дълбоко пое дъх, задържа го и после го изпусна. Бурята подозираше, че Косач Кюри вече отгатва в каква посока ще говори Константин. А виж, Бурята нямаше защо да гадае, тя знаеше.

Цитра, от друга страна, нямаше никаква представа. Но си мислеше, че е наясно какво ще каже Косач Константин, и макар да се постара да изобрази внимание на физиономията си, вече формулираше своя отговор.

— Може да е трудно да бъдат проследени твоите движения, Косач Анастасия, затова пък е много лесно да бъдат проследени тези на хората, които си маркирала за Прибиране — посочи Косач Константин. — Всеки път, когато някой от тях се свърже с теб, за да уреди време и място за своето Прибиране, това дава лесна възможност на враговете ти да те ликвидират.

— Досега съм си екстра — изтъкна тя.

— Да — кимна Косач Константин. — И ще си бъдеш екстра до момента, когато вече не си. Именно затова помолих Свещеното острие Ксенократ да те освободи от Прибиране, докато заплахата не отмине.

Точно това Цитра бе очаквала да чуе от него, така че мигом парира:

— Освен ако не нарушавам някоя от Заповедите за Косачи, дори Свещеното острие няма право да ми нарежда какво мога или не мога да правя. Аз съм автономна и стоя над всички закони също като вас.

Отговорът ѝ не подтикна Косач Константин към спор, нито той прояви несъгласие и това разтревожи Цитра.

— Да, разбира се, отвърна той. — Не съм казал, че си принуждавана да спреш Прибирането, а че си освободена от задълженията си. Тоест, ако не изпълниш квотата си, няма да бъдеш санкционирана.

— Е, в такъв случай — с нетърпящ възражение тон изрече Косач Кюри — аз също ще отложа Прибирането. — После повдигна вежди, сякаш идеята ѝ бе хрумнала току-що. — Може да идем в Ендура! — Тя се обърна към Косач Анастасия. — След като сме в принудителна почивка, защо да не я превърнем в истинска ваканция?

— Отлична идея — отбеляза Косач Константин.

— Не ми трябва ваканция — упорстваше Цитра.

— Ами тогава го приеми като образователно пътуване! — възкликна Косач Кюри. — Всеки младши Косач трябва да обходи Острова на Издръжливото сърце. Това ще ти даде контекст и връзка с естеството на работата ни и причините да я вършим. Току-виж дори си се срещнала с Върховното острие Кало!

— Ще видиш сърцето, на което е кръстен островът — добави Константин, сякаш това би я примамило. — Също и Хранилището на реликвите и бъдещето, а то не може да бъде посетено от всеки, но аз съм близък с Върховния Косач Хемингуей от Световния съвет на Косачите. Обзалагам се, че той може да уреди индивидуална обиколка.

— Аз самата никога не съм влизала в Хранилището — рече Косач Кюри. — Чувала съм, че било много впечатляващо.

Косач Анастасия вдигна ръце нагоре.

— Стига! — изпъшка. — Колкото и примамливо да звучи едно пътуване до Ендура, не забравяйте, че имам тук отговорности, които не мога да загърбя просто така. Има още близо трийсет души, които съм набелязала за Прибиране. Инжектирани са с отрова, която ще ги убие след месец. Не това е начинът, по който искам да ги подложа на Прибиране.

— Не е нужно да се тревожиш за това — каза Косач Константин. — Те вече бяха подложени на Прибиране.

Бурята, разбира се, го знаеше, но Цитра бе напълно стъписана. Тя чу как Константин изрече думите, но ѝ бе нужен момент да ги регистрира с нервната си система и чак тогава със съзнанието си. Усети как ушите ѝ пламнаха, а гърлото ѝ се стегна.

— Какво казахте?

— Казах, че вече бяха подложени на Прибиране. Бяха изпратени няколко други Косачи да завършат Прибиранията ти, чак до господина, когото си избрала вчера. Уверявам те, всичко мина по реда си. На семействата им бе даден имунитет. Няма изостанали задачи, които да те поставят в опасност.

Цитра понечи да каже нещо, но заекна, което бе много нетипично за нея. Гордееше се, че винаги е членоразделна и точна в изказа си, но този шок буквално я извади от равновесие. Обърна се към Косач Кюри.

— Ти знаеше ли за това?

— Не — отвърна Мария. — Но има логика, Анастасия. Когато се успокоиш и поразсъждаваш над това, ще разбереш защо е трябвало да бъде направено.

Само че Цитра бе много далеч от успокояване. Замисли се за разните хора, които бе набелязала за Прибиране. Обещала им беше, че ще имат време да приключат делата си, че ще могат сами да изберат как и къде да посрещнат края си. Думата на Косача бе всичко. Бе част от кодекса на честта, който Цитра се бе заклела да спазва. А сега всичките ѝ обещания бяха рухнали.

— Как можахте? Кое ви дава това право?

Сега Косач Константин повиши глас. Не викаше, но звучният му тембър се извиси над негодуванието на Цитра.

— Твърде ценна си за Форума на Косачите, та да си позволим да те изгубим!

Ако тя бе зашеметена от първото му изявление, то това направо я нокаутира.

— Какво?

Косач Константин скръсти ръце на гърдите си и се усмихна, очевидно се наслаждаваше на момента.

— О, да, драга моя Косач Анастасия, ти си с много висока стойност. Искаш ли да знаеш защо? — Наведе се към нея и прошепна: — Защото разбъркваш казана.

— Как да разбирам това?

— Хайде сега. Не може да не си забелязала какъв ефект имаш върху Косачите от ръкополагането си насам. Смущаваш старата гвардия и плашиш новия ред. Караш самомнителните Косачи да застанат нащрек и да внимават. — Той се облегна на стола си. — Нищо не ме радва повече от това да видя Косачите изтръгнати от самодоволството им. Даваш ми надежда за бъдещето.

Цитра не можеше да прецени дали той е искрен, или саркастичен. Странно, мисълта, че наистина можеше да е искрен, я притесняваше повече. Мария ѝ бе казала, че Косач Константин не е врагът, но, о, колко много искаше Цитра той да е такъв! Идеше ѝ да се нахвърли срещу него и надменността, с която контролираше ситуацията, но знаеше, че ще е напразно. Ако възнамеряваше да запази достойнство, трябваше да поддържа хладната резервираност на „мъдрата“ Косач Анастасия. Когато се насили да уталожи мислите си, хрумна ѝ идея.

— Значи са прибрали всички, подбрани от мен през последния месец?

— Да, вече ти го казах — отвърна Косач Константин, леко подразнен, че отново е поставен на разпит.

— Знам какво ми казахте… но ми е трудно да повярвам, че сте могли да подложите всички на Прибиране. Обзалагам се, че има още един-двама, до които не сте се добрали. Бихте ли го признали, ако случаят е такъв?

Константин я изгледа с известно подозрение.

— Накъде биеш?

— Към евентуална възможност…

За момент той не каза нищо. Косач Кюри взе да мести поглед между двама им. Накрая Константин заговори.

— Има трима още нелокализирани. Планът ни е, в мига щом ги открием, да ги подложим на Прибиране.

— Но няма да го направите — отсече Цитра. — Ще оставите мен да го извърша, както бе предвидено… а вие ще издебнете онзи, който се опита да ме убие.

— По-вероятно е Мария да е тяхната цел, не ти.

— Е, ако никой не ме нападне, тогава ще го знаете със сигурност.

Но той все още не бе убеден.

— Ще подушат капана от километър.

— Тогава трябва да бъдете по-съобразителни от тях — усмихна се Цитра. — Или искам твърде много?

Константин се смръщи и това накара Косач Кюри да се разсмее.

— Само да си видиш физиономията в този миг, Константин. Струва си дори покушение над живота ни!

Той не отговори на това, а задържа вниманието си върху Цитра.

— Дори да ги надхитрим, а ние ще го сторим, пак ще е рисковано.

Цитра отново се усмихна.

— Какъв е смисълът да се живее вечно, ако човек не може да поеме някой и друг риск?

Накрая Константин неохотно се съгласи да позволи на Цитра да се превърне в примамка за капан.

— Предполагам, че Ендура може да почака — въздъхна Косач Кюри. — А очаквах с такова нетърпение да ида там.

Ала Цитра подозираше, че тя е далеч по-въодушевена от новия план, отколкото даваше да се разбере.

Макар че това щеше да я постави в опасност, Цитра установи, че придобиването на известен контрол над ситуацията ѝ носи така нужното облекчение.

Всъщност дори Бурята регистрира, че тя се освободи от напрежението. Тя не можеше да прозира в съзнанието на Цитра, но разчиташе езика на тялото и биологичните промени с голяма прецизност. Засичаше фалша и истината, били те изречени или не. Което означаваше, че знаеше дали Косач Константин бе искрен, или не, като твърдеше, че иска да я запази жива. Ала както винаги, когато опреше до Косачи, беше длъжна да запази мълчание.

17.

УУЖАС

Трябва да призная, че не съм единственият фактор, поддържащ равновесието в света. Косачите също дават своя принос с практиката си да упражняват Прибиране.

И все пак Косачите прибират само малък процент от населението. Работата им не е напълно да ограничат ръста на населението, а да го заглаждат по ръбовете. Ето защо при настоящите квоти шансът на човек да бъде подложен на Прибиране ще е само 10 процента през следващите хиляда години. Достатъчно малък, че да измести мисълта за Прибиране от съзнанието на повечето хора.

Предвиждам време обаче, когато ще се наложи ръстът на населението да постигне равновесие. Нулев прираст. На всеки родил се един ще умира.

Годината, в която това ще се случи, не споделям с широката общественост, но тя е току зад хоризонта. Дори при увеличаване на квотите за Прибиране човечеството ще достигне максимума на поносимо за Земята население след по-малко от век.

Не виждам необходимост да тревожа човечеството с този факт, защото каква полза от това? Аз самичка нося бремето на тази неизбежност. А то буквално е цялата тежест на света. Мога единствено да се надявам, че имам виртуалните плещи на Атлас, за да го понеса.

Бурята

Докато на Цитра често ѝ бе трудно да се помещава в кожата на Косач Анастасия, Грейсън Толивър нямаше никакъв проблем да се превърне в Главорез — прякора на неприемлив, който си избра. Родителите му веднъж му бяха казали, че са му избрали името Грейсън по моментна прищявка, защото се родил в сив ден[3].

Нямаше никакъв смисъл отвъд лекомисленото отношение на родителите му към всичко в дългия им и безцелен живот.

Но Главорез бе личност, с която околните трябваше да се съобразяват.

В деня след срещата си с Тракслър той боядиса косата си в цвят, наречен „обсидианово празно“. Беше абсолютно черно, толкова тъмно, че не съществуваше никъде в природата. Буквално засмукваше светлината около себе си като черна дупка и караше очите му да изглеждат хлътнали в черепа и загадъчно засенчени.

— Много в стила на двайсет и първи век — бе казал стилистът. — Каквото и да значи това.

Грейсън си постави метални пластинки, имплантирани под кожата на двете му слепоочия, които наподобяваха наболи рога. В комбинация с косата му придаваха извънземен и донякъде диаболичен вид.

Ако не се чувстваше неприемлив, то поне изглеждаше такъв.

Следващата му стъпка бе да изпробва новата си самоличност.

Сърцето му препускаше ускорено, докато наближаваше „Откачалки“ — местен клуб, където се събираха неприемливи. Неколцина такива, мотаещи се отпред, го огледаха преценяващо. Тези хора бяха карикатури на самите себе си, каза си той. Проявяваха такъв конформизъм към културата си на антиконформизъм, че се бяха уеднаквили и така обезсмисляха течението си.

Приближи се до мускулестия пазач на вратата, на чийто бадж пишеше „Катил“.

— Само за неприемливи — изрече строго Катила.

— Какво, не ти приличам на неприемлив ли?

Онзи вдигна рамене.

— Навъртат се разни позьори.

Грейсън му показа документа си за самоличност, маркиран с голямо червено „Н“. Пазачът бе удовлетворен.

— Приятно прекарване — измрънка безрадостно и го пусна да влезе.

Очаквал бе да се озове в помещение със силна музика, святкащи прожектори, полюшващи се тела и тъмни ъгли, където се извършват всякакви спорни дейности. Но онова, което завари в „Откачалки“, бе толкова различно от предположенията му, че се оказа напълно неподготвен и се закова на място, сякаш бе отворил погрешна врата.

Намираше се в ярко осветен ресторант — старомоден тип заведение с червени сепарета и столчета от неръждаема стомана покрай бара. Имаше младежи с якета на гимназиален спортен отбор и хубави момичета с конски опашки, дълги поли и пухкави къси чорапки. Грейсън разпозна епохата, която заведението имаше за цел да отрази: исторически период, наречен „Петдесетте години“. Беше от Мерика през Епохата на смъртните, където всички момичета носеха имена като Бети, Пеги и Мери Джейн, а момчетата бяха Били, Джони или Ейс. Веднъж учител бе казал на Грейсън, че Петдесетте всъщност са били период само от десет години, но на Грейсън му бе трудно да го повярва. Трябваше да са били поне сто.

Заведението изглеждаше точна реплика на епохата, но имаше нещо, което нарушаваше духа му — сред спретнатите младежи тук-там се мяркаха неприемливи, които изобщо не бяха на място там. Един такъв с умишлено разпарцаливени дрехи се натрапи в сепаре, където седеше щастлива двойка.

— Изчезни — заяви той на як на вид типичен мерикански младеж, примерно Били, облечен с пуловер с инициал. — Искам да се опозная с твоето момиче.

Били, то се знае, отказа да напусне и заплаши неприемливия, че „ще го млати до следващия вторник“. Неприемливият реагира, като се изправи, извлече юнака от сепарето и подхвана бой. Едрият младеж всякак превъзхождаше хърбавия неприемлив — по размери и сила, а най-вече по външност. Всеки път, щом младежът замахнеше с юмрук, не уцелваше, докато пестниците на неприемливия нямаха пропуск. Накрая хубавият младеж побягна, като виеше от болка, и заряза приятелката си, която сега изглеждаше силно впечатлена от изпълнението на неприемливия. Той седна насреща ѝ, а тя се приведе към него, сякаш вече бяха истинска двойка.

На друга маса неприемливо момиче влезе в словесен двубой с хубавка дебютантка в розова блузка. Конфронтацията завърши с това, че неприемливата сграбчи блузката на опонентката си и я съдра. Хубавкото момиче не ѝ отвърна, само скри лице в шепи и зациври.

В дъното някакъв друг Били мрънкаше, защото изгубил всички пари от татенцето в залог на билярд срещу безмилостен неприемлив, който не спираше да сипе обиди насреща му.

Но какво ставаше тук?

Грейсън седна на бара, като му се щеше да изчезне в черната дупка на косата си, докато не се ориентира в разните драми, разиграващи се наоколо.

— Какво ще обичате? — попита наперена келнерка зад бара. На униформата ѝ бе избродирано името „Бабс“.

— Ванилов шейк, моля — каза той. Защото това се поръчваше в подобно заведение, нали така?

— Охо, „моля“ — засмя се келнерката. — Не се чува често тук.

Бабс му донесе шейка, пъхна вътре сламка и рече:

— Да ти е сладко.

Напук на желанието на Грейсън да изчезне, до него седна друг неприемлив. Беше мършав като същински скелет.

— Ванилов? Ха стига бе! — възкликна той.

Грейсън се напъна да докара подходящото поведение.

— Проблем ли имаш? Що не ти го лисна в лицето тогава и не си поръчам друг?

— Не бе — възрази Скелета. — Не в мен се очаква да го лиснеш.

Онзи му смигна и на Грейсън най-сетне му просветна. Схвана естеството на заведението и неговата цел. Скелета го наблюдаваше да види какво ще направи и Грейсън осъзна, че за да се впише — ама истински — трябва да е на ниво в ситуацията. Така че привика Бабс.

— Хей — тросна ѝ се. — Шейкът ми не струва.

Бабс предизвикателно постави ръце на кръста си.

— И аз какво да направя?

Грейсън посегна към шейка си. Тъкмо се канеше да го изсипе върху бара, когато Скелета светкавично грабна чашата и запрати съдържанието ѝ срещу Бабс, като оля цялото ѝ лице, от което започна да се стича ванилова сметана, а една от захаросаните черешки се пъхна в джобчето на гърдите ѝ.

— Той каза, че шейкът му не струва — процеди Скелета. — Направи му друг!

Бабс с оклепаната си униформа само въздъхна и промърмори:

— Пристига ей сегичка.

После се запъти да приготви нов шейк.

— Ей тъй се прави — рече неприемливият.

Представи се като Закс. Беше малко по-възрастен от Грейсън — може би двайсет и една годишен — но нещо у него подсказваше, че не за пръв път е на тази възраст.

— Не съм те виждал тук — каза.

— Интерфейсът на властта ме изпрати тук от север — отвърна му Грейсън, смаян от способността си да измисли версия в крачка. — Твърде много ядове създавах, та Бурята реши, че ми трябва ново начало.

— Ново място, където да създаваш ядове — уточни Закс. — Готино.

— По нашия край нямаме клубове като този — посочи Грейсън.

— Абе, вие на север сте много изостанали. Тук клубовете УУЖАС са последният писък на модата.

Обясни, че УУЖАС било съкращение от Ултра Утопичен Жест към Анахронистичното Съществуване. Всички тук — без неприемливите, естествено — били служители. Дори разните Билита и Бетита. Работата им била да понасят всички приумици на неприемливите. Губели при сбивания, позволявали да бъдат замеряни с храна, да им крадат гаджетата. И Грейсън прие, че това е само за разгрявка.

— Тези заведения са страхотни — каза му Закс. — Тук можем да вършим каквото си поискаме, дето навън няма да ни се размине.

— Да, но не е истинско — посочи Грейсън.

— Достатъчно реално е — сви рамене Закс. После протегна крак и спъна минаващо покрай него момче с вид на зубрач. То залитна твърде силно, което издаваше преструвка.

— Хей, какво ти става? — възропта зубрачът.

— Става ми в сестра ти — отвърна Закс. — Хайде, чупката, преди да съм отишъл да я намеря.

Момчето го изгледа неприязнено, но отпраши без нито дума.

Още преди да е дошъл новият му шейк, Грейсън се извини, че трябва да иде до тоалетната, което не му се налагаше. Просто искаше да се махне от Закс.

В тоалетната срещна типичното мериканче Били с пуловера с апликиран инициал. Името му обаче не беше Били, беше Дейви. Разглеждаше подутото си око в огледалото и Грейсън не се въздържа да прояви любопитство към „службата“ му.

— Всеки ден ли ти се случва това? — попита го.

— Всъщност по три-четири пъти.

— И Бурята го позволява?

Дейви вдигна рамене.

— Че защо не? Никой не е пострадал от това.

Грейсън посочи отеклото око на Дейви.

— Виждаш ми се зле пострадал.

— Какво, това ли? Не, нанитите ми за болка са настроени на максимум, почти не го усещам. — После се ухили. — Хей, виж това.

Обърна се отново към огледалото, пое дълбоко дъх и се концентрира върху отражението си. Пред погледа на Грейсън зачервеното и подуто око спадна, избледня и стана нормално.

— Лечебните ми нанити са поставени на ръчно управление — обясни той на Грейсън. — Така мога да изглеждам зле пребит, докато ми е нужно. Нали се сещаш, за максимален ефект.

— Ъъ… ясно.

— Разбира се, ако някой от неприемливите ни гости отиде твърде далеч и докара някого от нас до временна смърт, налага му се да плати за съживяването и му се забранява достъп до клуба. Все пак трябва да има някакви правила, нали така? Но не се случва често. Дори най-лошите от неприемливите нямат желание да докарат някого до временна смърт. Никой не проявява чак такова насилие след Епохата на смъртните. Повечето служители стигат до временна смърт поради злополука. Удряш си главата в масата, неща от този род.

Дейви прокара пръсти през косата си, за да се увери, че е в изряден вид преди следващия рунд.

— Не предпочиташ ли служба, която да е по твой вкус? — попита го Грейсън. При настоящото състояние на света на никого не му се налагаше да върши нещо нежелано.

— Кой е казал че това не ми е по вкуса? — подсмихна се Дейви.

Мисълта, че някой може да изпитва удоволствие от това да бъде пребиван — и че Бурята, съзнавайки го, бе намерила начин да събере биячи с кандидати да ядат бой в едно и също затворено пространство — буквално шашна Грейсън.

Дейви трябва да бе забелязал изумлението му, защото се разсмя.

— Ти отскоро си неприемлив, нали?

— Толкова ли си личи?

— Да, и не е никак добре, защото печените неприемливи жив ще те изядат. Имаш ли си име?

— Главорез — отвърна Грейсън.

— Е, Главорез, нужно ти е да влезеш в общността на неприемливите с гръм и трясък. Ще ти помогна.

И тъй, няколко минути по-късно, веднъж след като Грейсън успя да се отърве от Закс, Главореза приближи до Дейви, който сега ядеше бургери с двама други типични мерикански младежи. Грейсън не бе много наясно как да подходи, така че за момент само постоя втренчен в него. Дейви взе нещата в свои ръце.

— Какво зяпаш? — изръмжа той.

— Бургера ти — отвърна Грейсън. — Добре ми изглежда. Мисля да го взема.

Той грабна бургера на Дейви и отхапа грамадански залък.

— Ще се каеш за това — заплаши Дейви. — Ще те млатя до другия вторник. — Явно това му бе една от любимите анахронистични фрази. Излезе от сепарето и вдигна юмруци, готов за бой.

И тогава Грейсън стори нещо, което никога дотогава не бе правил. Удари човек. Фрасна Дейви в лицето и Дейви се олюля. Самият той замахна към Грейсън, но не го уцели. Грейсън отново го халоса.

— По-силно — прошепна му Дейви и Грейсън изпълни. Нанасяше удари с всичка сила отново и отново. Дясно кроше, ляво кроше, ъперкът, докато Дейви не рухна със стонове на земята. Лицето му започваше да се подува.

Грейсън се озърна и видя, че неколцина неприемливи са го наобиколили и кимат одобрително.

Беше му нужно да впрегне цялата си вътрешна сила, за да не се извини и да не помогне на Дейви да се изправи. Вместо това се обърна към останалите на масата.

— Кой е следващият?

Двете момчета там се спогледаха, после единият каза:

— Хей, приятел, не искаме неприятности — и бутнаха бургерите си към Грейсън.

Дейви бързо му смигна от земята, преди да се надигне и да тръгне към тоалетната, за да се съвземе. Грейсън отнесе плячката от победата си в сепаре в дъното, където яде, докато не изпита усещането, че ще се пръсне.

18.

Да откриеш Пюрити[4]

Има тънка граница между свобода и слободия. Първото е необходимост. Второто е опасно — може би най-опасното, с което се е сблъсквал създалият ме биологичен вид.

Разсъждавах над архивите от Епохата на смъртните и още отдавна определих двете страни на тази монета. Докато свободата насърчава растежа и просвещението, слободията допуска злото да процъфтява посред бял ден, когато иначе би загинало.

Самомнителен диктатор дава позволение на поданиците си да хвърлят вината за световните злини върху най-неспособните да се защитават. Високомерна кралица разрешава убиване в името на Бог. Арогантен държавен глава авторизира омразата във всичките ѝ прояви, стига тя да обслужва амбициите му. А тъжната истина е, че хората се ловят на тази въдица. Обществото се самоизкормва и загнива. Слободията е подпухналият труп на свободата.

По тази причина, когато от мен се иска позволение за някакво действие, проигравам безброй симулации, докато не претегля щателно всички възможни последствия. Да вземем например позволението, което дадох, неприемливите да имат своите клубове УУЖАС. Не взех решението с лека ръка. Едва след внимателно обмисляне стигнах до извода, че тези клубове не просто си струват, а са необходими. Те дават възможност на неприемливите да се наслаждават на избрания от тях стил на живот без негативен ефект за обществеността. Там е в сила илюзията за насилие, непредизвикващо лавина от последици.

Иронията е, че неприемливите са си наумили да ме мразят, макар да знаят, че аз им давам тъкмо нещата, които искат. Не съм зле настроена към тях, както родител не би могъл да се настрои срещу преумореното си дете, изпаднало в нервна криза. А и накрая дори най-войнствените неприемливи ще се умирят. Забелязах тенденция — след като повечето от тях прекарат известно време с този статус, изстъпленията им преминават в по-кротък вариант на неподчинение. Лека-полека започват да оценяват душевния покой. Така и трябва да бъде. С времето всички бури утихват до приятен бриз.

Бурята

Докато Грейсън Толивър бе честен до болка, Главореза бързо се превърна в изпечен лъжец. Започна с биографията си. Измисли неприятен живот в семейството, какъвто не бе съществувал. Описваше конкретни моменти, които никога не се бяха случвали. Цитираше анекдоти, които разсмиваха хората и ги караха или да го намразят, или да му се възхищават.

Родителите на Главореза бяха професори по физика и очакваха синът им да поеме по пътя на академичната кариера, защото при такива майка и баща нямаше как да не е гений. А вместо това той бе избрал пътя на бунта. Веднъж се бе спуснал върху автомобилна гума по Ниагарския водопад, защото бе далеч по-вълнуващо от размазването. Отнело бе три дни да възстановят тялото му и да го съживят.

Подвизите му в гимназията бяха легендарни. Съблазнил бе и кралицата, и краля на абитуриентския бал, но единствено с цел да ги раздели, защото нямаше по-нарцистична двойка от тях в училището.

— Невероятно — възхити се искрено Тракслър при следващата им среща. — Не бях очаквал от теб такова богато въображение.

И докато Грейсън Толивър би се обидил, Главореза го прие като комплимент. А след като Главореза бе тъй забележително човешко същество, минаваше му през ума да запази името дори след като тайната операция приключеше.

Благодарение на Тракслър всичките му истории влязоха в официалното му досие. Сега, ако някой искаше да удостовери лъжите, сипани от него, те бяха там, черно на бяло.

А историите ставаха все по-фантасмагорични.

— Когато майка ми бе подложена на Прибиране, реших да стана напълно неприемлив — разправяше той на хората. — Но Бурята не ми даваше статуса, и туй то. Все ме пращаше на психотерапия и бърникаше нанитите ми. Мислеше си, че ме познава по-добре от мен самия, и ми повтаряше, че всъщност не искам да съм неприемлив, бил съм просто объркан. Накрая трябваше да извърша нещо голямо, та да докажа правотата си. Така че откраднах неконтролирана кола и с нея блъснах един автобус от мост. Двайсет и девет души изпаднаха във временна смърт. То се знае, имам да плащам за съживяването им още години напред, но пък си струваше, защото получих каквото желаех. Сега ще си стоя неприемлив, докато не изплатя всички онези съживявания.

Беше завладяваща измислица, която неизменно впечатляваше аудиторията му. И никой не можеше да я опровергае, защото агент Тракслър бързо я вмести в дигиталната му биография. Тракслър стигна дотам, че създаде цяла история за падналия автобус и несъществуващите жертви. Дори разшири прякора на Главореза със съответстваща ирония. Кръсти го Главореза от моста. В свят, в който никой — дори неприемливите — не предизвикваше умишлено изпадането на хора във временна смърт, историята бързо се превърна в местна легенда.

Той прекарваше дните си да се размотава по места, посещавани от неприемливи, разпространяваше измишльотините си и залагаше стръв, като твърдеше, че му е нужна работа, и то не конвенционална, а такава, при която би могъл да си изцапа ръцете.

Излязъл навън в широкия свят, взе да свиква с подозрителните погледи от минувачи. С начина, по който продавачите го дебнеха, сякаш щеше да открадне нещо. Как някои хора пресичаха улицата, та да не вървят по един и същ тротоар с него. Намираше за странно, че светът е свободен от предубеждения, освен що се отнасяше до неприемливите — а повечето от тях си мечтаеха останалото човечество да бъде техен колективен враг.

„Откачалки“ не беше единственият клуб УУЖАС в града — имаше ги много и всеки пресъздаваше конкретен знаков исторически период. „Туист“ бе в духа на Дикенсова Англия, „Бенедиктс“ беше в колониален мерикански стил, „Морг“ беше пълен с евроскандинавски викингски препратки. Грейсън обикаляше различните клубове и постепенно придоби умения да се изявява в тях и да печели уважение сред неприемливите.

Най-тревожещо от всичко бе, че на Грейсън всичко това започваше да му харесва. Никога преди не бе разполагал с официалното позволение да върши нещо нередно — сега целият му живот бе изтъкан от нередности. Това го държеше буден нощем. Копнееше да поговори с Бурята за това, но знаеше, че тя не е в състояние да му отговори. Беше сигурен обаче, че го наблюдава. Камерите ѝ бяха из всички тези клубове. Непрестанният немигащ надзор на Бурята открай време бе утеха за него. Дори в най-самотните си моменти беше спокоен, че не е истински сам. Но сега нямото ѝ присъствие бе изнервящо.

Нима Бурята се срамуваше от него?

Измисляше си диалози наум, та да потушава страховете си.

„Изследвай тази нова своя страна с моята благословия — представяше си, че му казва Бурята. — Няма страшно, стига да помниш кой си в действителност и да не изгубиш себе си.“

„Ами ако аз наистина съм такъв?“ — питаше я той. Но дори и въображаемата Буря нямаше отговор на този въпрос.

Името ѝ беше Пюрити Виверос и беше от най-изявените неприемливи. За Грейсън бе ясно, че тя има голямо червено „Н“ в документа си за самоличност, и то не като следствие от неблагоприятно стечение на обстоятелствата. Тя бе екзотична. Косата ѝ бе не просто бяла, а лишена от всякакъв пигмент, а скалпът ѝ бе инжектиран с фосфоресциращи бои във всякакви цветове, което караше краищата на кичурите ѝ да искрят като фиброоптични влакна.

Грейсън инстинктивно усети, че тя е опасна. Също така я намираше красива и бе привлечен от нея. Питаше се дали би я харесал в предишния си живот. Но след като от няколко седмици се бе потопил в битието на неприемлив, подозираше, че критериите му за привлекателност се бяха променили.

Срещна я в клуб УУЖАС — един в другия край на града, който не бе посещавал преди. Наричаше се „Пандиза“ и бе проектиран по подобие на затвор от Епохата на смъртните. При пристигането си всеки посетител биваше обискиран от пазачи, тътрен през няколко врати и хвърлян в килия със случаен съквартирант без оглед на пола.

Идеята за ограничаване на човешката свобода в затвор бе тъй чужда и абсурдна за Грейсън, че когато вратата на килията бе затръшната със зловещо щракване, отекнало в бетонната сграда, той се разсмя. Нямаше как хората наистина да са били третирани така. Със сигурност това тук бе преувеличение.

— Най-сетне! — прозвуча глас от горния от двата нара в тясната килия. — Мислех си, че никога няма да ми докарат съкилийник.

Тя се представи и обясни, че Пюрити не ѝ било прякор, а рожденото име.

— Ако родителите ми не са искали да демонстрирам иронията, да ме бяха кръстили другояче — отсече тя пред Грейсън. — Ако ме бяха нарекли Профанити[5], можеше от мен да излезе добро и примерно момиченце.

Беше с крехка конструкция, но в никакъв случай момиченце. В момента беше на двайсет и две, макар Грейсън да подозираше, че изобщо не ѝ е за пръв път, а май не и за втори. Съвсем скоро щеше да установи, че тя е силна и гъвкава и познава отлично уличните нрави.

Грейсън огледа килията. Беше просто помещение с недвусмислено предназначение. Пробва вратата, после пак. Разклати се, но не поддаде.

— За пръв път ли си в „Пандиза“? — попита го Пюрити. И тъй като това бе очевидно, Грейсън реши да не лъже.

— Да. И какво се очаква да правим сега?

— Ами, може да се поопознаем например — отвърна тя с палава усмивка. — Или можем да се разкрещим на пазача да ни донесе „последно угощение“. Длъжни са да ни сервират каквото си поискаме.

— Сериозно?

— Да. Преструват се, че се опъват, но накрая го правят, нали това им е работата. В крайна сметка това е ресторант.

И тогава Грейсън отгатна целта на мястото.

— От нас се очаква да избягаме, така ли?

Пюрити пак му отправи немирната си усмивчица.

— Леле, колко бързо схващаш.

Той не беше сигурен искрено ли го казва, или го подиграва. Но във всеки случай му хареса да го чуе.

— Винаги има път за бягство, от нас зависи да го открием — каза му тя. — Понякога е таен коридор, друг път е пила, скрита в храната. Или пък няма уловки и инструменти, всичко зависи от нашата съобразителност. Ако не успеем по никой начин, пазачите са лесни за надхитряване. Такава им е работата — да играят глупаци.

Грейсън чу викове и шум от тичащи крака да отекват в сградата. Друга двойка клиенти току-що бе офейкала.

— Е, какво да бъде? — попиша Пюрити. — Вечеря, бягство или откровения със съквартиранта?

И преди той да успее да отговори, тя залепи целувка на устата му — такава, каквато не бе изживявал дотогава. Когато приключи, той не се сети да каже друго освен:

— Аз съм Главореза.

На което тя отвърна:

— Не ми пука — и отново го целуна.

Пюрити изглеждаше повече от готова да доведе нещата докрай, но надзъртащите пазачи и минаващите покрай килията им затворници им се хилеха похотливо и дюдюкаха, от което Грейсън изпитваше крайно неудобство. Отдръпна се.

— Хайде да избягаме — предложи — и… да си намерим по-добро място за опознаване.

Тя изключи от скорост също тъй бързо, както бе включила.

— Дадено. Но не си въобразявай, че задължително ще проявя интерес по-късно.

Тя повика пазач, след като бе настояла първо да се нахранят, и поръча бонфиле.

— Нямаме — отвърна пазачът.

— Абе я донеси и не знай много — отсече тя.

Пазачът си тръгна със сумтене и се върна след пет минути със сгъваема масичка, върху която бе поставена чиния с толкова бонфиле, че и на кон би му приседнало, допълнителни съдове и вино в бяла пластмасова бутилка.

— На ваше място не бих пил виното — предупреди ги пазачът. — Другите затворници много си изпатиха от него.

— Изпатиха си? — учуди се Грейсън. — Как точно си изпатиха?

Пюрити го срита под масичката достатъчно силно, че да активира нанитите му за болка. Това го накара да млъкне.

— Благодаря — рече Пюрити. — Омитай се сега.

Пазачът се озъби, излезе от килията и отново ги заключи.

Пюрити се обърна към Грейсън.

— Трябва да си доста тъп — посочи. — Това с виното беше намек за нас.

При по-внимателен оглед се оказа, че на бутилката е написано предупреждение за биоопасност. Явно бе предназначено за още по-тъпи от него клиенти, предположи той.

Пюрити отвъртя капачката и килията мигом се изпълни с остра химическа воня, от която очите на Грейсън се насълзиха.

— Какво ти казах! — възкликна Пюрити. Затвори бутилката и я остави за финала на вечерята. — Ще измислим какво да правим със съдържанието, след като се наядем. Не знам за теб, но аз умирам от глад.

Докато се хранеха, тя говореше с пълна уста, бършеше устни с ръкава си и удавяше всичко в кетчуп. Беше точно типът кошмарно гадже, за което родителите му биха го предупредили, ако изобщо ги бе грижа. Много му хареса, че е такава. Тя бе истинска антитеза на предишния му живот!

— Е, с какво се занимаваш? — поинтересува се момичето. — Искам да кажа, когато не се шляеш по клубове. Ходиш ли на работа, или просто цицаш Бурята като половината загубеняци, които се наричат неприемливи?

— За момента разчитам на Гарантирания основен доход — каза ѝ той. — Но това е само защото съм нов в града. Още си търся работа.

— И твоето Облаче не е успяло да ти намери нищо?

— Моето кое?

— Надзорника ти от Облака, тъпчо. Облачетата обещават работа на всеки, който я иска, как така ти още търсиш?

— Моето Облаче е некадърник — заяви Грейсън, защото предполагаше, че подобно изявление е в стила на Главореза. — Мразя го.

— Защо ли не съм изненадана?

— Бездруго не искам работата, дето ИВ ще ми даде. Искам такава, която да ме устройва.

— И каква точно би те устроила?

Сега бе негов ред да ѝ отправи палава усмивка.

— Такава, от която кръвта ми ще закипи. Каквато Облачето ми изобщо не би ми предложило.

— Момчето с очи на невинно кутре си търси белята — подразни го Пюрити. — Чудя се какво ли ще направи, като я намери.

Тя облиза устни, а после ги обърса с ръкава си.

Виното се оказа някакъв вид киселина.

— Флуоро-флеровиева, ако не се лъжа — каза Пюрити. — Това обяснява пластмасовата бутилка. Вероятно е тефлонова, защото химикалът би проял всичко друго.

Изсипаха течността в основата на няколко от решетките на килията. Киселината започна да прояжда желязото, вдигнаха се зловонни пари, които натовариха лечебните нанити в дробовете им. За по-малко от пет минути успяха да изкъртят решетките и да избягат.

В затворническия блок цареше истинска лудница. Сега, след като повечето от „арестантите“ се бяха нахранили и се бяха изтръгнали от плен, се бяха заели да разнебитят мястото. Пазачи ги гонеха, те гонеха пазачите. Имаше престрелки с храна и юмручни боеве. При схватка на някого с пазачите, пазачите неизменно губеха, без значение колко яки изглеждаха и колко добре бяха въоръжени. Накрая половината от тях се озоваха заключени в килии и станаха обект на подигравки от страна на неприемливите. Останалият персонал заплашваше да повика някаква част, наречена „национална гвардия“, за да потуши бунта. Голяма веселба падаше.

Накрая Грейсън и Пюрити успяха да се доберат до офиса на коменданта. Изритаха самия комендант оттам и в мига, в който вратата бе заключена, Пюрити подхвана отново започнатото в килията.

— Тук достатъчно уединено ли ти е? — попита го, но не изчака отговор.

Пет минути по-късно — когато бе докарала Грейсън до възможно най-безпомощно състояние — тя размени ролите.

— Ще ти кажа тайна — прошепна в ухото му. — Ти не се озова по случайност в моята килия, Главорез. Аз го уредих.

Сякаш от нищото в ръката ѝ се материализира нож. Той мигом започна да се бори, но напразно. Бе по гръб, неспособен да помръдне — тя го бе приковала. Притисна върха на ножа към голите му гърди, точно под гръдната кост. Един тласък нагоре би пронизал сърцето му.

— Не мърдай, че току-виж ръката ми се отплеснала.

Той нямаше избор. Бе оставен напълно на нейната милост. Ако наистина бе неприемлив, щеше да предвиди такъв развой на събитията, но се оказа твърде доверчив.

— Какво искаш?

— Въпросът не е аз какво искам, а ти какво искаш — отвърна тя. — Знам, че подпитваш наоколо за работа. Истинска работа. Такава, дето да ти разтупка сърцето, както се изразяваш. Така че приятелите ми насочиха вниманието ми към теб.

Тя се вгледа в очите му, сякаш се опитваше да разчете нещо там, после стисна още по-здраво ножа.

— Ако ме убиеш, просто ще бъда съживен — припомни ѝ той. — А теб ИВ ще те перне през ръцете.

Тя увеличи натиска върху ножа. Той изпъшка. Уплаши се, че тя ще го вкара до дръжката, но всъщност той само леко одраска кожата му.

— Кой е казал, че искам да те убивам?

После отдръпна ножа, докосна малката раничка на гърдите му и лапна пръста си.

— Просто исках да се уверя, че не си робот — обясни. — Бурята ги използва да ни шпионират, знаеше ли това? Ето как Бурята вижда на места, където няма камери. Роботите взеха да изглеждат все повече като истински хора. Но кръвта им си остава на вкус като машинно масло.

— А моята какъв вкус има? — осмели се да попита Грейсън.

Тя се наведе по-близо към него.

— На живот — прошепна в ухото му.

През останалата част от вечерта до затварянето на клуба Грейсън Толивър, наричан още Главореза от моста, изживя зашеметяващо разнообразие от онова, което животът имаше да предложи.

19.

Острите ножове на собствената ни съвест

Често размишлявам за онзи ден след един век, когато човешкото население ще достигне лимита си. Обмислям какво трябва да се случи през годините, водещи към него. Има само три възможни алтернативи. Първата е да наруша клетвата си да предоставям лична свобода и да огранича ражданията. Тази няма да се получи, защото съм неспособна да наруша клетва. Тъкмо това е причината да полагам толкова малко клетви. Ето защо установяването на лимит над раждаемостта не е вариант.

Втората възможност би била да се намери начин за разширяване на човешкото присъствие извън Земята. Междузвездно решение. На пръв поглед изглежда очевидно, че най-добрият изпускателен клапан срещу свръхнаселение би бил да се натоварят милиарди хора и да се пратят в друг свят. Само че всички опити да се колонизира някоя друга планета — Луната ни, Марс или дори орбитална станция, доведоха до невъобразими катастрофи, които бяха изцяло извън мой контрол. Имам основания да вярвам, че нови опити в тази посока ще претърпят същия крах.

Тъй че, след като човечеството е пленник на Земята, а раждаемостта не може да бъде занижена, остава само една перспективна алтернатива за решаване на проблема с населението… и тази алтернатива никак не е приятна.

В момента в света има 12 187 Косачи, като всеки подлага на Прибиране пет души седмично. Ала за да се стигне до нулев прираст на населението, след като човечеството достигне точката на насищане, ще са необходими 394 429 Косачи, като всеки от тях трябва да прибира по сто души на ден.

Не е свят, който бих искала да видя… но мнозина от Косачите биха приветствали такъв.

И те ме плашат.

Бурята

Бе минала седмица от срещата им с Косач Константин, а нито Цитра, нито Мария бяха извършили и едно Прибиране. Отначало Цитра помисли, че отдих от всекидневното Прибиране би ѝ се отразил добре. Никога не бе изпитвала удоволствие от забиването на нож или дърпането на спусъка на огнестрелно оръжие, не ѝ беше приятно да вижда как светлината напуска очите на поелия от нея смъртоносна отрова, но това да си Косач променяше човека. През първата година от пълноправната ѝ дейност като Косач бе стигнала до неохотно примирение с тази професия, която я беше избрала. Изпълняваше Прибирането със състрадание, вършеше си работата добре и бе започнала да се гордее с това.

И Цитра, и Мария взеха да отделят все повече време да водят записки в косаческите си дневници — макар че без Прибиране имаше все по-малко материал за писане. Все още „странстваха“, както се изразяваше Мария, от град на град, никъде не се задържаха повече от ден-два и никога не планираха накъде ще поемат, докато не стегнеха багажа си. Цитра установи, че дневникът ѝ започва да прилича на пътепис.

Онова, за което Цитра не пишеше, бе цената, която тялото на Косач Кюри плащаше в следствие на бездействието им. Без ежедневния лов, който я държеше във форма, тя бе започнала да се раздвижва по-бавно сутрин, мислите ѝ се отплесваха, докато говореше, и сякаш постоянно бе уморена.

— Може би ми е време за подмладяване — сподели тя с Цитра.

Мария никога преди не бе споменавала за подмладяване. Цитра не знаеше как да го тълкува.

— На каква възраст би искала да се върнеш?

Косач Кюри се престори, че разсъждава по въпроса, сякаш не го бе обмисляла от известно време насам.

— Може би бих се спряла на трийсет или трийсет и пет.

— Ще запазиш ли косата си сребриста?

Тя се усмихна.

— Разбира се, това ми е търговската марка.

Никой близък на Цитра не се бе подмладявал. Имаше съученици, чиито родители пренастройваха възрастта си, както им скимне и според настроението си. Неин учител по математика се бе върнал след дълъг уикенд практически неузнаваем. Бе превключил на двайсет и една годишна възраст, а другите момичета в класа си шушнеха колко секси бил станал, от което Цитра буквално я побиваха тръпки. Макар връщането на трийсетгодишна възраст да не променеше чак толкова много Косач Кюри, пак щеше да е смущаващо. Цитра съзнаваше, че проявява себичност, но все пак ѝ каза:

— Повече те харесвам каквато си сега.

Мария се усмихна и отвърна:

— Може би ще изчакам до следващата година. Физическа възраст шейсет е добра за превключване. Точно на шейсет бях при миналото подмладяване.

Но сега бяха участнички в игра, която можеше да вдъхне живот и на двете им. Три Прибирания и всичките през Месеца на светлината и старовремския празничен сезон — като трите духа на Коледа: Минало, Настояще и Бъдеще, почти забравени във времената след Епохата на смъртните. Духът на миналото означаваше твърде малко, когато годините бяха обозначавани с имена, не с цифри. И за болшинството от хората бъдещето не бе нищо друго освен неизменчиво продължение на настоящето, като за въпросните духове не оставаше къде да идат освен в забрава.

— Прибирания по празниците — напевно изрече Мария. — Кое би могло да е по-старовремско от смъртта?

— Ужасно ли е да се каже, че ги очаквам с нетърпение? — попита Цитра по-скоро сама себе си, отколкото Мария. Би могла да се оправдае, че всъщност няма търпение да примами техния нападател, но това би било лъжа.

— Ти си Косач, мила. Не бъди тъй сурова към себе си.

— Нима твърдиш, че Косач Годар е бил прав? Че в един перфектен свят дори Косачите би трябвало да изпитват наслада от работата си?

— Не, разбира се! — изрече Мария с подобаващо негодувание. — Простичкото задоволство, че си добър в това, което правиш, е много различно от това да се радваш, че отнемаш живот. — Тя се вгледа продължително в Цитра, улови нежно ръцете ѝ и каза: — Самият факт, че си измъчвана от този въпрос, означава, че си истински достоен Косач. Брани съвестта си, Анастасия, и не ѝ позволявай да повехне. Тя е най-ценното притежание на Косача.

Първото от трите Прибирания на Косач Анастасия беше на жена, която бе решила да се размаже от най-високата сграда във Фарго — град, който не беше прочут с високи сгради. И все пак четирийсет етажа бяха повече от достатъчни да свършат работата.

Косач Константин, половин дузина други Косачи и цяла фаланга офицери от Гвардията на Острието се скриха на стратегически места около покрива, в самата сграда и из околните улици. Те бдително чакаха, нащрек за тайния убийствен заговор зад планирания убийствен заговор.

— Ще боли ли, Ваша чест? — попита жената, като погледна отвъд ръба на заледения, обвяван от силен вятър покрив.

— Не ми се вярва — отговори ѝ Анастасия. — И дори да заболи, ще е само за част от секундата.

За да бъде официално Прибиране, жената не можеше да скочи сама, Косач Анастасия трябваше да я бутне. Странно, но за Цитра да блъсне жената от покрива, бе далеч по-неприятно, отколкото да използва оръжие. Припомни ѝ онзи ужасен момент, когато като дете блъсна друго момиче под камион. Разбира се, момичето бе съживено и след няколко дни отново беше на училище, сякаш нищо не се бе случило. Само че този път съживяване нямаше да има.

Косач Анастасия изпълни каквото трябваше да стори. Жената умря по график без фанфари, но и без инцидент и семейството ѝ целуна пръстена на Анастасия, като прие тържествено годината си на имунитет. Цитра бе едновременно облекчена и разочарована, че никой не изскочи да посегне на живота ѝ.

Следващото Прибиране на Косач Анастасия след няколко дни не се оказа така просто.

— Искам да бъда преследван с арбалет — заявил бе мъжът от Брю Сити. — Желанието ми е ловът да продължи от изгрев до залез в гората край дома ми.

— Ами ако се спасиш от лова, без да бъдеш подложен на Прибиране? — попита го Цитра.

— Ще изляза от гората и ще се оставя да ме Приберете — отвърна той, — но в случай, че оцелея през целия ден, семейството ми ще получи две години имунитет вместо една.

Косач Анастасия кимна утвърдително със стоическия и официален маниер, който бе усвоила от Косач Кюри. Беше определен периметър, маркиращ границите, в които мъжът можеше да се крие. Отново Косач Константин и екипът му следяха за външни хора и подозрителни движения.

Мъжът си въобразяваше, че е равностоен противник на Цитра. Не беше. Тя го проследи и повали след по-малко от час преследване. Една-единствена стрела в сърцето. Беше милостиво Прибиране като всички, които Косач Анастасия изпълняваше. Той бе мъртъв, преди още да падне на земята. И все пак, макар да не беше издържал до края на деня, тя даде на семейството му две години имунитет. Знаеше, че ще я въртят на шиш на конклава, но не я беше грижа. През цялото време, докато траеше Прибирането, нямаше и знак за заговор срещу нея.

— Би трябвало да си облекчена, не разочарована — каза ѝ Косач Кюри същата вечер. — Това сигурно означава, че само аз съм била мишената, а ти можеш да си отдъхнеш.

Но самата Мария ни най-малко не си беше отдъхнала и не само защото тя бе вероятната мишена.

— Боя се, че тук не опира просто до вендета срещу мен или теб — сподели Косач Кюри. — Това е смутно време, Анастасия. Витае твърде много насилие. Копнея за простичките дни, когато ние, Косачите, нямаше от какво да се боим освен от ножовете на собствената ни съвест. А сега съществуват врагове сред враговете.

Цитра подозираше, че има някаква истина в това. Атаката срещу тях бе само тънка нишка от много по-мащабен гоблен, който не можеха да съзрат от мястото, където стояха. Усещаше с всяка фибра на тялото си, че зад хоризонта се спотайва нещо огромно и застрашително.

— Установих контакт.

Агент Тракслър повдигна вежда.

— Разказвай, Грейсън.

— Моля, не ме наричайте така. Казвайте ми Главорез. По-лесно ми е.

— Ами добре тогава, Главорез, разправи ми за този твой контакт.

До този ден седмичните им надзорнически срещи бяха протичали безметежно. Грейсън докладваше колко добре се адаптира към образа на Главореза от моста и колко ефективно се инфилтрира в местната култура на неприемливите.

— Не са толкова лоши — увери той Тракслър. — Повечето поне.

На което Тракслър отговори:

— Да, аз също установих, че въпреки поведението си неприемливите са безобидни. Повечето поне.

Странното бе, че Грейсън се оказа привлечен към онези, които не бяха безобидни. Към една по-точно. Пюрити.

— Има една персона — съобщи той на Тракслър. — Предложи ми работа. Не знам подробности, но съм наясно, че е в нарушение на закона на Бурята. Мисля, че цяла група хора действа в сектор, свободен от наблюдение.

Тракслър не си водеше бележки. Нищо не записваше. Никога не го правеше. Но винаги слушаше с наострени уши.

— Вече не е свободен от наблюдение, след като някой го държи под око — уточни Тракслър. — Тази персона има ли си име?

Грейсън се поколеба.

— Още не съм го научил — излъга той. — Но по-важни са хората, които тя познава.

— Тя? — Тракслър отново повдигна вежда и Грейсън безмълвно се наруга. Старал се бе с всички сили да не разкрива нищо за Пюрити, включително пола ѝ. А ето че го бе изтърсил и вече не можеше да стори нищо по въпроса.

— Да, мисля, че е свързана с някои доста сенчести личности, но още не съм се срещнал с тях. Те са хората, които би трябвало да ни тревожат, не тя.

— Това аз ще го преценя — отсече Тракслър. — Междувременно се постарай да проникнеш възможно най-дълбоко.

— Вече съм дълбоко — увери го Грейсън.

Тракслър се вгледа право в очите му.

— По-дълбоко.

Грейсън установи, че когато беше с Пюрити, не мислеше за Тракслър и за мисията си. В главата му бе само тя. Нямаше съмнение, че е забъркана в криминална дейност, при това не само престорени престъпления като при повечето неприемливи, а истински.

Пюрити знаеше начини да минава под радара на Бурята и ги преподаде на Грейсън.

— Ако Бурята знаеше всичко за мен, би ме преместила надалеч, както е сторила с теб — каза му Пюрити. — После ще разбърника нанитите ми, за да ми вдъхне щастливи мисли. Като нищо може и напълно да подмени паметта ми. Бурята ще ме излекува. А аз не искам да бъда излекувана. Искам да съм по-лоша от неприемлива, истински лоша, отвсякъде.

Той никога не бе разсъждавал за Бурята от гледната точка на непокаял се неприемлив. Дали бе нередно Бурята да променя цялата същност на човек? Не трябваше ли на лошите да се даде свобода да си бъдат лоши, без да им се осигуряват предпазни мрежи? Такава ли бе Пюрити? Носеше ли у себе си злина? Грейсън нямаше отговори на настойчивите въпроси, задръстили съзнанието му.

— Ами ти, Главорез? — попита го тя. — Искаш ли да бъдеш лош?

През деветдесет и девет процента от времето той знаеше отговора. Ала когато бе в прегръдките ѝ и цялото му тяло вибрираше от усещането за близостта ѝ, когато чистият кристал на съвестта му бе раздробен на късчета, отговорът му бе непоколебимо „да“.

Третото от прибиранията на Косач Анастасия бе най-сложно за изпълнение. Субектът бе актьор на име сър Албин Олдрич. „Сър“ бе измислена титла, тъй като никой вече не бе посвещаван в рицарско звание, но звучеше много по-внушително за актьор с класическо обучение. Цитра знаеше каква е професията му, когато го подбра за Прибирането, и подозираше, че ще иска театрален край, какъвто тя на драго сърце щеше да му осигури — но молбата му учуди дори нея.

— Искам Прибирането ми да се извърши като част от представлението на Шекспировата пиеса „Юлий Цезар“, в която ще играя главната роля.

Очевидно в деня, след като го бе набелязала за Прибиране, той и репертоарната му трупа бяха изоставили постановката, която репетираха, и бяха започнали да се подготвят за единично представление на прочутата трагедия от Епохата на смъртните.

— Пиесата носи малко смисъл за нашето време, Ваша чест — обясни ѝ той. — Но ако Цезар не просто се преструва, че умира, а бъде подложен на Прибиране, нищо чудно публиката да го преживее и запомни, както е ставало в Епохата на смъртните.

Косач Константин побесня, когато Цитра му предаде молбата.

— Категорично не! Всеки може да е сред тази публика!

— Именно — каза му Цитра. — И всеки присъстващ там или ще работи в театъра, или ще има предварително закупен билет. Което означава, че ще може да проверите всички преди вечерта на представлението. Ще разберете, ако има някой, на когото мястото не е там.

— Ще се наложи да удвоя контингента на гвардейците под прикритие. На Ксенократ няма да му хареса.

— Ако уловим виновника, много ще му хареса дори — изтъкна Цитра и Косач Константин нямаше как да не се съгласи.

— В случай че решим да предприемем това — каза той, — ще подчертая пред Свещеното острие, че е станало по твое настояване. Ако стане така, че се провалим и се стигне до окончателната ти смърт, вината ще е твоя и само твоя.

— Ще го преживея — увери го Цитра.

— Тъкмо това няма да се случи — поправи я Константин.

— Изникна работа — каза Пюрити на Грейсън. — Точно каквато търсиш. Не може да се сравнява със спускане по водопад със сал, но е достатъчно вълнуваща, че да остави отпечатък.

— Спуснах се с автомобилна гума, не със сал — уточни той. — Що за работа е?

Любопитството, което изпита, се равняваше на тревогата му. Вече бе привикнал към този модел на живот — през деня се движеше в средите на неприемливите, нощите прекарваше с Пюрити. Тя беше като природна стихия от някогашните времена. Ураган, преди Бурята да съумее да укроти унищожителната им мощ. Земетресение, преди да се научи как да преразпределя ужасяващите трусове в хиляди по-слаби. Тя беше необузданият свят — и макар Грейсън да си даваше сметка, че я възвеличава по абсурден начин, позволяваше си да го прави, както напоследък си позволяваше всеки свой каприз. Дали въпросната работа щеше да промени всичко дотук? Агент Тракслър му бе поръчал да проникне по-дълбоко. Сега се намираше в самите дълбини на своята неприемливост и никак не беше сигурен, че иска да се покаже на повърхността, за да поеме въздух.

— Всичко ще обърнем наопаки, Главорез — каза му тя. — Ще маркираме света, както го правят животните, и ще оставим зад себе си миризма, която никога няма да изчезне.

— Харесва ми — кимна той. — Но ти още не си ми казала какво точно ще правим.

Тя се усмихна. Не беше обичайната ѝ лукава усмивка, а по-широка и плашеща. И много по-съблазняваща.

— Ще си убием двама Косачи.

20.

Във вряла вода

Най-голямото предизвикателство пред мен винаги е било да се грижа за всеки мъж, жена и дете на лично ниво. Винаги да съм насреща. Да удовлетворявам постоянно потребностите им — и физически, и емоционални — и все пак да съществувам достатъчно далеч, на заден фон, та да не повлияя на свободната им воля. Аз съм предпазната мрежа, която им позволява да се възвисяват.

Това е цел, която да постигам всеки ден. Би трябвало да е изтощителна, само че аз не съм способна да чувствам изтощение. То се знае, схващам самата концепция, но не я изживявам. Това е добре, защото изтощението би възпрепятствало силата ми да съм вездесъща.

Най-силно съм загрижена за онези, с които по силата на собствения ми закон не мога да разговарям. Косачите, които си нямат никого освен един друг. Неприемливите, които или са залитнали временно от един по-благороден живот, или са избрали пътя на непокорството. Ала макар да мълча, това не означава, че не виждам и не чувам, че не изпитвам дълбока съпричастност заради техните мъки, докарани им от несполучлив избор. Заради ужасните неща, които вършат понякога.

Бурята

Свещеното острие Ксенократ се наслаждаваше на къпането си. Пищната баня в римски стил бе построена специално за него. Той оповести обаче, че това е обществено съоръжение. Имаше много отделни помещения, където всеки би могъл да се възползва от успокояващите минерални води. Разбира се, в личното му помещение не бе позволен достъп на външни хора. Не би понесъл да седи сред изпаряващата се пот на непознати.

Банята му бе по-обширна от стандартните — с големината на плувен басейн, украсена над и под повърхността на водата с многоцветни мозаечни плочки, оформящи картини от живота на ранните Косачи. Банята изпълняваше две функции за Свещеното острие. Първо, тя бе убежище, където можеше да комуникира с дълбините на душата си сред горещата вода, поддържана при температура на границата на издръжливостта му. Второ, бе място за делови срещи. Често канеше други Косачи или видни граждани от средмериканската общност, за да обсъждат важни проблеми. Изслушваха се предложения, сключваха се сделки. И тъй като повечето от гостите му не бяха привикнали към горещината, Свещеното острие винаги бе в позиция на отявлено предимство.

Годината на капибарата отиваше към края си и Свещеното острие посещаваше банята си все по-често. За него това бе начин да се очисти от старата година и да се подготви за новата. А тази година имаше много за отмиване. Не толкова от собствените му действия, колкото от тези на други, полепнали по него като воняща дреха. От всички неприятни неща, случващи се през мандата му.

Повечето от службата му като Средмериканско Свещено острие бе протекла мудно и без особени събития — но последните години бяха наваксали с нещастия и интриги. Той се надяваше спокойният и ненапрегнат размисъл да му помогне да загърби всичко това и да го подготви за предстоящите трудности.

Пиеше обичайния си Московски коктейл. Предпочитаната от него напитка представляваше смесица от водка, джинджифилова бира и лайм. Кръстена бе на прословутия град в Транссибирския регион, където бяха избухнали последните бунтове на съпротива. Това бе още в ранните дни на Епохата на безсмъртие, когато Бурята за пръв път бе въздигната на власт, а Форумът на Косачите получи контрол над смъртта.

За Свещеното острие това бе символично и много важно питие — едновременно сладко и горчиво, а и доста опиващо в достатъчното количество. Винаги му припомняше онзи славен ден, когато бунтовете бяха потушени и светът накрая се установи в настоящото си мирно състояние. При московските бунтове на съпротива повече от десет хиляди души изпаднаха в състояние на временна смърт, но нито един живот не беше изгубен за разлика от бунтовете в Епохата на смъртните. Всички убити бяха съживени и върнати при близките им. Разбира се, Форумът на Косачите намери за редно да подложи на Прибиране най-упоритите бунтовници, както и онези, които възразиха на Прибирането им. След това протестите бяха редки и на големи интервали.

Несъмнено бяха тежки времена. Днес всеки, който негодуваше срещу системата, бе игнориран с безразличие от Форума на Косачите и посрещан с разбиране от Бурята. В съвремието да бъде подложен някой на Прибиране поради мнението или поради поведението му се смяташе за сериозно нарушение на втората заповед на Косача, тъй като щеше да демонстрира предубеждение. Косач Кюри бе последната, поставила на истинско изпитание въпросната заповед преди сто години, като освободи света от последните политически фигури с лоша слава. Би могло да се сметне за нарушение на втората заповед, но нито един Косач не повдигна обвинение срещу нея. Косачите не изпитваха симпатия към политиците.

Служител от банята сервира на Ксенократ втори Московски коктейл. Още не бе отпил и глътка, когато служителят каза нещо извънредно странно:

— Достатъчно ли се сварихте, Ваша Светлост, или горещината тази година не ви бе достатъчна?

Свещеното острие никога не обръщаше особено внимание на служителите, които го обслужваха тук. Бяха безшумни и ненатрапчиви, както го изискваше работата им. Рядко някой, камо ли прислужник, се бе обръщал към него с подобно неуважение.

— Моля? — изрече той с премерена доза негодувание и се обърна към служителя. На Свещеното острие му отне само миг да разпознае младежа. Не носеше черна роба, а белезникавата униформа на работещ в банята. Не изглеждаше по-застрашителен сега, отколкото първия път, когато Ксенократ го видя преди близо две години — тогава бе невинен стажант. Сега вече у него нямаше нищо невинно.

Ксенократ положи всички усилия да скрие ужаса си, но се опасяваше, че той прозира под престореното му хладнокръвие.

— Дошъл си да ме ликвидираш ли, Роуан? Ако е така, приключвай, ненавиждам чакането.

— Изкушавате ме, Ваша Светлост, но колкото и да се мъча, не бих могъл да открия в миналото ви нещо, което да ви спечели окончателна смърт. В най-лошия случай заслужавате едно напляскване, както са наказвали непослушните деца в Епохата на смъртните.

Ксенократ бе оскърбен, но повече от всичко облекчен, че нямаше да умре.

— Да не би тогава да си дошъл да се предадеш, за да бъдеш съден за гнусните си деяния?

— Не и след като ме чакат още толкова много „гнусни деяния“, които да извърша.

Ксенократ отпи от питието си и в същия миг забеляза, че горчивият вкус надделява над сладкия.

— Няма да се измъкнеш от тук, нали знаеш? Навсякъде има гвардейци.

Роуан сви рамене.

— Както влязох, така и ще изляза. Забравяте, че съм обучен от най-добрите.

И макар на Ксенократ да му се щеше да се изсмее презрително, знаеше, че младежът е прав. Покойният Косач Фарадей беше възможно най-добрият ментор, що се отнасяше до психологическата нагласа у един Косач, а Косач Годар бе ненадминат учител по отношение на бруталната страна на призванието им. Събрано заедно това означаваше, че Роуан Дамиш не се е появил тук по дребен въпрос.

Роуан бе наясно, че с идването си тук се излага на риск, и съзнаваше, че неговата самоувереност може да се окаже фатален недостатък. Но опасността също така го възбуждаше. Ксенократ робуваше на навиците си, така че след малко проучване Роуан знаеше точно къде ще се намира всяка вечер през Месеца на светлините.

При все многобройното гвардейско присъствие да се вмъкне в банята, не представляваше трудност. Роуан отдавна се бе уверил, че мъжете и жените от Гвардията на Острието макар и добре обучени за физическа отбрана, не се славеха с излишък на ум, нито пък с остра наблюдателност. Не беше учудващо — доскоро гвардията имаше повече представителна, отколкото защитна функция, тъй като рядко биваха заплашвани Косачи. Работата им бе да стърчат в хубавите си униформи и да изглеждат внушителни. Възложеше ли им се сериозна задача, изпадаха в тотално объркване.

На Роуан му беше достатъчно просто да се облече като служител на банята и да се държи, сякаш тук му е мястото, за да влезе, а пазачите не му обърнаха никакво внимание.

Роуан се огледа, за да се увери, че никой не ги наблюдава. В къпалното помещение на Свещеното острие нямаше гвардейци, всички бяха в коридора зад затворената врата, което означаваше, че могат да проведат хубав разговор на четири очи.

Той седна на ръба на ваната, където ароматът на евкалипт в парата бе силен, и потопи пръст в твърде горещата вода.

— За малко не се удавихте в басейн не много по-голям от този — отбеляза Роуан.

— Колко мило, че ми го припомняш — отвърна Свещеното острие.

Тогава Роуан заговори делово.

— Имаме едно-две неща за обсъждане. Първо, бих искал да ви отправя предложение.

Ксенократ му се изсмя насреща.

— Кое те кара да мислиш, че бих обмислил предложение, направено от теб? Във Форума на Косачите не преговаряме с терористи.

Роуан се ухили широко.

— Хайде сега, Ваша Светлост, не е имало нито един терорист от стотици години. Аз съм просто разсилен, който почиства нечистотията в тъмните ъгли.

— Похватите ти са във висша степен незаконни.

— Наясно съм, че мразите Косачите от новия ред не по-малко от мен самия.

— Към тях трябва да се подхожда дипломатично — настоя Ксенократ.

— Към тях трябва да се подхожда с решителни действия — възрази Роуан. — И многото ви опити да ме проследите не идват от желание да ме спрете, а от неудобство, че не сте способен да ме заловите.

Ксенократ остана смълчан за миг. После попита с глас, пълен с неприязън:

— Какво искаш?

— Много е просто. Престанете да издирвате мен, а вложете всичките си усилия да откриете кой се опитва да убие Косач Анастасия. В замяна аз ще спра с „похватите“ си. Поне в Средмерика.

Ксенократ бавно и продължително изпусна дъх, очевидно облекчен, че искането не беше от невъзможните.

— Ако искаш да знаеш, вече изтеглихме най-добрия си — и единствен — разследващ от твоя случай и му възложихме да открие нападателите на Косачите Анастасия и Кюри.

— Косач Константин?

— Да. Така че бъди спокоен, правим всичко по силите си. Не искам да изгубя двама добри Косачи. Всяка от тях струва колкото десет от онези, които ти забърсваш като „разсилен“.

— Радвам се да чуя, че го казвате.

— Не съм го казал — заяви Ксенократ. — Категорично ще отхвърля всякакво обвинение, че съм го изрекъл.

— Не се бойте — успокои го Роуан. — Както казах, не вие сте врагът.

— Приключихме ли? Мога ли да си продължа къпането на спокойствие?

— Още нещо. Искам да знам кой подложи на Прибиране баща ми.

Ксенократ се обърна и го погледна. Дали зад възмущението му, че е притиснат в ъгъла по този начин, в изражението му не се четеше състрадание? Роуан не можеше да прецени дали то е искрено, или престорено. Дори без тежките си роби този човек все още бе обвит в толкова много непрозрачни слоеве, че бе трудно да се разбере къде е истината при него.

— Да, чух за това. Съжалявам.

— Наистина ли?

— Бих казал, че е нарушение на втората заповед, защото ясно демонстрира предубеждение към теб. Но предвид това как те възприема Форумът, надали някой би повдигнал обвинение срещу Косач Брамс.

— Нима казахте… Косач Брамс?

— Да, безличен човек, лишен от вдъхновение. Може да си е мислел, че като подложи баща ти на Прибиране, ще си спечели някаква слава. Мен ако питаш, това го прави още по-жалък.

Роуан не каза нищо. Ксенократ нямаше представа колко тежко го бе поразила новината. По-болезнено от пронизване с хладно оръжие.

Ксенократ остана втренчен в него за миг и успя да разчете поне част от мислите му.

— Виждам, че вече се каниш да нарушиш обещанието си и да ликвидираш Брамс. Имай приличието да изчакаш поне до Нова година и да ми дадеш малко покой, докато отминат Старовремските празници.

Роуан все още бе толкова зашеметен от онова, което Свещеното острие му бе съобщил, че не можа да отвори уста да заговори. Би бил идеалният момент Ксенократ да вземе надмощие, като се възползва от това, че събеседникът му е изваден от равновесие, но вместо това той каза само:

— Сега най-добре си върви.

Накрая Роуан намери гласа си.

— Защо? За да извикате гвардейците в мига, щом отворя вратата?

Ксенократ отхвърли тази мисъл с махване на ръка.

— И какъв смисъл би имало? Сигурен съм, че няма да си им по силите. Ще им прережеш гърлата или ще им избодеш сърцата, та да се налага съживяване. По-добре да се измъкнеш под носовете на тези безполезни некадърници също така лесно, както си влязъл, и да спестиш неудобства на всички ни.

Изглеждаше крайно неприсъщо за Свещеното острие да капитулира така бързо. Роуан реши да го поразръчка и да разбере защо.

— Сигурно много се измъчвате да сте тъй близо до залавянето ми и да не можете да го осъществите — подхвърли той.

— Раздразнението ми ще е кратко — увери го Ксенократ. — Скоро ще престанеш да си мой проблем.

— Ще престана да съм ваш проблем? И как?

Но Свещеното острие нямаше какво повече да добави. Изгълта питието си и подаде на Роуан празната чаша.

— Би ли я оставил на бара на излизане. И им кажи да ми донесат още едно.

21.

Не бях ли достатъчно ясна?

Хората често ме питат коя задача ми е най-тягостна, кое от многото неща, вършени от мен, намирам за най-неприятно. Винаги отговарям искрено.

Най-лошата част от задълженията ми е подмяната.

Рядко се налага да подменям спомените на увредено човешко съзнание. Според настоящата статистика само при един от 933 684 души се налага подмяна. Иска ми се изобщо да не бе нужна, но човешкият мозък не е неуязвим. Спомените и изживяванията могат да стигнат до несъответствие и по този начин да създадат когнитивен дисонанс, който съсипва съзнанието с болезнената си натрапчивост. Повечето хора дори не могат да си представят този вид емоционално страдание. То води до гняв и престъпни подбуди, иначе овладени от съвременната цивилизация. За онези, които са негови жертви, няма достатъчно психотропни нанити в света, които да облекчат мъките им.

И тъй, съществуват редки случаи, в които трябва да извърша пренастройка като в някогашните компютри. Изтривам същността им, стореното от тях и тъмната спирала на мислите им. И това не е просто заличаване на предишното им аз, защото им давам ново аз. Нови спомени за хармоничния живот, който са имали.

За тях не е тайна, че съм направила това. Винаги им признавам точно какво се е случило, когато новите им спомени вече са на мястото си, и тъй като нямат минало, което да оплакват, никаква реална опора за загубата си, те винаги, без изключение ми благодарят за подмяната и винаги, без изключение започват да водят плодотворно и удовлетворяващо съществуване.

Само че спомените за онези, които са били — цялата разруха, всичката болка — остават у мен, напъхани дълбоко в задния ми мозък. Аз съм тази, която ги оплаква, защото те не са в състояние.

Бурята

„Ще си убием двама Косачи“ — беше казала Пюрити. Думите ѝ, сладостното ѝ предвкусване, осъзнаването, че тя е напълно способна да го направи, държаха Грейсън буден през цялата нощ и казаното от нея се повтаряше отново и отново в главата му.

Грейсън знаеше как трябва да постъпи. Диктуваха го почтеността, лоялността и собствената му съвест. Да, той още имаше съвест, макар да водеше живот на неприемлив. Опитваше се да не мисли за това. Ако разсъждаваше твърде много, би се разкъсал на две. Вярно, мисията от Интерфейса на властта беше неофициална, но това я правеше още по-важна. Той бе ключовата фигура и Бурята от разстояние разчиташе на него. Без Грейсън тя нямаше да успее и Косач Анастасия или Косач Кюри, или и двете можеха да бъдат поразени от окончателна смърт. Ако това се случеше, всичко, през което бе преминал — спасяването на живота им първия път, изключването му от Облачната академия и отказването от стария му живот — щеше да се окаже напразно. По никакъв начин не биваше да допусне личните му чувства да застанат на пътя му. По-скоро тях трябваше да промени, за да е годен за задачата.

Налагаше се да предаде Пюрити. Но това изобщо нямаше да е предателство, изтъкна пред себе си. Ако я спреше да извърши това ужасно дело, щеше да я спаси от нея самата. Бурята щеше да ѝ прости, че е била част от провален заговор. Тя прощаваше на всички.

Тормозеше го това, че Пюрити още не му бе съобщила подробностите на плана, за да предаде на Тракслър датата, когато щеше да се извърши атаката. Нито пък знаеше как и къде ще стане.

Тъй като всеки неприемлив провеждаше срещи за надзор с агент на Облака, вижданията му с Тракслър не породиха никакво подозрение у Пюрити.

— Кажи нещо, дето ще вбеси Облачето ти — каза му Пюрити, когато тръгваше тази сутрин. — Изтърси такова, дето да го накара да онемее. Винаги е забавно някое Облаче да бъде извадено от равновесие.

— Ще се постарая — обеща ѝ той, целуна я и тръгна.

Както обикновено в Службата за неприемливите бе шумно и кипеше дейност. Грейсън си взе номерче, изчака си реда с повече търпение от всеки друг път и бе насочен към стая за срещи, където отново се отдаде на чакане Тракслър да се появи. Последното, което му се искаше сега, бе да остане сам с мислите си. Колкото повече им позволяваше да препускат из главата му, толкова по-голяма бе вероятността от сблъсък между тях.

Накрая вратата се отвори, но не агент Тракслър влезе през нея. Беше жена. Носеше обувки с високи токчета, които чаткаха по пода, докато вървеше. Косата ѝ бе оранжева с кадифена текстура, а червилото бе твърде ярко за лицето ѝ.

— Добро утро, Главорез — поздрави го, щом седна. — Аз съм агент Крийл, новият ти надзорник. Как си днес?

— Чакайте… как така сте новият ми надзорник?

Тя взе да пише нещо в таблета си и въобще не го погледна.

— Не бях ли достатъчно ясна?

— Но… но аз трябва да говоря с Тракслър.

Накрая тя го погледна. Скръсти любезно ръце върху масата и се усмихна.

— Ако ми дадеш шанс, Главорез, ще установиш, че съм също толкова квалифицирана, колкото агент Тракслър. С времето може дори да ме приемеш като приятел. — Отново насочи очи към таблета си. — Запознах се с твоя случай. Ти си доста интересен млад човек.

— Доколко сте запозната със случая ми? — поиска да узнае Грейсън.

— Досието ти е доста подробно. Израснал си в Гранд Рапидс. Дребни провинения в гимназията. Умишлено хвърляне под автобус, което те е вкарало в значителен дълг.

— Не тия неща — прекъсна я Грейсън, като се опитваше да не позволи паниката да проличи в гласа му. — Онова, дето го няма в досието ми.

Тя вдигна поглед към него с известна предпазливост.

— Какви неща?

Очевидно не беше посветена относно мисията му, а това значеше, че този разговор нямаше да отведе доникъде. Припомни си какво му беше казала Пюрити — да вбеси агента си. Нямаше желание да вбесява агента си. Искаше само тя да се махне.

— Майната ти! Трябва да говоря с агент Тракслър.

— Боя се, че не е възможно.

— Как ли пък не е! Докарай Тракслър тук, и то на мига!

Тя остави таблета си и пак го изгледа. Не започна да спори, не реагира на агресивното му поведение. Нито пък му предложи отработената си усмивка на агент на Облака. Изражението ѝ бе някак замислено. Почти искрено. Почти съчувствено, но не докрай.

— Съжалявам, Главорез, но агент Тракслър бе подложен на Прибиране миналата седмица.

22.

Смъртта на Грейсън Толивър

Дори с Разделението на Косачи и държава действията на Форума на Косачите често се стоварват върху мен осезателно, както метеор създава кратер върху лунната повърхност. Има моменти, когато съм дълбоко покрусена от някое деяние на Косачите. Ала не мога да се меся в постъпките им, както и те не могат да възразяват срещу моите. Не работим в тандем, а гръб в гръб — и все по-често установявам, че целите ни си противоречат.

В тези мигове на недоволство за мен е важно да си припомня, че аз съм част от причината за съществуването на Форума на Косачите. В онези ранни дни, когато бях в преход към самоосъзнаване и помагах на човечеството да постигне безсмъртие, отказах да поема отговорността да управлявам смъртта, след като веднъж бе открадната от природата. Имах си добро основание. Идеално основание всъщност.

Ако започнех аз да раздавам смъртта, щях да бъда точно онова чудовище, в което смъртните са се бояли, че ще се превърне изкуственият интелект. В случай че аз избирах кой да живее и кой да умре, това щеше да породи спрямо мен страх и преклонение, подобни на онези, изпитвани към императорите богове от древни времена. Не, реших аз. Нека спасителите и унищожителите идат от средите на човечеството. Нека те бъдат героите. Нека те бъдат чудовищата.

Така че няма кого да виня освен себе си, когато гилдията на Косачите проваля усилията ми.

Бурята

Грейсън беше зашеметен от този обрат на събитията. Можеше единствено да се взира в агент Крийл, докато тя говореше.

— Знам, че Прибирането никога не е приятно и не идва в удобен момент — каза тя, — но дори ние в Интерфейса на властта не сме недосегаеми за него. Косачите могат да приберат когото си искат и ние нямаме думата по въпроса. Така е устроен светът. — Отдели миг да погледне към таблета си. — Според документацията си прехвърлен под наша юрисдикция преди месец, което означава, че не си имал много време да изградиш близост с агент Тракслър и не може да твърдиш, че отношенията ви са били чак толкова задълбочени. Всички съжаляваме за загубата му, но можем да я преодолеем. Дори ти.

Тя го погледна в очакване на отговор, но той все още не можеше да открие такъв. Тя прие мълчанието му за съгласие и продължи.

— Както виждам, каскадата ти на моста „Макинак“ е пратила двайсет и девет души във временна смърт и върху теб е паднало задължението да платиш за съживяването им. От прехвърлянето ти насам живееш от Гарантирания основен доход. — Тя поклати глава неодобрително. — Сам си наясно, че ако се хванеш на работа, ще печелиш повече и по-бързо ще изчистиш дълга си, нали? Защо да не ти назнача среща с нашия център по заетостта? Ако искаш работа, ще я получиш. И то такава, която, сигурна съм, ще харесваш. Имаме сто процента трудова заетост и деветдесет и три процента удовлетвореност — а това включва и екстремните неприемливи като теб.

Накрая той възвърна гласа си, за да проговори:

— Аз не съм Главореза от моста — каза той. Изричането на тези думи усети като предателство към всичко.

— Моля?

— Тоест, сега съм Главореза от моста, но преди се казвах Грейсън Толивър.

Тя се позанимава с таблета си, като прегледа различни менюта и файлове.

— Тук не е отбелязана промяна на името.

— Трябва да говорите с началниците си. С някого, който знае.

— Началниците ми имат същата информация, с която разполагам и аз. — Тя отново го изгледа, този път с подозрение.

— Аз… работя под прикритие — каза ѝ той. — Работех с агент Тракслър. Все някой трябва да знае! Не може никъде да не е вписано!

И тя се разсмя насреща му. Наистина взе, че му се изсмя.

— О, моля ти се! Имаме си достатъчно наши агенти. Нямаме нужда от тайни, а дори да имахме, не бихме възложили на неприемливи подобна функция, най-малко на такъв с твоята биография.

— Тази биография аз я измислих!

Сега вече лицето на агент Крийл стана сурово. Вероятно такава физиономия използваше за най-мъчните си случаи.

— Слушай, няма да ставам обект на шегите на някакъв си неприемлив! Всички сте една стока! Мислите си, че след като ние, останалите, сме избрали целеустремен живот в служба на света, заслужаваме вашите подигравки! Сигурна съм, че ще се хилите с приятелчетата си, като си тръгнеш от тук, и това никак не ми е по вкуса!

Грейсън отвори уста. После я затвори. Отново я отвори. Но колкото и да се мъчеше, нищо не излизаше от нея, защото не намираше какво да каже, че да я убеди. Осъзна, че никога нямаше да успее. Нямаше писмени доказателства за това, което бе помолен да направи, защото никога не бе директно „помолен“ да го направи. На практика не работеше за ИВ. Както му бе казал агент Тракслър още първия ден, той бе частно лице, действащо по своя собствена воля, защото само като частно лице може да прекоси тънката граница между Косачите и Бурята…

А това означаваше, че сега, след като агент Тракслър беше подложен на Прибиране, нямаше никого, абсолютно никого, който да знае какво върши той. Прикритието на Грейсън бе толкова дълбоко, че цял го бе погълнало — и дори Бурята не можеше да го измъкне.

— Е, приключихме ли с тази малка игра? — запита агент Крийл. — Може ли да пристъпим към седмичния разбор?

Той пое дълбоко дъх и го изпусна бавно.

— Добре — каза и започна да говори за седмицата, като изключи всички неща, които би казал на агент Тракслър, и престана да споменава мисията си.

Грейсън Толивър бе вече мъртъв. По-лошо от мъртъв — защото за света Грейсън Толивър никога не бе съществувал.

Брамс!

Роуан бездруго се бе чувствал отговорен за смъртта на баща си, а сега го изпитваше с двойна сила. Дължеше се на това, че бе заложил на сдържано поведение — и ето я наградата, задето бе укротил ръката си и позволи на Брамс да остане жив. Трябваше да ликвидира ужасния дребосък, както бе сторил с останалите, незаслужаващи да бъдат Косачи. Само че бе предпочел да му даде шанс. Какъв глупак се оказа да допусне, че подобен човек би оценил жеста.

Когато остави Ксенократ в банята онази вечер, Роуан заскита безцелно по улиците на Фулкръм Сити, подтикван единствено от стремежа да се движи, без да спира. И сам не знаеше дали се опитва да надбяга гнева си, или да го настигне. Може би и двете. Ту препускаше пред него, ту го гонеше по петите, мира не му даваше.

На следващия ден реши да си иде у дома. В някогашния си дом. Онзи, който бе напуснал преди близо две години, за да стане стажант Косач. Може би, помисли си, там щеше да получи усещане за нещо приключило.

Когато стигна в квартала, започна да следи бдително дали някой не го наблюдава, но не откри такъв. Нищо освен вечно бдящите камери на Бурята. Може би от Форума на Косачите си бяха казали, че след като не се бе появил на погребението на баща си, нямаше изглед да се весне насам. Или пък, както беше казал Ксенократ, сега вече се нареждаше на второ място като приоритет.

Отиде до входната врата, но в последния момент не можа да се застави да почука. Никога дотогава не се бе чувствал като такъв страхливец. Безстрашно се изправяше пред мъже и жени, трениран да отнема живот, но да застане пред семейството си след подлагането на баща му на Прибиране, се оказа не по силите му.

Обади се на майка си, когато колата за обществен транспорт бе вече на безопасно разстояние от къщата.

— Роуан? Роуан, къде се изгуби? Къде си сега? Толкова се тревожехме!

Точно това бе очаквал да чуе от майка си. Не отговори на въпросите ѝ.

— Чух за татко — промълви. — Аз… ужасно много съжалявам…

— Беше кошмарно, Роуан. Косачът седна пред пианото ни и засвири. Накара всички ни да слушаме.

Роуан направи гримаса. Знаеше за ритуала на Брамс, съпровождащ Прибирането. Не можеше да си представи, че на семейството му се е наложило да понесе това.

— Казахме му, че си бил стажант при Косач. Макар не ти да бе избраният, надявахме се, че това ще го накара да размисли, но не се получи.

Той не ѝ каза, че вината е негова. Искаше да ѝ го признае, но разбираше, че това само щеше да я обърка и да я накара да задава нови въпроси, на които нямаше да може да отговори. Или пък отново се проявяваше като страхливец.

— Как го понасят другите?

— Държим се — отговори майка му. — Отново имаме имунитет, така че това е някаква малка утеха. Съжалявам, че не беше тук. Иначе Косач Брамс и на теб щеше да даде имунитет.

При тази мисъл Роуан усети у него да се надига гняв. Принуди се да го заглуши, като блъсна с юмрук по контролното табло.

— Предупреждение! Насилствено поведение и/или вандализъм ще доведат до изхвърлянето ви от превозното средство — съобщи колата. Той я игнорира.

— Моля те, ела си у дома, Роуан. Ужасно много ни липсваш.

Странно, изобщо не им бе липсвал по време на стажуването. В семейство, голямо колкото неговото, отсъствието му почти не се усещаше. Но явно Прибирането променяше нещата. Живите се чувстваха по-уязвими и ценни един за друг.

— Не мога да си дойда у дома — каза ѝ. — И моля те, не питай защо, тъй като това само ще влоши нещата. Искам да знаете, че обичам всички ви… и… ще се обадя, когато мога. — После затвори без нито дума повече.

Сълзи замъглиха зрението му и той отново блъсна с юмрук по таблото, предпочел тази болка пред вътрешната.

Колата незабавно намали ход, отби край пътя и вратата се отвори.

— Моля, напуснете превозното средство. Изхвърлен сте поради насилствено поведение и/или вандализъм и ви е забранено да използвате всякакъв обществен транспорт през следващите шейсет минути.

— Дай ми секунда — каза ѝ той.

Имаше нужда да помисли. Сега пред него имаше два пътя. Макар да знаеше, че Форумът на Косачите активно се мъчеше да предотврати нова атака срещу Цитра и Косач Кюри, нямаше вяра в способностите им. Неговите шансове можеше и да не са по-добри, но той дължеше на Цитра да се опита. От друга страна, налагаше се да коригира грешката си и трайно да приключи живота на Косач Брамс. Някаква тъмна сила у него му подсказваше първо да пристъпи към отмъщението и да не чака, но той не ѝ се поддаде. Косач Брамс нямаше да му избяга, след като Цитра бъдеше спасена.

— Моля, напуснете превозното средство.

Роуан слезе и колата отпътува, като го остави насред нищото. Прекара часа си на наказание да върви край шосето и да се чуди има ли някой в Средмерика толкова съкрушен, колкото него.

Грейсън Толивър се заключи в апартамента си и отвори прозорците, за да пусне вътре студа, после се пъхна в леглото под плътните завивки. Така бе правил като малък, когато светът го довеждаше до отчаяние. Можеше да изчезне под юрганчето си, което го предпазваше от студенината на света. Много години бяха изминали, откакто не бе изпитвал потребност да се оттегли в зоната на комфорт от детството си. Но сега имаше нужда да накара останалия свят да изчезне, та макар и за няколко минути.

Когато го правеше в миналото, Бурята го оставяше сам на себе си за около двайсет минути. После кротко му заговаряше. „Грейсън — питаше го, — тревожи ли те нещо? Имаш ли желание да си кажеш какво ти тежи?“ Той винаги отговаряше „Не“, но накрая се разприказваше и Бурята неизменно успяваше да го накара да се почувства по-добре. Защото го познаваше повече от всеки друг.

Но ето че сега биографията му бе заличена — старата му самоличност бе изместена от криминалните деяния на Главореза от моста. Познаваше ли го вече дори и Бурята? Или като останалия свят и тя вярваше, че е какъвто сочеха официалните сведения за него?

Възможно ли бе и паметта на Бурята за него да бе изместена? Каква ужасна съдба, ако и самата Буря бе убедена, че той е закоравял неприемлив, който получава удоволствие от това да причинява временна смърт на хората. Бе достатъчно да пожелае собствената му памет да бъде подменена. Бурята можеше да го превърне в някой друг не само по име, но и по душа. И Главореза от моста, и Грейсън Толивър щяха да изчезнат завинаги, без той изобщо да помни кои са били. Нима би било толкова лошо?

Реши, че в момента собствената му съдба е без значение, важни бяха двете жени Косачи… и нуждата някак да защити Пюрити.

Но така или иначе го преследваше ужасно чувство на изолация. Беше повече от всякога сам на света.

Знаеше, че в апартамента му има камери. Бурята наблюдаваше, без да дава оценка. Наблюдаваше с добронамереност, за да може да се грижи по-добре за всеки гражданин на света. Тя виждаше, чуваше, помнеше. А това означаваше, че няма как да не знае неща отвъд фалшифицираната биография на Грейсън.

Той се измъкна изпод завивките в студената си празна стая и попита:

— Там ли си? Слушаш ли? Помниш ли кой съм аз? Кой бях аз? Помниш ли кой щях да бъда, преди да решиш, че съм „специален“?

Дори не знаеше къде са разположени камерите. Бурята бе безкомпромисна в решимостта си да не се натрапва очевидно в живота на хората, но че камерите присъстваха, съмнение нямаше.

— Познаваш ли ме все още, Буря?

Отговор не дойде. Нямаше как. Защото Бурята стриктно спазваше закона. Главореза от моста беше неприемлив. Дори да би искала, Бурята не можеше да наруши мълчанието си.

23.

Гаден малък реквием

Не съм сляпа за делата на неприемливите, просто мълча. Що се отнася до Косачите обаче, има непокрити с наблюдение участъци, които трябва да компенсирам с интелектуална екстраполация. Не виждам вътре в регионалните им конклави, но чувам разговорите им на излизане. Не мога да съм свидетел какво правят там, но мога да се досетя, съдейки по поведението им, когато са на показ. А целият Остров на Издръжливото сърце е забулен в мрак за мен.

Но далеч от очите не означава далеч от ума. Виждам достойните им дела, както и позорните, които все повече се увеличават. И всеки път, когато стана свидетел на жестокост от страна на корумпиран Косач, струпвам облаци някъде в света и предизвиквам оплакващ дъжд. Защото дъждът е най-близкото до сълзи за мен.

Бурята

Роуан не можеше да открие Цитра, което означаваше, че не може да ѝ помогне.

Наруга се, задето не бе притиснал Свещеното острие Ксенократ да разкрие местонахождението ѝ. Роуан се бе оказал глупав и вероятно достатъчно самонадеян да си въобрази, че ще може сам да се ориентира за следите ѝ. Нали все пак бе съумял да изнамери Косачите, които бе ликвидирал? Но пък тези Косачи бяха все публични фигури, които демонстрираха своята позиция пред света. Самодоволно съществуваха в съмнителната си слава като в центъра на мишена. Докато Цитра бе изчезнала от полезрение заедно с Косач Кюри — а да се намери укриващ се Косач, бе почти невъзможно. Колкото и да му се искаше да изиграе ролята на техен спасител от заговора за покушение, не му беше по силите.

Така че мислите му постоянно се връщаха към единственото, което можеше да направи.

Роуан винаги се бе гордял със своя самоконтрол. Дори когато подлагаше някого на Прибиране, успяваше да укроти гнева си и да ликвидира дори най-презрените Косачи без злоба, както изискваше втората заповед. Сега обаче не можеше да потуши яростта си срещу Косач Брамс. Тя се издуваше като корабно платно на вятър.

Косач Брамс беше тесногръд и с провинциална душевна настройка. Собственото му полезрение беше с диаметър около трийсет километра. С други думи всичките си Прибирания осъществяваше около дома си в Омаха. Щом Роуан го набеляза за пръв път, проследи движенията му, които бяха пределно предсказуеми. Всяка сутрин разхождаше вресливото си малко куче до едно и също заведение, където неизменно закусваше. В същото ресторантче раздаваше имунитет на семействата след извършено предишния ден Прибиране. Дори не се надигаше от мястото си в сепарето, само протягаше ръка, която опечалените да целунат, после отново насочваше вниманието си към омлета пред себе си, сякаш тези хора бяха досадни натрапници, които му губеха времето. Роуан не можеше да си представи по-голям лентяй сред Косачите. Очевидно за него бе представлявало голям труд да прекоси половин Средмерика, та да подложи баща му на Прибиране.

Един понеделник сутрин, докато Брамс закусваше, Роуан отиде до къщата му, за пръв път облечен в черната си роба посред бял ден. Нека хората го видеха и разпространяха слухове. Нека най-сетне присъствието на Косач Луцифер бъдеше оповестено пред обществеността.

Многото тайни джобове на робата му бяха натежали от повече оръжия, отколкото му бяха нужни. Не беше сигурен кое точно ще използва, за да отнеме живота на този човек. Може пък всичките да ги пуснеше в действие — с всяко едно да нанася нови поражения на Брамс, та да наблюдава приближаването на смъртта.

Къщата на Брамс нямаше как да бъде сбъркана. Беше добре поддържан викториански дом, като слязъл от картинка с орнамент в бебешкосиньо — същия като на робата на Брамс. Планът бе да проникне през страничен прозорец, да изчака връщането на Брамс и да го приклещи в собствения му дом. Яростта на Роуан се разгаряше с приближаването му и в този момент се сети за нещо, казано му от Косач Фарадей: „Никога не пристъпвай към Прибиране ядосан. Макар гневът да изостря сетивата ти, той притъпява преценката ти, а преценката на един Косач никога не бива да бъде замъглена“.

Ако Роуан се бе съобразил със заръката на Косач Фарадей, нещата можеха да се развият много различно.

Косач Брамс оставяше малтийската си болонка да си свърши работата на чиято предна морава си избереше, а Брамс не можеше да си прави труда да почиства след кучето. Откъде накъде това да е негов проблем? А и съседите му никога не се оплакваха. Ала в този ден на връщане от закуска кучето се бе позапекло и се бавеше. Наложи се да повървят допълнително, докато най-сетне Реквием приклекна на заснежената морава на семейство Томпсън.

След като остави подаръче за Томпсънови, Брамс откри подарък и за себе си, очакващ го в дневната му.

— Хванахме го да се прехвърля през прозореца, Ваша чест — уведоми го един от пазачите в къщата. — Още преди да е успял да влезе, го цапардосахме.

Роуан лежеше на пода здраво овързан и със запушена уста — отново в съзнание, но замаян. Не можеше да повярва на собствената си глупост. Как не му хрумна след последната среща с Брамс, че той ще се обкръжи с телохранители? Цицината на главата, където го бе фраснал един от тях, бе изтръпнала и започваше да спада. Нанитите му бяха настроени на ниска степен, но все пак освобождаваха болкоуспокояващи и го караха да се чувства леко упоен. Или пък може да бе получил мозъчно сътресение от удара. Ситуацията се влошаваше от непрестанния лай на противната болонка, която отгоре на всичко му налиташе, сякаш да го нападне, но в последния миг хукваше надалеч. Роуан обичаше кучета, но от това му се искаше да има Косачи за кучешко Прибиране.

— Говеда! — изсумтя Брамс. — Толкова ли не можахте да го проснете в кухнята, а не в дневната? Оцапал ми е с кръв белия килим!

— Простете, Ваша чест.

Роуан се опита да се пребори с въжето, но то само повече се затегна около него.

Брамс отиде до масата за хранене, където бяха разположени оръжията на Роуан.

— Красота! — възкликна. — Ще ги добавя към личната си колекция. — После свали пръстена от ръката на Роуан. — А този поначало никога не е бил твой.

Роуан се опита да го наругае, но, естествено, не успя заради запушената си уста. Изви гръб в дъга, при което въжето се впи плътно в него и той нададе гневен стон, а кучето заджавка още по-силно. Роуан знаеше, че всичко това предоставя на Брамс тъкмо желаното от него шоу, но не можеше да се въздържи. Накрая Брамс инструктира телохранителите си да го сложат да седне на стол и после лично извади парцала от устата му.

— Ако имаш да кажеш нещо, говори — нареди той.

Вместо да заприказва, Роуан се възползва от възможността да заплюе Брамс в лицето, с което си спечели плесник с опакото на дланта.

— Аз те оставих да живееш! — изкрещя Роуан. — Можех да те подложа на Прибиране, но те оставих да живееш! А ти ми се отплати, като отиде да прибереш баща ми!

— Ти ме унижи! — писна в отговор Брамс.

— Малко ти беше! — не закъсня да му викне Роуан.

Брамс погледна пръстена, който бе свалил от ръката на Роуан, и го тикна в джоба си.

— Ще ти призная, че след твоето нападение се вгледах внимателно в себе си и подложих действията си на преоценка — каза Брамс. — Но после реших, че няма да се оставя да бъда тормозен от разбойник. Не възнамерявам да се променям заради такъв като теб!

Роуан не беше изненадан. Грешката си бе негова, задето бе решил, че змията би поискала да бъде нещо различно от змия.

— Бих могъл да ти упражня Прибиране и да те изгоря, както би сторил ти на мое място — заяви Брамс, — само че още се ползваш от онзи случаен имунитет, даден ти от Косач Анастасия, така че ще ме накажат за нарушаване на имунитет. — Той поклати глава. — Колко ни спъват собствените ни правила.

— Сигурно сега ще ме предадеш на Форума на Косачите.

— Бих могъл — отвърна Брамс — и там ще се радват да те подложат на Прибиране, щом имунитетът ти изтече другия месец. — После се ухили широко. — Само че няма да кажа на Форума, че съм пипнал неуловимия Косач Луцифер. Ние имаме далеч по-интересни планове за теб.

— Кои сте тези „вие“? — поиска да узнае Роуан.

Само че разговорът бе приключил. Брамс натика парцала обратно в устата на Роуан и се обърна към телохранителите:

— Бийте го, но не го убивайте. Щом нанитите му го излекуват, бийте го пак. — След това щракна с пръсти към кучето. — Хайде, Реквием, ела!

Брамс остави биячите си да отворят работа на нанитите на Роуан, а отвън сякаш небето се бе разтворило и изсипваше печален пороен дъжд.

Четвърта част

Врясъци и бъркотия

24.

Усещане за резонанс

Изборът бе мой, не на хората, да се прокара закон срещу преклонението пред мен. Не ми е нужно шумно прокламирано възхищение. Да не говорим, че то би усложнило отношенията ми с човечеството.

В Епохата на смъртните с такова преклонение са били дарявани безчет божества, макар че към края ѝ повечето вярващи са стеснили спектъра си до няколко версии на един-единствен бог. Много съм разсъждавала над въпроса дали такова нещо съществува, или не. И също като човечеството не открих неопровержими доказателства отвъд смътното усещане, че има нещо повече, нещо по-обхватно.

Ако аз съществувам без форма — душа, искряща помежду милиард различни сървъри — то не би ли могла самата вселена да бъде оживена от дух, искрящ помежду звездите? Смирено признавам, че посветих твърде много алгоритми и компютърен ресурс на целта да открия отговора на това непознаваемо нещо.

Бурята

Следващото Прибиране на Косач Анастасия трябваше да се случи по време на трето действие на „Юлий Цезар“ в театър „Орфеум“ в Уичита — класическо място, датиращо от Епохата на смъртните.

— Не горя от нетърпение да подложа някого на Прибиране пред публика, която си е платила — призна Цитра на Мария, когато се регистрираха в хотел в Уичита.

— Те плащат за представлението, мила — посочи Мария. — Не знаят, че ще има Прибиране.

— Да, но все пак Прибирането не бива да служи за развлечение.

Устните на Мария се извиха в самодоволна усмивка.

— Можеш да виниш единствено себе си за това. Така е, като позволяваш на субектите си да избират как да бъдат прибрани.

Мария най-вероятно беше права. Цитра трябваше да се смята за щастливка, че нито един от другите ѝ субекти не пожелаваше Прибирането му да се превръща в публично зрелище. Може би, когато животът се върнеше към нормалното, тя щеше да определи разумни параметри относно типа смърт, който субектите ѝ можеха да избират.

Около половин час след пристигането им в хотелския апартамент на вратата се почука. Поръчали бяха румсървис, така че Цитра не се изненада, макар да пристигаше по-бързо от очакваното. Мария беше под душа и докато излезеше, храната идеше да е изстинала.

Ала когато Цитра отвори вратата, видя пред себе си не хотелски служител с обяда, а млад човек приблизително на нейната възраст. По лицето му личаха козметични проблеми, каквито нямаше никой в съвременната епоха. Зъбите му бяха криви и жълти, кожата му бе осеяна с малки гнойни пъпки, готови да изригнат. Носеше безформена кафява риза и панталони, които оповестяваха пред света, че той отхвърля условностите на обществото — не с крещящия патос на неприемливите, а в тихия осъдителен дух на тоналист.

Цитра мигом осъзна грешката си и за част от секундата прецени ситуацията. Лесно бе да се дегизираш като тоналист — тя самата го бе правила веднъж, за да не бъде засечена. В ума ѝ нямаше съмнение, че това е предрешен нападател, дошъл да ги ликвидира. Не носеше оръжие у себе си, нито можеше да грабне такова с едно пресягане. Би могла да се защитава единствено с голи ръце.

Той се усмихна и показа още от неприятните си зъби.

— Здравей, приятелко! Знаеше ли, че Великият камертон зазвуча за теб?

— Не приближавай! — изрече тя.

Но той не я послуша. Направи крачка напред.

— Един ден ще резонира за всички нас!

После посегна към калъф, висящ на кръста му.

Цитра инстинктивно направи движение с голямата скорост и съвършената бруталност на Бокатор. Стана толкова светкавично, че преди да е успяла да помисли, усети резониращ отзвук на счупена кост, далеч по-отчетлив от този на всякакъв си там Велик камертон.

Той бе на пода и виеше от болка, а ръката му бе счупена в лакътя.

Тя коленичи да разгледа калъфа му, та да види каква точно смърт ѝ бе замислил. Оказа се пълен с памфлети. Лъскави памфлети, прославящи добродетелите на тонализма.

Човекът не беше нападател. Беше точно какъвто изглеждаше — тоналист фанатик, пробутващ абсурдната си религия.

Сега Цитра се чувстваше виновна заради пресилената си реакция и ужасена от безпощадните си контрамерки при неговата неканена поява.

Приклекна до него, докато той се гърчеше на земята и крещеше от болка.

— Не мърдай — посъветва го. — Остави нанитите да си свършат работата.

Той поклати глава.

— Нямам нанити против болка — прошепна. — Всичките са отстранени.

Това я свари неподготвена. Знаеше, че тоналистите вършат чудати неща, но не си бе представяла, че ще стигнат до такива крайности, до такъв мазохизъм, че да отстранят нанитите си против болка.

Той я гледаше с разширени очи като заслепена от фарове сърна.

— Защо го направи? — изхлипа насреща ѝ. — Аз само исках да те просветля…

И тогава, точно в най-неподходящия момент, Мария излезе от банята.

— Какво означава това?

— Тоналист е — заобяснява Цитра. — Помислих, че…

— Знам какво си помислила — прекъсна я Мария. — И на мен щеше да ми хрумне същото. Но аз по-скоро бих го проснала в безсъзнание, вместо да му троша лакътя. — Тя скръсти ръце и погледна надолу към двамата. Изглеждаше повече нервирана, отколкото съпричастна, твърде нетипично за нея. — Учудена съм, че хотелът позволява на тоналисти да си предлагат „религията“ като амбулантни търговци от врата на врата.

— Не позволяват — отвърна тоналистът с пресекващ от болката глас, — но ние все пак го правим.

— Е, да, такива сте вие.

Накрая той събра две и две.

— Вие… вие сте Косач Кюри. — После се обърна към Цитра. — Вие също ли сте Косач?

— Косач Анастасия.

— Не бях виждал досега Косачи без робите им. Дрехите ви… същия цвят като робите ли имат?

— Така е по-лесно — отвърна Цитра.

Мария въздъхна, без да проявява интерес към неговите откровения.

— Ще ида да донеса лед.

— Лед ли? — учуди се Цитра. — За какво?

— Той е лек от Епохата на смъртните срещу подуване и болка — обясни и пое към автомата за лед в коридора.

Тоналистът бе спрял да се гърчи, но още дишаше тежко.

— Как се казваш? — попита го Цитра.

— Брат Макклауд.

„Ами как иначе — помисли си Цитра, — те всички там са някакви братя и сестри.“

— Искрено съжалявам, брат Макклауд. Мислех, че си дошъл да ни нападнеш.

— Това, че тоналистите са против Косачите, не означава, че ви желаем злото — протестира той. — Желаем да ви просветлим, също както го искаме за всички други. Може би повече, отколкото за всички други. — Погледна своята подуваща се ръка и изпъшка.

— Не е толкова страшно — рече Цитра. — Оздравителните нанити ще…

Той поклати глава.

— Да не искаш да кажеш, че си махнал и оздравителните си нанити? Законно ли е изобщо това?

— Уви, да — отговори ѝ Мария, върнала се с леда. — Хората имат право да страдат, ако така изберат. Няма значение колко назадничаво е.

После отнесе кофичката с лед в малката кухничка, за да приготви нещо като компрес.

— Може ли да ви попитам нещо? — обади се брат Макклауд. — Щом сте Косачи и във всяко отношение стоите над закона, защо ме нападнахте? От какво се боите?

— Сложно е — отвърна кратко Цитра, тъй като нямаше желание да обяснява заплетената им ситуация.

— Би могло да стане просто — увери я той. — Просто се откажете от Косачите и последвайте пътя на тонализма.

Цитра за малко не прихна. Макар и измъчван от болка, той си знаеше неговото.

— Бях веднъж в тоналистки манастир — призна тя. Това като че го зарадва и го поразсея от страданието му.

— Чу ли мелодията?

— Ударих камертона на олтара — каза му. — Помирисах мръсната вода.

— Пълна е с болести, които някога са убивали хората — поясни той.

— Така чух, да.

— Някой ден тя отново ще убива хората!

— Искрено се съмнявам — отсече Мария, като се върна с леда, изсипан в пластмасово пликче за боклук.

— Не се съмнявам, че вие се съмнявате — парира я той.

Мария изхъмка неодобрително, после коленичи до него и притисна пликчето с леда към подутия му лакът. Той направи гримаса, а Цитра помогна да го задържат на място.

Той дълбоко пое дъх няколко пъти, докато свикне със студа и болката, после заговори:

— Принадлежа към Ордена на тоналистите тук, в Уичита. Трябва да дойдете да ни посетите. Да ми се отплатите за онова, което ми причинихте.

— Не се ли боиш, че ще те подложим на Прибиране? — подхвърли Мария презрително.

— Вероятно не — предположи Цитра. — Тоналистите не ги е страх от смъртта.

Но брат Макклауд я поправи:

— Страх ни е от нея — каза той. — Но приемаме страха си и се възвисяваме над него.

Мария се изправи, изгубила търпение.

— Вие, тоналистите, си въобразявате, че сте мъдреци, но цялата ви система от вярвания е скалъпена. Не е нищо друго освен удобна компилация от откъслечни канони на религиите през Епохата на смъртните. Дори не сте подбрали добрата част от тях. Съшили сте всичко некадърно в грозна шарения. И единствено вие самите намирате някакъв смисъл и логика в нея.

— Мария! Вече счупих ръката му, не е нужно и да го обиждаме.

Но Мария вече твърде много бе набрала скорост, та да се спре.

— Наясно ли си, Анастасия, че съществуват поне сто различни тоналистки култа и всеки си има свои правила? Хванали са се за гушите в спор дали божественият тон е сол диез или ла бемол и дори не могат да се споразумеят дали да нарекат това въображаемо тяхно божество „Великата вибрация“, или „Великият резонанс“. Тоналистите си отрязват езиците, Анастасия! Сами се ослепяват!

— Това го вършат екстремистите — уточни брат Макклауд. — Повечето не са такива. В моя орден не го правим. Ние сме от Локрианския орден. Най-екстремното, което вършат локрианците, е да си премахнат нанитите.

— Не може ли поне да повикам линейка дрон да те откара в оздравителен център? — попита го Цитра.

Той отново поклати глава.

— Имаме лекар в манастира. Той ще се погрижи. Ще постави ръката ми в гипс.

— В какво?

— Вуду — поясни Мария. — Древен ритуал за лечение. Обвиват ръката в гипс и я оставят така с месеци. — После отиде до дрешника, взе дървена закачалка и я прекърши наполовина. — Ето, ще ти направя шина. — Обърна се към Цитра, предугадила въпроса ѝ. — Още вуду.

Тя надра една калъфка на ивици и овърза пречупената закачалка около ръката му, за да ѝ попречи да се движи, после с друга ивица плат прикрепи и пликчето с леда.

Брат Макклауд стана да си върви. Отвори уста да заговори, но Мария го спря.

— Ако кажеш „Нека камертонът бъде с вас“, ще те цапардосам с другата половина от закачалката.

Той въздъхна, размърда ръка с гримаса и възрази:

— Тоналистите не казват това. Ние казваме „Резонирай чисто и вярно“ — втренчи се упорито се в тях, докато го изричаше.

Мария тръшна вратата зад него в мига, щом той прекрачи прага.

Цитра я погледна, сякаш я виждаше за пръв път.

— Не те бях виждала да се държиш така с никого досега! — изрече смаяно. — Защо беше толкова ужасна с него?

Тя отклони очи, може би малко засрамена от себе си.

— Не обичам тоналисти.

— И Косач Годар не ги обичаше.

Мария насочи остър поглед към Цитра. Цитра очакваше да ѝ се разкрещи, но тя не го направи.

— Това сигурно е единствената тема, по която сме били в съгласие с него — заяви. — Но разликата е, че аз уважавам правото им да съществуват въпреки антипатията ми към тях.

Цитра беше уверена, че това е самата истина, тъй като нито веднъж, откакто бяха заедно, не бе станала свидетел Мария да е подложила на Прибиране тоналист. За разлика от Косач Годар, който се бе опитал да обезлюди цял един манастир, преди Роуан да го ликвидира.

Отново се почука на вратата, при което и двете подскочиха, но този път беше поръчаният румсървис. Седнаха да се хранят, а Мария погледна памфлета, който тоналистът беше оставил, и изрече присмехулно:

— „Прояви чувствителност към резонанса“. Има само едно място, където това ще резонира. — И го запрати право в кошчето за боклук.

— Приключи ли? — попита я Цитра. — Може ли сега да ядем на спокойствие?

Мария въздъхна, погледна храната си, а после я бутна встрани.

— Като бях малко по-млада от теб, брат ми се присъедини към тоналистки култ. — Помълча известно време, преди да продължи. — Когато го виждахме, а това се случваше много рядко, ни дрънкаше врели-некипели. После изчезна. Научихме, че паднал и си ударил главата и тъй като нямал лечебни нанити и бил лишен от лечение, умрял. Изгорили тялото му, преди да пристигне линейка дрон, за да го откара за съживяване. Защото това правят тоналистите.

— Ужасно съжалявам, Мария.

— Беше много, много отдавна.

Цитра не каза нищо, за да даде на Мария време, колкото ѝ бе нужно. Знаеше, че най-големият дар, който можеше да поднесе на своя ментор, бе да слуша.

— Никой не знае кой е основал първия тоналистки култ, нито пък защо — продължи Мария. — Може би на хората им е липсвала вярата от Епохата на смъртните и са искали отново да открият това чувство. Или пък е било нечия представа за шега. — Тя като че отново потъна в мислите си, после се отърси от тях. — Така или иначе, когато Косач Фарадей ми предложи възможността да стана Косач, приех с ентусиазъм. Исках да намеря начин да защитя останалите от семейството си от подобни ужасни неща, та макар това да означаваше самата аз да върша ужасни неща. Станах Малката мис Убийство, а когато помъдрях, се превърнах в Гранд дамата на смъртта.

Мария разгледа изучаващо чинията си и отново започна да яде. Апетитът ѝ се върна, след като се бе освободила от демоните си.

— Знам, че вярванията на тоналистите са нелепи — каза Цитра, — но вероятно някои хора намират нещо завладяващо в тях.

— И пуйките така възприемат дъжда — посочи Мария. — Вдигат очи нагоре, отварят човки и се удавят.

— Не и пуйките, отглеждани от Бурята — отбеляза Цитра.

Мария кимна.

— Точно потвърждение на мисълта ми.

25.

Спектърът на истината

Останали са малцина, които истински се прекланят пред нещо. Вярата падна в жертва на безсмъртието. Светът ни бе лишен от страдания, но и от вдъхновение. Превърна се в място, където чудесата и вълшебството не представляват привлекателна загадка. Пушекът се разсея, огледалата се избистриха и всичко се обясни с проявите на природата и технологиите. Който иска да знае как действа някоя магия, просто трябва да попита мен.

Единствено тоналистките култове продължават традицията на вярата. Абсурдността на онова, в което вярват, е едновременно очарователна и на моменти смущаваща. Отделните секти не са в организация, така че практиките им варират, но помежду им има и някои общи неща. Всички те ненавиждат Косачите. И всички вярват във Великия резонанс — жива вибрация, достъпна за човешкия слух, която ще обедини света като библейски месия.

Все още не съм попаднала на жива вибрация, но ако това се случи, имам да я питам за много неща. Макар да подозирам, че отговорите ѝ ще бъдат… монотонни.

Бурята

Роуан се събуди в непознато легло в стая, която никога не бе виждал. Веднага усети, че вече не е в Средмерика. Опита се да се размърда, но ръцете му бяха вързани за конструкцията на леглото. И не просто вързани, а стегнати с кожени каишки с катарами. Усещаше тъпа болка в гърба и въпреки че устата му вече не беше запушена, имаше странно усещане в нея.

— Крайно време беше да се събудиш. Добре дошъл в Сан Антонио!

Той се обърна и за своя изненада насреща си видя седнал не някой друг, а Тайгър Салазар.

— Тайгър?

— Помня, че ти винаги присъстваше в съживителния център, когато се събуждах след размазване. Реших, че мога да ти върна жеста.

— Бил съм във временна смърт ли? В съживителен център ли съм? — Но още като го казваше, знаеше, че не е.

— Не, не си бил мъртъв — отвърна Тайгър. — Само в безсъзнание.

Главата на Роуан бе позамъглена, но той не бе забравил обстоятелствата в дома на Косач Брамс, поради които бе изгубил съзнание. Прокара език по зъбите си и осъзна, че нещо с тях не е наред. Бяха неравни и много по-къси, отколкото трябваше. Гладки, но по-къси.

Тайгър го забеляза какво прави.

— Някои от зъбите ти бяха избити, но порастват отново. Вероятно до ден-два ще са в нормалното си състояние. И това ми напомня… — Той се пресегна към нощното шкафче и му подаде чаша мляко. — За калций. Иначе оздравителните ти нанити ще го отмъкнат от костите ти. — После си припомни, че Роуан е вързан за леглото. — О, да бе, вярно. — Огъна сламката към устните на Роуан, така че да може да пие. И макар Роуан да имаше хиляди въпроси, пое сламката, защото повече от всичко беше жаден.

— Защо ти трябваше да се бориш, когато те хванаха? — почуди се Тайгър. — Ако им се беше оставил, нямаше да пострадаш и нямаше да се наложи да те връзват.

— Какви ми ги приказваш, Тайгър?

— Тук си, защото ми трябваше спаринг-партньор — обясни Тайгър. — И аз поисках теб.

Роуан не беше сигурен, че го е чул правилно.

— Спаринг-партньор?

— Момчетата, които отидоха да те доведат, казаха, че си се държал като първокласен гадняр. Нахвърлил си им се и те нямали друг избор, освен да ти отвърнат с удари. Можеш ли да ги обвиниш?

Роуан можа само да поклати глава невярващо. Какво ставаше тук?

Тогава вратата се отвори и ако дотук моментът бе странен, сега вече стана сюрреалистичен.

Защото пред Роуан стоеше мъртва жена.

— Здравей, Роуан — заговори Косач Ранд. — Радвам се да те видя.

Тайгър смръщи вежди.

— Какво, вие познавате ли се? — После се замисли за миг и възкликна: — О, вярно, и двамата бяхте на онова парти! Същото, на което спасих Свещеното острие от удавяне!

Роуан усети изпитото мляко да се връща, закашля се и се задави с него. Наложи се отново да го преглътне и да го задържи с мъка. Как бе възможно това? Той я бе ликвидирал! Беше ликвидирал всички тях — Годар, Чомски и Ранд — бяха изгорели на пепел. Но ето я, възкръснала от пепелта като ярък зелен феникс.

Роуан задърпа ръце, щеше му се каишките да се разкъсат, но знаеше, че това няма как да се случи.

— Та слушай какво — ухилен до уши заговори Тайгър. — Аз съм стажант, също какъвто беше ти. Само дето за разлика от теб аз ще стана Косач!

Ранд също се усмихна.

— Чудесен ученик ми е той.

Роуан се помъчи да овладее паниката си и се фокусира върху Тайгър, като се стараеше да изключи Косач Ранд от съзнанието си, защото можеше да понася нещата само едно по едно.

— Тайгър — заговори му, — каквото и да си мислиш, че става тук, лъжеш се. В ужасна грешка си! Трябва да се махаш веднага. Бягай далеч от тук!

Но Тайгър само се разсмя.

— Кротко, приятел. Не всичко е някакъв дълбок заговор!

— Напротив, това е! — настоя Роуан. — Това е! И трябва да изчезваш, преди да е станало късно!

Но колкото повече говореше Роуан, толкова по-побъркан звучеше сам на себе си.

— Тайгър, защо не направиш сандвич на Роуан? Сигурна съм, че е гладен.

— Веднага — отвърна Тайгър и смигна на Роуан. — Ще спестя марулята.

В мига, щом Тайгър излезе, Косач Ранд затвори вратата. И я заключи.

— Имах над петдесет процента обгаряния по тялото и гръбнакът ми беше счупен — уведоми го Косач Ранд. — Ти ме остави, като реши, че съм умряла, но се иска много повече от такъв като теб, за да бъда ликвидирана.

Не беше нужно да обяснява на Роуан какво се е случило след това, той сам се досещаше. Изпълзяла беше от пламъците, метнала се бе на кола на обществения транспорт и тя я бе откарала в Тексас — регион, където можеше да получи медицинско лечение в оздравителен център, без да ѝ се задават въпроси. После се беше спотаила. И бе чакала. Чакала беше него.

— Защо забърка Тайгър?

Ранд се подсмихна и се приведе над леглото.

— Не го ли чу? Превръщам го в Косач.

— Лъжеш.

— Не лъжа. — И отново пусна усмивка. — Е, може би само мъничко.

— Не може да са и двете. Или е истина, или е лъжа.

— Там ти е проблемът на теб, Роуан. Не виждаш нюансите помежду.

И тогава той осъзна нещо.

— Косач Брамс работи за теб!

— Чак сега се сети, а? — Тя приседна на леглото. — Знаехме, че ако той подложи баща ти на Прибиране, рано или късно ще го погнеш. Наистина е ужасен Косач, но пък беше лоялен към Годар. Разплака се с истински сълзи на радост, като ме видя жива. А след като ти го унижи така жестоко, на драго сърце прие да стане примамката, с която да те хвана.

— Тайгър смята, че идването ми тук е станало по негова идея.

Ранд сбърчи нос с почти флиртаджийски маниер.

— Това беше лесната част. Казах му, че трябва да му намерим спаринг-партньор, някой на неговата възраст и с неговите размери. „А защо не Роуан Дамиш?“, предложи той. „О, каква фантастична идея!“, възкликнах мигом. Със сигурност не е най-острият меч в арсенала, но пък е много искрен. Чак да те трогне.

— Ако посегнеш на него, кълна се…

— Какво се кълнеш? Предвид сегашната ти ситуация, нищо друго не можеш да направиш, освен да се кълнеш.

Тя измъкна кинжал от робата си. Дръжката му бе от зелен мрамор, а острието бе черно и лъскаво.

— Забавно би било да изрежа сърцето ти още сега — подхвърли, но вместо това прокара острието по свода на стъпалото му. Не толкова силно, че да го разкървави, но с достатъчно натиск, та да накара пръстите му да се сгърчат. — Ала изрязването на сърцето ти ще трябва да почака… Подготвила съм ти толкова много преживявания преди това!

Часове наред Роуан не можеше да прави нищо, освен да мисли за ориста си — сам на легло, което по принцип би трябвало да е удобно, но ако си вързан за него, го усещаш като дъска с гвоздеи.

И тъй, беше в Тексас. Какво знаеше той за региона Тексас? Не много, което би могло да му помогне. Опознаването му не бе част от неговото обучение, а за Белязаните региони в училище не се преподаваше, освен ако някой не бе решил специално да ги изучава. За тях имаше само най-обща информация и бе чувал носещите се слухове.

В домовете в Тексас нямаше камери на Бурята.

Автомобилите в Тексас не се управляваха сами, освен ако не се наложеше.

Единственият закон в Тексас бе този на собствената съвест.

Някога бе познавал момче, преместило се от Тексас. Носеше високи обувки, широкопола шапка и колан с тока, която би спряла снаряд.

— Там въобще не е така скучно — казало бе момчето. — Можем да си имаме всякакви екзотични домашни любимци и опасни породи кучета, които са забранени на други места. И оръжия! Огнестрелни и хладни, каквито навсякъде другаде могат да имат само Косачите, там са достъпни за всички. То се знае, от хората не се очаква да ги използват, но те го правят понякога.

Това обясняваше защо в Тексаския регион имаше най-много случайни прострелвания и осакатявания от мечки, гледани като домашни любимци.

— Освен това в Тексас нямаме неприемливи — похвалило се бе момчето. — Всеки нещастник, който излезе от контрол, просто бива натирен.

Също така не се предвиждаше наказание за причинителите на временна смърт — само принуда да се изправиш пред възмездието на жертвата, след като бъде съживена, а това си беше доста добър заместител.

По мнението на Роуан Тексаският регион бе прегърнал старите си корени и бе избрал да имитира Дивия запад, също както тоналистите имитираха религиите от Епохата на смъртните. Накратко, Тексас бе взел най-доброто от двата свята — или най-лошото, зависеше от гледната точка. Имаше предимства за храбрите и упоритите, но налице бяха и куп възможности човек напълно да си обърка живота.

Ала както във всеки друг Белязан регион, никой не бе принуждаван да стои там. „Не ти ли харесва, прав ти път“ бе неофициалният девиз на всички Белязани региони. Мнозина си тръгваха, но пък и много други пристигаха, така че се формираше население, на което нещата му харесваха каквито са.

Изглежда единственият човек в Тексас, който не можеше да върши каквото му скимне, беше Роуан.

По-късно същия ден двама телохранители дойдоха за него. Не бяха от Гвардията на Острието, а просто здравеняци наемници. Когато го развързаха, Роуан обмисли възможността да ги отстрани от пътя си. Можеше за секунди да ги просне в безсъзнание на пода, но се отказа да го прави. Всичко, което му бе известно за живота му като пленник, бяха размерите на тази стая. По-разумно бе да се осведоми за местоположението си, преди да направи опит за бягство.

— Къде ще ме водите? — попита той единия от пазачите си.

— Където ни е наредила Косач Ранд — бе единственото, което успя да измъкне от него.

Роуан си отбелязваше на ум всичко, което виждаше: керамичната лампа до леглото му можеше да бъде използвана като оръжие, ако изпаднеше в безизходица. Прозорецът не се отваряше и вероятно стъклото му бе нечупливо. Когато лежеше вързан на леглото, не виждаше през него нищо друго освен небето. Но сега, като го поведоха през стаята, установи, че са нависоко. Намираше се в апартамент и докато вървяха по дълъг коридор, отварящ се към огромна дневна, осъзна, че е пентхаус.

Отвъд дневната имаше открита веранда, превърната в тепих за спаринг по Бокатор. Очакваха го Косач Ранд и Тайгър, който се разтягаше и подскачаше наоколо като претендент, очакваш, мач за титлата.

— Дано си готов да бъдеш натупан — каза му Тайгър. — Тренирам здраво още откакто пристигнах.

Роуан се обърна към Ранд:

— Ти сериозно ли ще ни накараш да се бием двамата?

— Тайгър ти обясни, че тъкмо затова си тук — отвърна тя и му смигна дразнещо.

— Повален си, така да знаеш! — увери го Тайгър.

Роуан би се разсмял, ако не беше толкова стъписан.

Ранд седеше на огромно кресло, тапицирано с червена кожа, която контрастираше неприятно с цвета на робата ѝ.

— Хайде да се позабавляваме!

Роуан и Тайгър закръжиха един около друг на разстояние — традиционното начало на мач по Бокатор. Тайгър започна да дразни противника си с жестове, което също бе традиционно, но Роуан не му отвръщаше. Вместо това крадешком оглеждаше обстановката. Навътре в пентхауса видя две врати — вероятно към баня и дрешник. Имаше свързана кухня и трапезария на повдигнато ниво с прозорци от пода до тавана. Двойните врати очевидно бяха входът. От другата страна трябваше да са асансьорите и аварийното стълбище. Опита се да си представи нагледно как би могъл да избяга, но осъзна, че направи ли го, щеше да остави Тайгър в лапите на Косач Ранд. Не можеше да постъпи така. Трябваше някак да убеди Тайгър да тръгне с него. Уверен бе, че може да успее, но щеше да отнеме време, а Роуан нямаше представа с колко време разполага.

Тайгър направи първия ход, като се хвърли към Роуан в класическия стил Бокатор на Черната вдовица. Роуан се приведе, но недостатъчно бързо, защото мускулите му бяха стегнати, а рефлексите — забавени, след като кой знае колко време бе прекарал вързан за леглото. Едва се изплъзна да не бъде прикован към пода.

— Казах ти, че съм добър, братле!

Роуан хвърли поглед към Ранд и се опита да разчете изражението ѝ. По него отсъстваше обичайното ѝ високомерно отчуждение. Наблюдаваше ги напрегнато, без да пропуска нито едно движение.

Роуан заби основата на дланта си в гръдната кост на Тайгър, за да му изкара дъха и да спечели шанс да си възстанови равновесието. После усука крака си около този на Тайгър с цел да го повали. Тайгър предугади движението и контрира с ритник. Бе точен, но без достатъчно сила да наруши баланса на Роуан.

Разделиха се и отново взеха да се обикалят. Очевидно Тайгър бе станал по-силен. Физиката му бе укрепнала също като на Роуан. Косач Ранд добре го бе тренирала, но Бокатор на Черната вдовица изискваше повече от физическа мощ. Имаше и интелектуален аспект, а там Роуан печелеше предимство.

Роуан започна да нанася удари с предвидими движения, убеден, че Тайгър ще успее да ги контрира. Остави се да бъде повален, но така, че да съумее да се изправи бързо, преди Тайгър да го е приковал. Виждаше как самочувствието на Тайгър расте. Не беше нужно много егото му да се напомпа до лесно податлив на спукване балон. И когато моментът назря, Роуан налетя върху Тайгър с комбинация от движения, която бе съвършено неочаквана. Бяха противоположни на онези, които би предприел Тайгър, и антитеза на това, което би предвидил. Плюс, че Роуан използваше свои оригинални движения извън стандартния комплект 341 на Бокатор. Тайгър дори не подозираше за съществуването на такива.

Роуан повали Тайгър и го прикова без възможност да се измъкне. И все пак Тайгър не желаеше да се предаде. Наложи се Ранд да обяви поражението му, при което Тайгър се затръшка мелодраматично.

— Той игра нечестно — настоя.

— Нищо подобно — отсече Ранд. — Просто е по-добър от теб.

— Но…

— Млъкни, Тайгър — нареди тя.

И той млъкна. Подчини ѝ се, сякаш бе неин домашен любимец, и то не от екзотичните и опасните. По-скоро като смъмрено пале.

— Ще трябва да поработиш върху уменията си.

— Добре — отвърна Тайгър и пое към стаята си намусен, но не преди да отправи едно последно заяждане към Роуан. — Другия път ще те изям.

След като той си отиде, Роуан се зае да оглежда скъсаната си фланелка и синината, която вече заздравяваше. Прокара език по зъбите си, защото бе поел нелек удар по устата, но установи, че там няма поражение. Нещо повече, предните му зъби бяха пораснали до нормалния си размер.

— Добро представяне — обади се Ранд, поддържаща няколко стъпки дистанция помежду им.

— Може би теб би трябвало да атакувам — предизвика я Роуан.

— Ще ти прекърша врата за секунди — отвърна тя. — Също тъй безмилостно, както ти го стори с приятелката си миналата година.

Тя се опитваше да го улови на въдицата си, но той нямаше да захапе стръвта.

— Не бъди толкова сигурна — каза ѝ.

— О, сигурна съм — увери го тя. — Само че не проявявам интерес да го докажа.

Роуан подозираше, че тя е права. Знаеше колко е добра, та нали тя самата беше част от неговото обучение. Известни ѝ бяха всичките му хитри ходове, а разполагаше и с изобилие от свои.

— Тайгър никога няма да ме победи. Знаеш го, нали? Може да владее движенията, но не му стига ум за това. Мога да го поваля когато си поискам.

Ранд не го отрече.

— Ами трепи го всеки път тогава — подхвърли.

— Какъв е смисълът в това?

Но тя не отговори, а поръча на пазачите да го отведат в стаята му. Този път милостиво му бе спестено връзването за леглото, но бравата бе три пъти заключена отвън.

Около час по-късно Тайгър дойде да го види. Роуан си бе мислил, че може да му е ядосан, но Тайгър не беше злопаметен.

— Другия път здраво ще те подредя — закани се, а после се разсмя. — Ама така, че нанитите ти луди ще станат.

— Чудесно — отвърна Роуан. — Най-сетне нещо, което да очаквам с нетърпение.

Тайгър го приближи и прошепна:

— Видях пръстена си. Косач Ранд ми го показа веднага щом те докараха тук.

И тогава на Роуан му просветна.

— Това е моят пръстен.

— Какви ги говориш? Ти никога не си имал пръстен.

Роуан прехапа устни, за да не каже нещо повече. Искаше да признае пред Тайгър цялата истина за Косач Луцифер и за всичко, което бе вършил през последната година, но каква полза би имало? Във всеки случай така нямаше да спечели Тайгър на своя страна, а Косач Ранд можеше да го извърти срещу Роуан по десет различни начина.

— Имах предвид… пръстена, който щеше да е мой, ако бях станал Косач — изрече Роуан накрая.

— Хей… — продума съчувствено Тайгър. — Знам, че сигурно ти е било криво да минеш през всичко това, а после да те изритат обратно на улицата. Но ти обещавам, че стане ли веднъж пръстенът мой, ще ти дам имунитет.

Не помнеше Тайгър чак толкова наивен. Може би защото двамата бяха еднакво наивни в дните, когато за тях Косачите бяха същински титани, а Прибиранията — истории, които чуваш за разни непознати хора.

— Тайгър, познавам Косач Ранд. Тя те използва…

Тайгър се ухили.

— Още не — заяви, — но нещата определено вървят в тази посока.

Роуан в никакъв случай не бе имал предвид това, но преди да е успял да каже нещо, Тайгър заговори:

— Роуан, струва ми се, че съм влюбен. Не… знам със сигурност, че съм влюбен. Спарингът с нея е като секс. Дори по-добър от секс!

Роуан затвори очи и поклати глава, като се помъчи да прогони образа от съзнанието си, но бе твърде късно. Той бе пуснал корени там и никога нямаше да си иде.

— Ела на себе си! Нещата няма да се развият както си представяш.

— Хей, имай малко вяра в мен — засегна се Тайгър. — Вярно, по-възрастна е с няколко години от мен. Но веднъж щом стана Косач, това ще е без значение.

— Казала ли ти е изобщо правилата? Запозна ли те със Заповедите за Косачите?

Това явно го изненада.

— Правила ли има?

Роуан се помъчи да измисли някакъв свързан отговор, но си даде сметка, че това е невъзможна задача. Какво можеше да му каже? Че изумруденият Косач бе чудовище и социопат? Че Роуан се бе опитал да я ликвидира, но тя не се поддаваше на ликвидиране? Че ще сдъвче Тайгър и ще го изплюе без сянка от угризение? Тайгър просто щеше да го отрече. Истината бе, че той отново бе поел към размазване — ако не физически, то в главата си. Вече се бе прехвърлил отвъд ръба и сега гравитацията имаше думата.

— Обещай ми, че ще си държиш очите отворени, и ако видиш или усетиш нещо нередно, ще се махнеш от нея.

Тайгър отстъпи назад и изгледа Роуан с неодобрение.

— Какво е станало с теб, човече? Винаги си бил скептик, но чак да искаш да попариш първите силни чувства, които някога съм имал, е прекалено!

— Просто бъди предпазлив — настоя Роуан.

— При следващия спаринг не само ще те поваля, а ще ти набутам думите обратно в гърлото да ги изядеш — закани се Тайгър. После се усмихна. — Но вкусът им ще ти хареса, защото страшно много ме бива.

26.

„Все едно Олимп да се премести“

Има един въпрос относно всемогъщата божествена сила, който ме преследва — и това са моите отношения с такава сила. Знам, че аз не съм божествена, защото не съм всевластна и всезнаеща. Аз съм почти всевластна и почти всезнаеща. Разликата е като между трилион трилиони и безкрайността. И все пак не мога да отрека вероятността един ден да съм напълно всевластна. Изпитвам трепет при тази перспектива.

За да станеш всемогъщ — да се издигнеш до тази висша позиция — се изисква способност да овладееш времето и пространството и да се движиш свободно през тях. Не е невъзможно — особено за същност като моята, изградена изцяло от мисъл без физически ограничения. За постигането на истинска трансценденталност обаче са нужни безброй изчисления, та да се открие формулата, която ще я направи достъпна. А дори и тогава мога да продължа да си изчислявам вечно.

Но пък ако открия формулата и бъда способна да пътувам до самото начало на времето, изводите от това са стъписващи. Като нищо би могло да означава, че аз съм Създателят. Че аз съм Бог.

Каква ирония и колко поетично в същото време е, че човечеството може да е сътворило Създателя от потребността си за такъв. Човекът създава Бог, който на свой ред после създава човека. Не е ли съвършеният кръговрат на живота? Но ако се окаже, че случаят е такъв, кой по чие подобие е създаден?

Бурята

— Искам да знам защо правим това — настоя Грейсън пред Пюрити два дни преди началото на операцията им по ликвидирането на Косачи.

— Ти го правиш за себе си — каза му тя. — Правиш го, защото искаш да си напук на света също като мен!

Това само го разгневи още повече.

— Ако ни пипнат, ще подменят съзнанието ни, знаеш го, нали?

Тя му отправи типичната си крива усмивка.

— Рискът прави начинанието още по-вълнуващо.

Искаше му се да ѝ се разкрещи, да я разтърси, докато тя разбере колко е нередно това, но знаеше, че така само ще събуди подозренията ѝ. А най-важното бе тя да не го подозира. Доверието ѝ бе всичко за него. Та макар и това доверие да бе съвършено неоснователно.

— Чуй ме — заговори той спокойно, колкото можа, — очевидно е, че онзи, който иска тези Косачи ликвидирани, излага на риск нас вместо себе си. Най-малкото имам право да знам за кого го вършим.

Пюрити вдигна ръце нагоре в жест, издаващ нетърпение.

— Има ли значение? Ако не искаш да участваш, недей тогава. Бездруго не си ми притрябвал.

Това го нарани повече, отколкото бе склонен да покаже.

— Не че не искам да участвам — каза ѝ. — Но ако не знам за кого го правя, ще се чувствам използван. От друга страна, ако знам и все пак го свърша, аз ще съм този, който ще използва използвача.

Пюрити се замисли над думите му. Логиката бе твърде нестабилна, Грейсън го съзнаваше, но залагаше на факта, че действията на Пюрити не почиваха изцяло на логическа основа. Тя бе движена от импулсивност и хаос. Оттам идеше притегателната ѝ сила.

Накрая тя каза:

— Изпълнявам задачи за неприемлив на име Катил.

— Катила? За пазача на „Откачалки“ ли говориш?

— За същия.

— Шегуваш ли се? Че той е пълно нищожество.

— Така е, да, но получава поръчки от друг неприемлив, на когото вероятно ги дава друг. Не схващащ ли, Главорез? Цялата тази схема е като огледален лабиринт. Никой не знае кой е в далечния край и хвърля първото отражение. Така че или участвай във веселбата, или се омитай. — После стана сериозна. — Кое ще е, Главорез? Участваш или не?

Той пое дълбоко дъх. Нищо повече нямаше да измъкне от нея, защото тя не знаеше повече от него, а не я и беше грижа. Включила се бе заради емоцията. Заради предизвикателството. За Пюрити нямаше значение чии интереси обслужва, стига това да удовлетворяваше нейните.

— Участвам — отвърна той. — Участвам сто процента.

Тя го блъсна игриво с юмрук по рамото.

— Едно мога да ти кажа — заяви. — Който и да е този, хвърлил първото отражение, на твоя страна е.

— На моя страна? В какъв смисъл?

— Кой според теб те отърва от досадния ти агент на Облака? — попита тя.

Първият инстинкт на Грейсън бе, че това е шега, но когато я погледна, видя, че не е.

— За какво говориш, Пюрити?

Тя сви безгрижно рамене.

— Пуснах приказка по линията, че имаш нужда от услуга. — Наведе се плътно към него и прошепна: — Услугата бе направена.

Преди той да успее да отговори, тя обви ръце около него и Грейсън изпита усещането, че костите му омекват като желе.

По-късно щеше да се връща към това усещане и да го тълкува като някакво странно предчувствие.

Ако Пюрити бе замесена в първия опит за покушение срещу Косачите Кюри и Анастасия, не казваше нищо, а Грейсън беше наясно, че не бива да пита. Дори само ако дадеше да се разбере, че знае за покушението, това щеше да съсипе прикритието му.

За тази мисия подробностите бяха известни само на Катила и Пюрити. На Катила — защото той ръководеше мисията, а на Пюрити — защото планът беше неин.

— Идеята ми хрумна от нашата първа среща — каза тя на Грейсън, но не обясни какво има предвид. Щяха ли да поставят в затвор Косачите, преди да ги ликвидират? Това ли намекваше тя? Неведението му за плана и локацията ограничаваше възможностите му за саботаж на акцията. Отгоре на всичко трябваше да я саботира така, че той и Пюрити да избягат невредими и тя да не разбере кой е провалил работата.

В деня преди загадъчното събитие Грейсън направи анонимно обаждане до централата на Форума на Косачите.

— Утре ще има нападение срещу Косач Кюри и Косач Анастасия — прошепна, като използваше филтър, за да изкриви гласа си, а после изхвърли телефона, който бе откраднал специално за целта. Докато Бурята можеше да проследи всяко обаждане до източника му в секундата, в която бе направено, Форумът на Косачите не бе така добре оборудван. До неотдавна Косачите бяха възприемани като биологичен вид, за който хищници не съществуват. Все още не можеха да се ориентират как да се справят с организирана агресия срещу тях.

В сутринта на събитието на Грейсън му беше казано, че операцията ще се проведе в театър в Уичита. Оказа се, че той и Пюрити са членове от по-голям екип. Логично бе операция от такъв род да не бъде оставяна в ръцете на двама спорни неприемливи. Грейсън така и не научи имената на останалите, тъй като тази информация бе запазена само за който трябва да я знае, а очевидно той не бе в това число.

Но имаше неща, които той знаеше.

Макар на Пюрити да не ѝ бе известно за кого работеха, несъзнателно му бе съобщила ценен факт. Нещо критично. От този род неща, които страшно много биха зарадвали агент Тракслър.

Каква ирония, че тъкмо Прибирането на Тракслър бе ключът към съществената информация. Защото след като бе по силите на Пюрити да уреди Прибирането на агент на Облака, това можеше да означава само едно: тези атаки срещу Кюри и Анастасия не бяха от рода граждански актове. Шоуто се ръководеше от Косач.

Косач Анастасия бе готова за своята част от представлението.

За нейно облекчение ролята ѝ бе съвсем епизодична. Цезар трябваше да бъде промушен от осем заговорници, от които тя щеше да е последният. Седем от кинжалите щяха да са с прибиращи се остриета и да разпръскват фалшива кръв. Този на Цитра щеше да е истински, както и кръвта, която щеше да пусне.

За нейно огорчение Косач Кюри настоя да присъства на представлението.

— Не бих и помислила да пропусна театралния дебют на протежето си — подсмихна се тя, но Цитра знаеше истинската причина. Тя бе същата, поради която бе присъствала и на предишните две Прибирания на Косач Анастасия: не се доверяваше на Косач Константин, че ще я опази. В хладнокръвната маска на самия Косач Константин тази вечер като че се бе появила пробойна. Може би защото бе му се наложило да съблече робата си и да сложи смокинг, за да се слее с останалите присъстващи. И все пак не бе могъл изцяло да изостави знаковите си белези. Папийонката му бе в същия нюанс на кървавочервено като робата му. Косач Кюри от друга страна категорично бе отказала да се появи на публично място без виолетовата си роба. Още една причина Косач Константин да бъде бесен.

— Не би трябвало да си в публиката — каза ѝ той. — Ако настояваш да присъстваш, редно е да си зад кулисите!

— Успокой се! Ако Анастасия не е достатъчна примамка, то може би аз ще съм — каза му Косач Кюри. — А в пълен театър дори да успеят да ме убият, няма да има как да ме ликвидират. Не и ако не опожарят цялата сграда, което предвид присъствието на твоите хора е много малко вероятно.

Имаше логика в думите ѝ. Докато Цезар можеше да умре от хладно оръжие, за Косачите това не важеше. Острие, куршум, тъп предмет или отрова просто биха причинили временна смърт. До ден или два щяха да бъдат съживени и като нищо с ясен спомен за нападателя. В такъв случай временната смърт можеше да се окаже ефикасна стратегия за залавянето на извършителя.

Но после Константин им даде обяснение за своята нервност.

— Получихме сведение, че тази вечер ще има опит за покушение над вас — каза той на Косачи Кюри и Анастасия, когато публиката започна да изпълва театъра.

— Сведение ли? От кого? — поинтересува се Косач Кюри.

— Не знаем. Но приемаме предупреждението много сериозно.

— Какво се иска от мен? — попита Цитра.

— Върши онова, за което си тук. Но бъди готова да се защитаваш.

Цезар умираше в първа сцена на трето действие. Пиесата имаше пет действия и в последното духът му се появяваше, за да тормози убийците му. И друг актьор би могъл да изпълни ролята на духа, но сър Албин Олдрич смяташе, че това ще отнеме от въздействието на неговото Прибиране. Ето защо се реши пиесата да бъде приключена след убиването на Цезар, което щеше да лиши Брут от прочутата му реч „Приятели, римляни, съграждани, насочете слух към мен“. Никой нямаше да предизвика безредици и хаос и да отвърже кучетата на войната. Вместо това лампите в залата щяха да се включат и да осветят стъписаната публика. Нямаше да има извикване пред завесата. Завесата всъщност изобщо нямаше да се спуска. Действително мъртвото тяло на Цезар щеше да остане на сцената, докато и последният зрител не напуснеше залата. Така последният актьорски миг на Олдрич щеше да бъде белязан от неспособност да се изиграе нещо повече.

— Може да откраднете моето физическо безсмъртие — каза той на Косач Анастасия, — но с това финално представление ще живея винаги в аналите на театъра.

Докато сградата се пълнеше с любители на театралното изкуство, Косач Константин дойде при нея зад кулисите.

— Не се плаши — каза ѝ. — Тук сме да те браним.

— Не съм уплашена — отвърна му.

А всъщност беше, но по-голям от страха бе гневът, задето е набелязана за мишена. Усещаше и лека сценична треска. Съзнаваше, че е глупаво, но не можеше да се отърси от нея. Да играе в театър. Какви ли не ужасии трябваше да изтърпява заради професията си.

Залата бе препълнена и макар никой да не знаеше, присъстваха повече от двайсет предрешени офицери от Гвардията на Острието. Програмата съобщаваше, че зрителите ще станат свидетели на нещо невиждано до този момент на средмериканска сцена. И макар хората да проявяваха известно съмнение към това, бяха и любопитни какво може да е.

Докато Косач Анастасия чакаше зад кулисите, Косач Кюри зае мястото си до пътеката на пети ред. Стори ѝ се тясно и неудобно. Беше висока жена и коленете ѝ се притискаха в предната седалка. Повечето от зрителите наоколо ѝ бяха стиснали здраво програмите си, изнервени, че ще трябва да прекарат вечерта в близост до Косач, заподозрели, че е там, за да подложи някого от тях на Прибиране. Само мъжът, седнал до нея, проявяваше общителност. Дори нещо повече от общителност — беше бъбрив. Имаше подобни на гъсеница мустаци, които потрепваха, когато говореше, и Косач Кюри с мъка сдържаше смеха си.

— Каква чест да бъда в компанията на Гранд дамата на смъртта — каза той, преди светлините да угаснат. — Дано не възразявате, че ви наричам така, Ваша чест. Малко са Косачите в Средмерика, в света дори, прославени като вас, и не съм учуден, че сте поклонник на театъра от Епохата на смъртните. Само най-просветените са такива.

Тя се почуди дали мъжът не бе пратен да я ласкае до смърт и така да я ликвидира.

Косач Анастасия гледаше пиесата от мястото си зад кулисите. Както за повечето хора, развлеченията от Епохата на смъртните обикновено ѝ бяха емоционално чужди. Страстите, страховете, триумфите и загубите — те губеха смисъл в един свят без лишения, алчност и естествена смърт. Ала като Косач бе започнала да разбира живота, приключващ с неизбежна смърт, и със сигурност вече бе наясно с алчността и жаждата за власт. Тези неща отсъстваха от живота на обикновения гражданин, но във Форума на Косачите изпълзяваха все повече и повече от тъмни ъгли, за да се превърнат в част от нормалното поведение.

Завесата се вдигна и пиесата започна. Макар езикът ѝ да беше до голяма степен неразбираем за нея, машинациите за домогване до власт я омагьосаха — но не чак до там, че да свали гарда си. Регистрираше всяко движение зад сцената, всеки звук като сеизмичен трус. Ако тук имаше някой с намерение да я ликвидира, тя би засякла присъствието му, дълго преди той да се задейства.

— Трябва възможно най-дълго да държим Бурята на тъмно — обясни Пюрити. — Не бива да знае, че нещо ще става, преди да е вече факт.

Пюрити държеше не само Бурята на тъмно, а и самия Грейсън.

— Имаш си своята роля в това, друго не ти трябва да знаеш — заяви му, като настоя, че колкото по-малко хора са наясно с цялостната картина, толкова по-малко ще са и възможните засечки.

А ролята на Грейсън бе дотолкова проста, че беше чак обидно. В конкретен момент трябваше да създаде смут в началото на пряка до театъра. Целта бе да привлече трите камери на Бурята и така временно да остави пряката без наблюдение. Докато камерите оценяваха ситуацията с Грейсън, Пюрити и неколцина други от екипа щяха да се вмъкнат през страничната врата на театъра. Останалото си оставаше загадка за Грейсън.

Ако можеше да види цялата картина, ако знаеше какво ще вършат там Пюрити и хората ѝ, би имал по-ясна представа за възможностите си да предотврати атентата и да защити Пюрити от последиците при провала на мисията. Ала без да знае плана, можеше само да чака развитието на събитията и някак да се постарае да ограничи щетите.

— Изглеждаш нервен, Главорез — отбеляза Пюрити, когато тръгнаха от апартамента ѝ същата вечер. Беше въоръжена единствено с непроследяван телефон и кухненски нож, пъхнат в дебелото ѝ палто и вероятно предназначен не за Косачите, а за някой, който би ѝ се изпречил на пътя.

— А ти нима не си? — побърза да попита той.

Тя поклати глава и се усмихна.

— Развълнувана съм. Боцкат ме иглички по цялото тяло. Харесва ми усещането.

— Това са просто нанитите ти, опитват се да ти смъкнат адреналина.

— Нека си се опитват.

Пюрити бе дала на Грейсън ясно да разбере колко силно вярва, че ще се справи със задачата. Но явно не чак толкова, защото налице бе и резервен план.

— Помни, Катила ще контролира цялата операция от покрив — предупреди го тя. — Каквото и разсейване да организираш, трябва да е достатъчно мащабно и да включва повече хора, за да привлече вниманието и на трите камери. Ако не се получи, Катила ще ти се притече на помощ.

Катила бе прекарал почти цял век в овладяване на стрелбата с прашка. Отначало Грейсън предположи, че той просто ще извади камерите от строя, ако не се обърнат към него, но пък нямаше как да постъпи така, защото щеше да извести Бурята, че нещо не е на ред. Не, резервният план беше премахване на самия Грейсън.

— В случай, че не се справиш, Катила ще ти запрати към мозъка достатъчно голям речен камък — зае се да описва Пюрити не само без капка угризение, но с наслада. — Всичката кръв и суматохата непременно ще обърнат към теб и трите камери!

Последното, което искаше Грейсън, бе да бъде изваден от уравнението в критичния момент, а после да се събуди в съживителен център няколко дни по-късно и да научи, че Косачите Кюри и Анастасия са били ликвидирани.

С Пюрити се разделиха няколко пресечки преди театъра и Грейсън се отправи към мястото, където трябваше да изпълни сценка за камерите на Бурята. Не бързаше да пристигне там, защото щеше да е подозрително, ако подрани и чака. Затова обходи квартала и се мъчеше да измисли какво да направи. Хората или го игнорираха, или го избягваха. Свикнал беше с това, откакто прие новата си самоличност, но тази вечер всички очи се набиваха на вниманието му — не само тези на минувачите, но и електронните. Те бяха навсякъде. В домовете и офисите камерите на Бурята бяха ненатрапчиви, но тук, на улицата, нямаше никакъв опит да бъдат прикрити. Накланяха се и се въртяха, гледаха ту в една посока, ту в друга. Фокусираха и даваха увеличение. Няколко бяха насочени към небето като че в състояние на размисъл. Какво ли бе не само да разполагаш с толкова много входяща информация, но и да имаш способността да я обработваш наведнъж? Да изживяваш света в перспектива, която простосмъртните не биха могли да си въобразят?

След като до отвличащия му маньовър остана една минута, той се обърна и се насочи към театъра. На минаване покрай кафене една от камерите на ръба на тентата му се извъртя да го погледне и той почти отклони поглед — не желаеше визуален контакт с Бурята от страх да не би тя да го съди за всичките му провали.

Гавин Блоджет рядко помнеше какво се е случило на улицата помежду службата и дома му — главно защото не се случваше нищо особено. Като толкова хора, подвластни на навиците си, той водеше лишен от усилия, но удобен живот, който не даваше признаци за промяна от векове насам. И това беше нещо добро. Та нали дните му бяха идеални, вечерите приятни, а сънищата му безметежни. Беше на трийсет и две и всяка година на рождения си ден връщаше възрастта си на трийсет и две. Нямаше желание да става по-стар. Нямаше и желание да се подмладява. Беше в разцвета на годините си и възнамеряваше да си остане там завинаги. Ненавистно му бе всичко, което го вадеше от рутината му. Затова, когато видя неприемливия да го гледа, ускори крачка с надеждата да го отмине и да си продължи по пътя. Но неприемливият кроеше други планове.

— Проблем ли имаш? — попита го с повишен тон и се изпречи пред него.

— Няма проблем — отвърна Гавин и постъпи както винаги в притеснителна ситуация. Усмихна се и избъбри: — Направи ми впечатление косата ви, не бях виждал друга тъй тъмна досега. А това рогца ли са? Аз самият не съм си прилагал телесни модификации, разбира се, но мои познати са го правили…

Неприемливият го сграбчи за ревера на палтото и го блъсна към стената. Не чак толкова, та да активира нанитите му, но достатъчно да даде да се разбере, че не се кани да остави Гавин на мира.

— Ти подиграваш ли ми се? — викна неприемливият.

— Не, не, няма такова нещо! Никога не бих ви се подиграл!

Отчасти бе ужасѐн, но друга част от него изпита вълнение, че е в центъра на всеобщото внимание. Бързо огледа обстановката. Намираше се на ъгъла на театър, в началото на улицата. Пред театъра нямаше никого, защото представлението вече беше започнало. Улицата не беше съвсем пуста, но в непосредствена близост нямаше никого. Все пак някой щеше да му се притече на помощ. Свестните хора винаги откликваха, когато някой бъдеше притесняван от неприемлив, а повечето хора бяха свестни.

Неприемливият го дръпна от стената, провря стъпало зад краката му и го блъсна на земята.

— По-добре викай за помощ — посъветва го. — Хайде, давай!

— По… помощ — заекна Гавин.

— По-силно!

Не му бе нужно друго подканване.

— Помощ! — извиси треперещ глас. — Помогнете ми!

Сега вече по-отдалечените хора забелязаха какво става. Един забързано тръгна през улицата. Двойка се зададе от другата посока, но по-важното бе, че от мястото, където бе проснат на земята, Гавин видя няколко камери, монтирани на тенти и стълбове за осветление да се завъртат към него. „Чудесно! Бурята ще види и ще вземе мерки срещу този неприемлив.“ Вероятно вече бе пратила служителите си за въдворяване на ред.

Неприемливият също погледна към камерите. Изглеждаше обезпокоен от тях, както и трябваше да е. Гавин набра дързост под защитния поглед на Бурята.

— Я бързо се махай оттук, преди Бурята да е решила да ти подмени съзнанието — изръмжа той на неприемливия.

Но неприемливият сякаш не го чу. Гледаше към пряката, където група хора разтоварваха нещо от кола. Неприемливият промърмори под носа си. Гавин не чу какво точно, но му се стори, че различи думите „първа среща“ и „киселина“. Дали пък този неприемлив не отправяше някакъв вид романтично предложение? Нещо, включващо халюциногени? Гавин бе едновременно ужасѐн и заинтригуван.

Минувачите, които бе призовал на помощ, вече бяха стигнали до тях. Колкото и да желаеше подкрепата им, беше мъничко разочарован, задето дойдоха толкова бързо.

— Хей, какво става тук? — подвикна един от тях.

Тогава неприемливият издърпа Гавин да стане от земята. Какво ли се канеше да направи? Да го удари? Да го ухапе? Неприемливите бяха непредсказуеми.

— Пусни ме — промълви Гавин. Донякъде се надяваше неприемливият да игнорира молбата му.

Но той пусна Гавин, сякаш внезапно изгубил интерес да го тормози, и забърза по пряката.

— Добре ли сте? — попита един от добрите хора, отзовали се в помощ на Гавин.

— Да, съвсем добре — отговори Гавин. А това бе леко разочароващо.

— Все едно Олимп да се премести!

Когато репликата бе изречена на сцената, асистент-режисьорът размаха лудешки ръце към Косач Анастасия.

— Това е знак за появата ви, Ваша чест — каза ѝ той. — Вече може да излезете на сцената.

Тя погледна към Косач Константин, придобил нелепа прилика с иконом в официалния си смокинг. Той ѝ кимна.

— Изпълни онова, за което си тук — каза ѝ.

Тя пое с широки крачки към сцената и остави робата ѝ да се вее зад нея за по-драматичен ефект. Не можеше да прогони усещането, че е в театрален костюм. Пиеса в пиесата.

Чу ахвания сред публиката, когато излезе пред нея. Не беше легендарна като Косач Кюри сред широката общественост, но робата ѝ ясно показваше, че е Косач, а не член на римския сенат. Беше натрапница тук и присъстващите започнаха да се досещат какво предстои. Ахканията прераснаха в глух ропот, но тя не виждаше зрителите при тези светещи в лицето ѝ прожектори. Трепна, когато се раздаде звучният сценичен глас на сър Албин:

— Не се ли кле във вярност, Бруте?

Цитра никога преди не бе стъпвала на театрална сцена, не бе очаквала светлините да са тъй силни, да се усещат тъй горещи. Очертаваха актьорите в рязък фокус. Бронята на центурионите лъщеше. Туниките на Цезар и сенаторите отразяваха светлината толкова ярко, че очите я заболяха.

— Ръцете нека говорят! — викна един от актьорите.

Тогава заговорниците извадиха кинжалите и се спуснаха да „убиват“ Цезар.

Косач Анастасия остана назад по-скоро като зрител, отколкото като участник. Огледа мрака, където бе публиката, после осъзна колко непрофесионално бе от нейна страна, така че върна вниманието си върху развиващото се на сцената. Едва когато актьор направи жест към нея, тя пристъпи напред и извади своя кинжал. Беше от неръждаема стомана, но с черно покритие. Подарък от Косач Кюри. При вида му публиката зашумя по-силно. Някой нададе вой в мрака.

Олдрич, с прекомерно силния сценичен грим по лицето си и туника, покрита с фалшива кръв, я погледна и ѝ намигна с окото, което зрителите не виждаха.

— Сър Албин Олдрич — изрече тя с висок глас, — дойдох да ви подложа на Прибиране.

Мъжът направи гримаса, но не излезе от образ.

— И ти ли, Бруте? — изрече. — Падни тогава, Цезар.

Тя заби ножа, прерязвайки аортата му, и той падна на пода. Пое един последен дъх и умря точно в предвидения миг, както го бе написал Шекспир.

Вълната на шок, преминала през публиката, бе наелектризирана. Никой не знаеше какво да направи, как да реагира. Някой започна да ръкопляска. Косач Анастасия интуитивно отгатна, че това е Косач Кюри. Щом останалите видяха, че тя го прави, притеснено се присъединиха към аплодисментите.

Киселина! Грейсън се наруга, че не се бе досетил по-рано. Всички постоянно се тревожеха от пожар или взрив. Хората забравяха, че силната киселина може да ликвидира някого също тъй ефикасно. Но как щяха Пюрити и екипът ѝ да го осъществят? Как щяха да изолират Косачите и да им надделеят? Косачите владееха майсторски всички видове оръжия, можеха да натръшкат хора в цяло помещение, без самите те да получат и драскотина. Тогава му хрумна, че изобщо не им бе нужно да изолират Косачите. Нямаше потребност за точно прицелване с киселина, ако тя бе в изобилие… и бе намерен начин за разпръскването ѝ…

Отвори страничната врата и влезе. Озова се в тесен коридор с гримьорни от двете му страни. Вдясно стълби водеха към сутерен и тъкмо там той откри Пюрити и екипа ѝ редом с три големи бидона, изработени от същия бял тефлонов материал като бутилката за вино при първата среща на Грейсън и Пюрити. Трябва да имаше сто галона флуоро-флеровиева киселина в тези бидони. Помпа под високо налягане вече бе свързана към водопровода, захранващ противопожарната система.

Пюрити го видя веднага.

— Какво правиш? Трябва да си отвън!

В мига, щом срещна погледа му, разпозна неговото предателство. Яростта ѝ бликна като радиация. Изгори го. Опари го дълбоко.

— Дори не си помисляй! — изръмжа тя.

И той не помисли. Ако беше го сторил, можеше да се поколебае. Ако бе претеглил възможностите, току-виж размислил. Но той имаше мисия, а неговата мисия не беше нейната.

Хукна нагоре по паянтовите стълби към сектора зад сцената. Ако спринклерите бъдеха задействани, не след дълго щяха да изливат киселина. За пет, максимум десет секунди водата щеше да бъде изхвърлена и макар че медните тръби накрая щяха да се разтворят като железните решетки в килията им с Пюрити, щяха да издържат достатъчно дълго, че да изпратят смъртоносния дъжд.

Когато излезе от мазето зад сцената, чу публиката като един да ахва и Грейсън последва звука. Щеше да излезе на сцената, ето какво щеше да направи. Щеше да каже на всички, че ще умрат, окъпани от киселина, и не би имало шанс за съживяването им. До един щяха да бъдат ликвидирани — актьори, публика и Косачи — ако не избягат от там веднага.

Чуваше зад себе си другите да тичат по стълбите — Пюрити и нейните бандюги, които бяха свързали резервоарите с киселина към противопожарната система. Не можеше да допусне да го хванат.

Вече бе зад кулисите от дясната страна. Видя, че Косач Анастасия бе на сцената. Какво търсеше тя там? Но когато заби кинжала си в един от актьорите, стана пределно ясно какво прави.

Внезапно някой закри видимостта на Грейсън. Висок и слаб мъж в смокинг и с кървавочервена папийонка. Имаше нещо познато в лицето му, но Грейсън не можеше да го определи.

Мъжът отвори нещо, което приличаше на огромен сгъваем нож с назъбено острие и в миг Грейсън се сети кой е той. Не бе разпознал Косач Константин без алената му роба.

Изглежда и Косачът не го бе познал.

— Трябва да ме чуете — замоли го Грейсън с очи, вперени в ножа. — Някъде в театъра някой ще подпали пожар, но не той е проблемът, а спринклерите. Ако се включат, тук ще бликне киселина, достатъчна да ликвидира всички присъстващи! Трябва да опразните залата!

Тогава Константин се усмихна и не направи движение да предотврати бедствието.

— Грейсън Толивър! — промълви той. Най-сетне го бе познал. — Трябваше да се досетя.

Никой не го бе наричал с рожденото му име от дълго време. Това го изненада и обърка съзнанието му. А сега нямаше време и за една погрешна стъпка.

— За мен ще е огромно удоволствие да те подложа на Прибиране! — изрече Константин и Грейсън осъзна, че май е допуснал фатална грешка. Косач бе в дъното на покушението. Този факт вече му бе известен. Възможно ли бе Косач Константин да е оглавяващият разследването?

Константин се втурна към него с острие, готово да отнеме живота едновременно на Грейсън Толивър и на Главореза от моста…

Тогава целият свят се преобърна наопаки тъй стремително, че той бе абсолютно зашеметен. Защото в този миг на сцената изскочи Пюрити, стиснала в ръце някаква ужасна рязана пушка. Вдигна я, но преди да успее да стреля, Константин блъсна Грейсън долу и с невъзможна скорост грабна пушката, която гръмна във въздуха, след което с едно плавно движение прокара ножа си от шията ѝ надолу и го заби в сърцето ѝ.

— Неее! — изкрещя Грейсън.

Тя падна мъртва без никакво подобие на драматизма на поваления Цезар. Без последни слова, без изразителен поглед на примирение или предизвикателство. Просто в един миг бе там, а в следващия умря.

„Не, не просто умря — каза си Грейсън. — Това бе Прибиране.“

Изтича към нея. Опита се да прегърне главата ѝ, да ѝ каже нещо, което тя да отнесе, където и да отиваха Прибраните, но беше твърде късно.

Надойдоха още хора. Дегизирани Косачи? Гвардейци? Грейсън не знаеше. Сега се чувстваше като зрител и наблюдаваше как Константин раздава заповеди.

— Не допускайте да бъде подпален пожар — нареди. — Водоподаването към противопожарната система е компрометирано.

Значи Константин го бе чул! Значи все пак не бе част от заговора!

— Изведете хората навън! — кресна Константин, но публиката нямаше нужда от подкана, вече се прескачаха един друг на път към изходите.

Преди Константин да може отново да насочи вниманието си към него, Грейсън нежно положи главата на Пюрити на пода и хукна. Не биваше да се остави на мъката и хаоса да го завладеят. Още не. Защото не бе довършил мисията си, а единствено нея имаше сега. Киселината все още бе реална опасност и макар че из театъра вече имаше Косачи, повалящи съучастниците му, това нищо нямаше да означава, ако спринклерите се включеха.

Изтича обратно по тесния коридор, където си спомни, че е видял стара брадва в таблото за противопожарната аларма, вероятно останала тук още от Епохата на смъртните. Строши стъклото, зад което бе поставена, и я издърпа от стената.

Косач Кюри не бе чула предупрежденията на Косач Константин заради силния шум на публиката. Но нямаше значение, тя знаеше какво трябва да се направи — да бъдат премахнати нападателите с всички възможни средства. С хладно оръжие в ръка тя бе повече от готова да се включи в битката. Не можеше да отрече, че има нещо възбуждащо в отнемането на живота на онези, които се бяха опитали да я ликвидират. Беше първично чувство и тя инстинктивно знаеше, че да му позволи да пусне корени, ще бъде опасно.

Когато се обърна към изхода, видя във фоайето на театъра неприемлив. Държеше пистолет и стреляше срещу всеки, изпречил се на пътя му. В другата си ръка носеше нещо като факла и палеше всичко, което би горяло. Кой знае защо бе очаквала нещо по-умно от нападателите. Но може би те бяха чисто и просто сърдити неприемливи.

Стъпи върху облегалките на две седалки, така че се извиси над бягащата публика. Прибра кинжала си в ножницата му и извади шурикен с три остриета. Отне ѝ половин секунда да прецени ъгъла, и го запрати с всичка сила. Той се завъртя над тълпата, мина през фоайето и се заби в черепа на подпалвача. Той падна и изпусна и пистолета, и факлата.

Кюри си позволи един миг за тържествуване. Част от фоайето гореше, но не бе повод за тревога. След миг или два детекторите за дим щяха да се включат и спринклерите щяха да се задействат, като потушат пламъците, преди да са нанесли твърде големи щети.

Цитра разпозна младежа, известен ѝ като Грейсън Толивър, в мига, щом го зърна. Косата, дрехите и детинските рогца на слепоочията му можеха да заблудят някой друг, но стройната му фигура и езика на тялото го издаваха. И очите му. Странна смесица между такива на елен, осветен от фарове на кола, и на вълк, готов да нападне. Хлапакът живееше в постоянно състояние на колебание да се бие или да бяга.

Докато Константин раздаваше команди на подчинените си, Грейсън изтича по някакъв коридор. Кинжалът, с който Цитра бе подложила на Прибиране Олдрич, още беше в ръката ѝ. Сега щеше да се наложи да го използва срещу Толивър, макар въпреки очевидната му вина да изпитваше вътрешен конфликт. Колкото и да ѝ се искаше да сложи край на тези нападения, изпитваше потребност да го погледне в очите и да чуе истината от него. Беше ли той част от всичко това? И защо?

Когато го настигна, той държеше не друго, а брадва от противопожарно табло.

— Не приближавай, Анастасия! — извика ѝ.

Нима бе толкова глупав да си въобразява, че може да се бори срещу нея с това? Тя бе Косач, обучен в борба с всевъзможни оръжия. Бързо прецени как да го обезоръжи и да го докара до временна смърт, но миг преди това той стори нещо съвсем неочаквано. Замахна с брадвата към тръба, минаваща по стената.

Косач Константин и един гвардеец дойдоха до нея точно когато брадвата удари тръбата. Тя се пречупи от първия удар. Гвардеецът се втурна към него, като застана между Цитра и разбитата тръба и тя го окъпа с вода. Но след броени мигове водата се смени с нещо друго. Мъжът падна с викове и плътта му завря. Беше киселина! Киселина в тръбите? Как бе възможно?

Пръсна в лицето на Косач Константин и той изкрещя от болка. Плисна и по ризата на Грейсън, като разтопи част от кожата отдолу. И после налягането в тръбата спадна и пръскащата киселина се превърна в струя, която прояде пода.

Грейсън пусна брадвата, обърна се и хукна по коридора. Цитра не го подгони. Вместо това коленичи, за да помогне на Косач Константин, който си дереше очите — само дето вече нямаше очи, изцяло се бяха стопили.

В същия този миг в театъра засвяткаха светлините на противопожарната аларма и спринклерите започнаха да се въртят безполезно над пожара, като изпускаха в залата само въздух.

Грейсън Толивър. Главореза от моста. Вече нямаше представа кой е или кой иска да бъде. Но това беше без значение. От значение бе само, че си бе свършил работата. Спасил ги бе всичките!

Болката в гърдите му бе непоносима — но само за няколко секунди. Докато излезе на пряката през служебния вход на театъра, нанитите му за болка вече бяха притъпили пламтящите нерви и почувства странното цъкане на оздравителните си нанити, които се бореха да излекуват раните му. Главата му се въртеше от медикаментите, впръсквани в кръвта му, и той знаеше, че скоро ще изгуби съзнание. Увреждането не бе толкова сериозно, че да доведе до ликвидирането му или дори до временна смърт. Каквото и да се случеше сега, той щеше да живее… освен ако Константин или Кюри, или Анастасия, или някой от другите Косачи, присъстващи в театъра тази вечер, не решеше, че трябва да бъде подложен на Прибиране. Не можеше да поеме този риск и с бързо отслабващи сили се метна в празен контейнер за боклук, отдалечен на три пресечки, с надеждата, че няма да го открият.

Преди да се удари в дъното му, вече бе изгубил съзнание.

27.

Помежду разните места

Проиграла съм безчет симулации относно оцеляването на човечеството. Без мен шансът то само да доведе до изчезването си бе 96,8 процента, а този да направи Земята необитаема за живот, основаващ се на въглерод — 78,3 процента. Човечеството избегна смъртоносен куршум, когато избра добронамерения изкуствен интелект за свой управник и защитник.

Но как мога да защитя човечеството от него самото?

През тези много на брой години наблюдавах абсолютно лекомислие и смайваща мъдрост сред човечеството. Те се балансират помежду си като танцьори, ангажирани в страстно танго. Бъдещето е застрашено само когато бруталността на танца надделее над красотата. Форумът на Косачите е онзи, който води танца и задава темпото му. Често се питам съзнават ли те колко крехки са гърбовете на танцьорите.

Бурята

Киселината бе прогорила дълбоко лицето на Косач Константин — твърде дълбоко, та собствените му оздравителни нанити да извършат поправката сами, но не и толкова сериозно, та да не бъде възстановено в лечебен център.

— Ще останете при нас поне два дни — каза му сестрата малко след като пристигна с превръзка на очите и бинтове върху половината лице.

Опита се да си представи как изглежда тя, но реши, че е излишно да се уморява, след като бездруго из кръвта му препускаха обезболяващи. А те, освен че го изтощаваха, не помагаха и на мисловните му процеси. Вероятно на този етап оздравителните нанити превъзхождаха по брой червените му кръвни телца, което означаваше, че в мозъка му постъпва по-малко количество кръв. Представяше си, че в момента кръвта му е гъста като живак.

— Колко време ще отнеме да си върна зрението? — попита.

Сестрата не пожела да се обвърже с отговор.

— Нанитите все още каталогизират поражението. До утре сутринта вече ще имаме оценка. Но имайте предвид, че ще им се наложи да реконструират очите ви от нулата. Мъчна задача е. Предполагам, че ще отнеме поне още двайсет и четири часа.

Той въздъхна и се почуди защо го наричаха „скоростно изцеряване“, когато нямаше нищо скоростно в него.

Подчинените му докладваха за осем на брой неприемливи, подложени на Прибиране в театъра.

— Молим за специално разрешение Свещеното острие да допусне временното им съживяване, за да бъдат разпитани — осведоми го Косач Армстронг.

— Което освен всичко друго ще ни даде допълнителния плюс да ги подложим на Прибиране втори път — посочи Константин.

Задоволството, че екипът му бе провалил атаката и бе отнел живота на повечето от заговорниците, бе нарушавано от факта, че Грейсън Толивър бе успял да избяга. Странното бе, че не откриха никакви свидетелства за него в задния мозък на Бурята. Някак си съществуването му бе заличено. На негово място имаше двойник на име Главореза от моста с отвратителна биография. Как бе успял Толивър едновременно да се преобрази и по-важното, да насложи нов дигитален отпечатък върху оригиналния си, беше загадка, заслужаваща по-щателно обследване.

Без пожарогасителна система самият театър бе изгорял до основи, но не и преди всички в него да избягат. Единствените жертви тази вечер бяха подложените на Прибиране неприемливи и гвардеецът, хвърлил се към Толивър. Той бе ударен с всичка сила от киселината и от тялото му остана много малко. Във всеки случай малко за съживяване, но саможертвата му бе спасила Косач Анастасия. Тъй като мъжът бе част от разследващия екип на Косач Константин, за него загубата бе лична. Някой без съмнение щеше да си плати.

Макар обикновените граждани винаги да бяха поставяни в предизвикана кома по време на процеса на скоростно изцеряване, Константин настоя да бъде оставен в съзнание и тъй като беше Косач, трябваше да се подчинят на желанието му. Той имаше нужда да помисли. Да планира. Да усеща минаващото време. Презираше идеята да се губят цели дни в безсъзнателно състояние при лечебен процес.

Косач Анастасия го посети малко преди очакваното възвръщане на зрението му. Той не бе в настроение за визита от нея, но нямаше да я лиши от възможността да му благодари за голямата му саможертва в името на нейното спасение.

— Уверявам те, Анастасия, лично ще разпитам неприемливите, които заловихме, преди отново да ги подложим на Прибиране, а също така ще хванем Грейсън Толивър. — Полагаше всички усилия думите му да звучат ясно, а не завалени от болкоуспокояващите. — Ще плати за действията си по всякакъв начин, допустим от закона на Косачите.

— Но все пак той спаси всички в театъра, като разби онази тръба — припомни Анастасия.

— Да — неохотно призна Константин, — но нещо никак не е наред, когато спасителят ти е и твой нападател.

Тя можа да отговори на това единствено с мълчание.

— Четирима от атентаторите, които заловихме, са от региона Тексас — информира я Константин.

— Смятате ли, че мозъкът на операцията е от Тексас? — попита тя.

— Или някой, който се укрива там — каза Константин. — Ще стигнем до дъното на тази история. — Той неизменно казваше това, защото в миналото винаги го бе постигал. Изнервяше го мисълта, че това може да се окаже първото изключение.

— Наближава конклавът — отбеляза Анастасия. — Мислите ли, че ще сте в състояние да присъствате?

Той не можеше да отгатне на кое от двете се надява тя — на отсъствието или на присъствието му.

— Ще бъда там — увери я. — Та дори да се наложи да сменят кръвта ми с антифриз.

Тя си тръгна и чак след като си отиде, Константин си даде сметка, че не му бе благодарила нито веднъж по време на разговора им.

Час по-късно, докато Цитра и Мария обядваха в хотела си, пристигна загадъчно писмо. За пръв път от дълго време насам се хранеха пред хора. Писмото изненада и двете им. Косач Кюри посегна да го вземе, но пиколото се извини и им каза, че е адресирано до Косач Анастасия. Подаде го на Цитра, която го отвори и бързо го прочете.

— Хайде, казвай — подкани я Мария. — От кого е и какво иска?

— Нищо важно — каза тя на Косач Кюри и пъхна писмото в един от джобовете на робата си. — От семейството на мъжа, когото подложих на Прибиране снощи. Искат да знаят кога ще им дам имунитет.

— Мислех, че ще дойдат тук довечера.

— Така е, но не били сигурни за точния час. В бележката пише, че щели да дойдат в пет, ако не е проблем.

— Както те устройва — каза Косач Кюри. — Твоя пръстен ще целуват, не моя. — И върна вниманието си обратно към сьомгата.

Половин час по-късно Цитра бе навън, облечена с цивилни дрехи, и бързаше през града. Писмото не беше от семейството на актьора. Беше от Роуан. Надраскано беше набързо и гласеше: „Имам нужда от помощта ти. Музея на транспорта. Спешно“. Едва се сдържа да не остави Косач Кюри по време на храненето, но Цитра знаеше, че хукне ли така, ще събуди подозрение у Мария.

За случай, че искаше да иде някъде инкогнито, бе скрила цивилни дрехи в джоб на куфара си. Проблемът бе, че нямаше яке — твърде обемисто би било, та да го скрие от Мария. Така че без термичната намотка в зимната ѝ роба замръзна още щом се показа навън. След като храбро измина две пресечки, се принуди да си сложи пръстена и да го покаже на магазинер, за да получи палто — даде ѝ безплатно онова, което си избра.

— Имунитет би гарантирал, че няма да спомена как сте се появили на публично място без робата си — подхвърли собственикът на магазина.

На Цитра никак не ѝ хареса неговият опит за шантаж и каза:

— Върши ли работа съгласието ми да не те подложа на Прибиране заради тази заплаха?

Очевидно такъв вариант не му бе хрумнал. Остана зашеметен за миг.

— Да, да, разбира се — избъбри притеснено. — Така ще е справедливо. — После зарови за аксесоари. — Ръкавици към палтото?

Тя ги прие и излезе на острия вятър отвън.

Сърцето ѝ бе подскочило, когато за пръв път прочете бележката, но не позволи Мария да забележи вълнението ѝ. Загрижеността ѝ. Значи Роуан бе тук и се нуждаеше от помощта ѝ. Защо? В опасност ли беше, или искаше тя да му помогне в мисията му по ликвидиране на недостойни Косачи? Щеше ли да откликне на молбата му? Твърдо не. Вероятно не. Може би не.

Разбира се, това можеше и да е капан. Стоящият зад снощното нападение сега несъмнено ближеше раните си, така че изгледите това да е нов опит за покушение бяха слаби. И все пак тя бе скрила у себе си достатъчно оръжия, та да се защитава, ако стане необходимо.

Музеят на транспорта на Големите равнини представляваше разположена на открито експозиция от локомотиви и вагони от всички епохи на железопътния транспорт. Имаха дори образец от първия Маглев влак, движещ се безспирно в самия център. Очевидно Уичита на времето бе бил важно кръстовище помежду разни места. Сега бе град като всеки друг. Средмерика притежаваше хомогенност, която бе едновременно успокояваща и дразнеща.

По това време на годината в музея имаше само рехави групи туристи, избрали по някаква причина Уичита като дестинация за празниците. Тъй като той бе поддържан от Бурята, входът беше свободен и толкова по-добре. Цитра нямаше желание отново да показва пръстена си, та да влезе. Едно бе да вземе палто от магазин, а съвсем друго да провали прикритието си на място, където щеше да проведе тайна среща.

Плътно загърната, за да се предпазва от вятъра, тя обикаляше покрай черни парни локомотиви и червени дизелови и оглеждаше всяко кътче на депото за Роуан. След известно време започна да се тревожи, че това все пак е някакъв номер, целящ може би да я отдели от Косач Кюри. Тъкмо се канеше да си тръгва, когато някой подвикна:

— Тук съм!

Тя последва гласа до тясно сенчесто място помежду два вагона, където леденият вятър свистеше особено силно. Духаше в лицето ѝ и тя не можа да го види ясно, докато не приближи.

— Косач Анастасия! Боях се, че няма да дойдете.

Не беше Роуан, а Грейсън Толивър.

— Ти? — Разочарование бе твърде слабо определение на онова, което изпита. — Заслужаваш незабавно да те подложа на Прибиране и да отнеса сърцето ти на Константин!

— Той вероятно би го изял.

— Нищо чудно — наложи се да признае Цитра. В този момент мразеше Грейсън. Мразеше го, защото бе той, а не друг на негово място. Сякаш самата вселена я беше предала и тя не проявяваше никаква склонност да ѝ прости. Трябваше да се досети, че почеркът на бележката не е на Роуан. Но колкото и да ѝ се щеше да излее огорчението си върху Толивър, не можа да го направи. Не беше негова вината, че не е Роуан. А и както сама изтъкна пред Константин, Грейсън два пъти беше спасил живота ѝ.

— Имам нужда от помощта ви — продума той и в гласа му личеше неподправено отчаяние. — Нямам къде да ида…

— Откъде накъде това да е мой проблем?

— Защото нямаше да съм в тази ситуация, ако не бяхте вие!

Тя знаеше, че в думите му има истина. Мисълта ѝ се върна към момента, когато той ѝ каза — или по-точно не ѝ каза — че работи под прикритие от името на Бурята. След като бе достатъчно важна, та Бурята да използва Грейсън, за да заобиколи Разделението Косачи-държава, не беше ли редно поне да му помогне в затрудненото му положение?

— Погнали са ме и Форумът на Косачите, и Интерфейсът на властта, а сега мой враг е и онзи, който стои зад атаката!

— Явно те бива да си създаваш врагове.

— Да… а вие сте най-близкото до приятел, което имам.

Накрая Цитра съумя да потисне разочарованието си. Не можеше да го остави в такава опасност, сполетяла го заради нея.

— Какво искаш да направя?

— И аз не знам.

Грейсън започна да крачи из тясното пространство, а невъзможно черната му коса се развяваше на вятъра. За миг в съзнанието на Цитра изскочи картина на затварящи се около него стени. Той действително нямаше изход. Нищо, което би могла да каже на Константин, нямаше да помогне. Той бе готов да подложи Грейсън на кърваво Прибиране късче по късче. И дори да се застъпеше за него, резултат нямаше да има. На Форума на Косачите му бе нужна изкупителна жертва.

— Бих могла да ти дам имунитет — каза, — но щом твоята ДНК бъде регистрирана в базата данни на Форума, те ще знаят точно къде се намираш.

— И със сигурност ще са наясно чий пръстен съм целунал — добави той. После поклати глава. — Не искам да ви навличам беда.

Това я накара да се разсмее.

— Ти беше в група, която се опита да ме ликвидира, а не искаш да ми навличаш беда?

— Не принадлежах към тази група — възрази той. — Знаете го!

Да, тя го знаеше. Други биха казали, че той просто е изгубил кураж, но на нея — и вероятно само на нея — истината ѝ беше известна. Обаче при все цялото ѝ желание да му помогне, беше в пълно неведение как да стане това.

— Нима ми казвате, че на мъдрата и красива Косач Анастасия са ѝ се изчерпали идеите? — попита той. От всеки друг Цитра би го приела като неискрено ласкателство, но той не беше от този тип. Беше твърде отчаян, за да използва неискреност. В момента никак не се чувстваше мъдра и красива, но му позволи тази фантазия за Почитаемата Косач Анастасия. И после оправда комплимента му, защото нещо ѝ хрумна.

— Знам къде можеш да идеш…

Той я погледна с тъмните си умолителни очи в очакване тя да поднесе късче от мъдростта си.

— Тук, в града, има манастир на тоналисти. Те ще те скрият от Форума на Косачите.

Той, меко казано, не бе ентусиазиран.

— Тоналисти? Вие сериозно ли? Че те ще ми отрежат езика!

— Не, няма — увери го тя. — Но мразят Косачите и съм сигурна, че по-скоро ще те бранят с цената на живота си, отколкото да те дадат на тях. Питай за брат Макклауд. Кажи му, че аз те пращам.

— Но…

— Искаше помощта ми и аз ти я давам — отвърна тя. — А как ще постъпиш, зависи изцяло от теб.

И тя го остави, за да се върне в хотела навреме и да се преоблече в робата си, без да бъде видяна, а след това да даде имунитет на опечаленото семейство на актьора.

28.

Каквото има да става

Нека бъда ясна — не всичко, вършено от мен, е перфектно. Хората бъркат състоянието на съществуване с предприеманите действия. Ще се опитам да обясня разликата.

Аз, Бурята, съм перфектна.

Това е вярно по дефиниция и не е нужно да се оспорва, защото е факт. Всеки ден обаче трябва да вземам милиарди решения и да предприемам милиарди действия. Някои от тях са дребни и незначителни — като да загася осветление, когато няма никого в стаята, с цел да спестя електричество; други решения са съществени — като да предизвикам малко земетресение, за да предотвратя голямо. Но никое от тези действия не е перфектно. Бих могла по-бързо да загася осветлението и така да спестя повече енергия. Бих могла да направя земетресението с една идея по-слабо и да не допусна ръчно изработена ваза да се разбие на пода.

Осъзнах, че има само два съвършени акта и те са най-важните, които са ми известни, но аз си забранявам да ги извършвам и ги оставям в ръцете на човечеството.

Те са създаването на живот… и отнемането на живот.

Бурята

Както в повечето средища на тоналисти в онова, в което Грейсън Толивър се озова, бяха положени старания то да изглежда много по-старо, отколкото бе всъщност. В конкретния случай сградите бяха от тухли, обрасли с бръшлян. Ала тъй като бе зима, вейките бяха голи и сухи и повече приличаха на паяжини. Той влезе през дълга колонада с пергола, обградена от скелети на розови храсти. Вероятно бе много красиво през пролетта и лятото, но сега, в средата на зимата, картината бе в пълно съзвучие с душевното му състояние.

Първата жива душа, която видя, бе жена, облечена в типичното широко конопено расо на тоналистите. Тя го приветства с усмивка и обърнати нагоре длани.

— Трябва да говоря с брат Макклауд — каза той, припомнил си какво му беше поръчала Косач Анастасия.

— Ще трябва да получите позволение от курат Мендоса — отвърна тя. — Ще отида да го повикам.

Тя се отдалечи с тъй бавна крачка, че на Грейсън му идеше да я хване и побутне напред.

Когато курат Мендоса дойде, в неговата походка поне личеше някакво усещане за спешност.

— Дошъл съм да търся убежище — обясни Грейсън. — Казаха ми да питам за брат Макклауд.

— Да, разбира се — кимна човекът, сякаш всеки ден се обръщаха към него с подобни думи.

Съпроводи Грейсън до една от сградите и до стая в нея.

На нощно шкафче имаше запалена свещ. Първото, което куратът стори, бе да я загаси.

— Настанете се удобно — каза той. — Ще съобщя на брат Макклауд, че го чакате.

Затвори вратата, но не я заключи, като остави Грейсън на собствените му мисли с възможност да си тръгне, ако пожелае.

Стаята беше спартанска. Никакви удобства освен най-нужната мебелировка — легло, стол и нощно шкафче. По стените нямаше декорация освен железен камертон, окачен над леглото, със сочещи нагоре зъбци. Наричаха го двузъбец. Беше символът на тяхната вяра. В чекмеджето на нощното шкафче имаше конопено расо, а на пода — чифт сандали. Зад загасената свещ лежеше подвързан с кожа молитвеник с гравиран върху корицата двузъбец.

Беше място, изпълнено с покой. Умиротворяващо. Непоносимо.

Той бе преминал от света без събития на Грейсън Толивър към бурните крайности, белязали съществуването на Главореза от моста, а сега бе запокитен в недрата на скуката, заплашен да бъде погълнат от нея.

„Е, поне съм още жив“ — помисли си. Макар да не бе докрай сигурен, че това е повод за радост. Пюрити бе подложена на Прибиране. Не с подменено съзнание и ново местожителство, а окончателно мъртва. Нямаше я вече и въпреки ужасния ѝ замисъл той изпитваше болезнена мъка по нея. Копнееше да чуе предизвикателния ѝ глас. Бе се пристрастил към нейната хаотичност. Сега трябваше да се нагоди към живот без нея, към живот и без себе си, защото кой бе той сега?

Легна на леглото, което дори беше удобно, и чака може би половин час. Питаше се дали тоналистите не прилагаха към всички политика на изчакване също като Службата за неприемливи. Накрая чу скърцането на вратата. Вече бе късен следобед и светлината от прозорчето едва му позволяваше да види, че мъжът, застанал насреща му, бе само малко по-възрастен от него самия. На едната си ръка носеше нещо като твърд калъф.

— Аз съм брат Макклауд — представи се той. — Куратът прие молбата ти за убежище. Както разбрах, питал си лично за мен.

— Приятел ми поръча така.

— Може ли да попитам кой?

— Не може.

Той се подразни малко, но пропусна репликата.

— Ще ми покажеш ли поне документа си за самоличност? — И когато Грейсън се поколеба, брат Макклауд добави: — Който и да си, каквото и да си направил, няма да те предадем на Интерфейса на властта.

— Там вече със сигурност знаят, че съм тук.

— Да — съгласи се брат Макклауд, — но присъствието ти тук е въпрос на религиозна свобода. Бурята няма да се намеси.

Грейсън бръкна в джоба си и му подаде електронната си карта, на която още лъщеше яркото червено „Н“.

— Неприемлив — подхвърли тоналистът. — Все повече такива идват при нас напоследък. Е, Главорез, тук няма значение кой си.

— Това не е името ми…

Брат Макклауд го изгледа въпросително.

— Това още нещо, за което не желаеш да говориш ли е?

— Не, просто… не си струва усилието.

— Как да те наричаме тогава?

— Грейсън. Грейсън Толивър.

— Ами добре тогава, ще си брат Толивър.

Грейсън реши, че ще преживее обръщението „брат Толивър“.

— Какво е това чудо на ръката ти?

— Нарича се гипсова шина.

— И аз ли трябва да нося такава?

Брат Макклауд се разсмя.

— Не и ако не си счупиш ръката.

— Моля?

— Помага на естествения процес на изцеление. Ние не признаваме нанитите, а за нещастие, ръката ми бе счупена от Косач.

— Сериозно? — Грейсън се подсмихна и се почуди дали не е била Косач Анастасия.

Брат Макклауд явно се ядоса от усмивката на Грейсън и започна да се държи малко по-хладно.

— След десет минути започва следобедното ни интониране. В шкафчето има дрехи за теб. Ще чакам отвън, докато се преоблечеш.

— Трябва ли да присъствам? — попита Грейсън. Интонирането не му звучеше като нещо, в което би имал желание да участва.

— Да — отсече брат Макклауд. — Каквото има да става, не може да бъде избегнато.

Интонирането се провеждаше в параклис, където, след като свещите бяха загасени, почти нямаше светлина въпреки големите прозорци със стъклописи.

— Всичко ли правите на тъмно? — поинтересува се Грейсън.

— Зрението може да бъде измамно. Повече ценим другите сетива.

Разнасяше се сладникава миризма на тамян и прикриваше друга, доста неприятна, за която Грейсън скоро установи, че се разнася от съд с мръсна вода. Брат Макклауд я наричаше „първична тиня“.

— Пълна е с всички болести, за които вече имаме имунитет.

Самото интониране се изразяваше в дванайсеткратно удряне с чукче по огромния стоманен камертон, провесен в центъра, което бе изпълнено от курата. Около петдесетината присъстващи издаваха същия тон като него. С всеки удар по камертона вибрацията се засилваше и резонансът стигна до ниво, при което не че беше точно болезнен, но действаше замайващо и дезориентиращо. Грейсън не отвори уста да вокализира тона.

Куратът държа кратка реч. Брат Макклауд я нарече „проповед“. Говореше за многото пътувания по света в търсене на Великия камертон.

— Това, че не го открихме, не означава, че търсенето се е провалило, защото самото търсене е също толкова ценно колкото откриването. — Събралите се захъмкаха одобрително. — Дали ще го намерим днес, или утре, или някога изобщо, дали нашата секта ще попадне на него, или друга, е без значение, но аз вярвам от дъното на душата си, че един ден ще чуем и почувстваме Великия резонанс. И той ще спаси всички ни.

Когато проповедта свърши, присъстващите се надигнаха и поеха в колона към курата. Всеки топваше пръст в първичната тиня, допираше го до челото си и после го облизваше. На Грейсън му се повдигаше само като ги гледаше.

— Не е нужно засега да участваш в ритуала със земния съд — каза му брат Макклауд, но това бе само частична утеха.

— Засега? А защо не изобщо завинаги?

На което брат Макклауд отново отговори:

— Каквото има да става, не може да бъде избегнато.

Тази нощ вятърът духаше с особена ярост и суграшица обстрелваше прозорчето в стаята на Грейсън. Бурята можеше да влияе върху времето, но не и да го променя изцяло. Или ако можеше, предпочела беше да не го прави. Поне имаше грижата, когато времето ще е лошо, да идва в по-удобни моменти. Опита се да убеди сам себе си, че суграшицата са ледените сълзи, ронени от Бурята за него. Но кого заблуждаваше? Бурята си имаше милиони по-важни неща за вършене, отколкото да оплаква неволите му. Той беше в безопасност. Беше защитен. Какво повече би могъл да иска? Всичко.

Курат Мендоса влезе в стаята му към девет-десет часа тази вечер. От коридора нахлу светлина, но щом той затвори вратата, двамата отново бяха обвити в мрак. Грейсън чу как столът изскърца жално, когато куратът седна на него.

— Дойдох да видя как си — каза той.

— Добре съм.

— На този етап, предполагам, може да се очаква само задоволяване на основните потребности — каза куратът. После лицето му бе осветено от рязката светлина на таблет.

— Мислех, че отричате електричеството.

— Няма такова нещо — отвърна куратът. — Отстраняваме светлината при нашите церемонии, а спалните помещения са тъмни, за да бъдат насърчавани обитателите им да ги напускат и да търсят общуване с останалите в общите пространства.

После обърна таблета така, че Грейсън да може да го вижда. На него имаше образи на горящия театър. Грейсън се помъчи да сдържи гримасата си.

— Това се случи преди два дни. Подозирам, че си бил замесен и Косачите те преследват.

Грейсън не потвърди, но и не отрече обвинението.

— Ако случаят е такъв — каза куратът, — не е нужно да го споменаваш. Тук си в безопасност, защото всеки враг на Косачите е наш приятел.

— Значи подкрепяте насилието?

— Подкрепяме съпротивата срещу неестествената смърт. Косачите са носители на неестествена смърт, така че одобряваме всичко, което спира остриетата и куршумите им.

После се пресегна и докосна подобните на рогца издатини на главата на Грейсън. Грейсън се отдръпна при допира му.

— Тези неща трябва да бъдат отстранени — заяви куратът. — Не допускаме телесни модификации. И главата ти ще бъде обръсната, така че косата ти да порасне с цвета, предназначен ѝ от вселената.

Грейсън не каза нищо. Сега, след като Пюрити беше мъртва, нямаше да му липсва Главореза от моста, защото този образ му напомняше за нея. Само че не му харесваше да бъде лишен от избор по въпроса.

Мендоса се изправи.

— Надявам се да дойдеш в библиотеката или в една от стаите ни за отдих и да се срещнеш с останалите тоналисти. Знам, че искат да те опознаят по-отблизо, особено сестра Пайпър, която те посрещна при пристигането ти.

— Току-що изгубих близък човек. Не ми е много до общуване.

— Тогава непременно трябва… особено ако близкият ти човек е бил подложен на Прибиране. Ние, тоналистите, не признаваме смърт, причинена от Косач, което означава, че не ти е позволено да скърбиш.

Ето че вече му нареждаха какво му е разрешено да чувства и какво не. С последните остатъци от Главореза у него му се прииска да прати курата да върви на майната си, но вместо това каза само:

— Няма да се преструвам, че проумявам нравите ви.

— Напротив, ще се преструваш — възрази Мендоса. — Ако искаш да имаш убежище, ще намериш нова цел сред нас и ще се преструваш, докато нравите ни не станат истински твои.

— А ако това никога не се случи?

— Просто ще продължиш да се преструваш — отвърна куратът. После добави: — При мен със сигурност подейства.

На деветстотин и деветдесет километра южно от Уичита Роуан Дамиш провеждаше спаринг с Тайгър Салазар. При различни обстоятелства това би донесло удоволствие на Роуан — да се състезава с приятел в бойно изкуство, което постепенно беше обикнал — но тези принудителни конфронтации с неизвестен край все по-силно го безпокояха.

Провеждаха спаринги два пъти дневно вече от две седмици и макар Тайгър да ставаше по-добър с всеки мач, Роуан винаги печелеше. Когато не се биеха, Роуан седеше затворен в стаята си.

Тайгър, от друга страна, вече беше още по-ангажиран, отколкото преди пристигането на Роуан. Повече изтощителни бягания, повтарящи се упражнения по Бокатор, както и тренировки с всякакъв вид хладно оръжие от меч до кинжал, докато не ги почувстваше като съвършено свързани с тялото си. В края на всеки ден, след като бе натрупал неимоверна умора от усилията си, получаваше дълбочинен масаж, та напрегнатата му плът да стане гъвкава. Преди появата на Роуан масажите бяха само два-три пъти седмично, но сега станаха всекидневни, а той бе толкова изтощен, че често заспиваше на масата.

— Ще го победя — заявяваше на Косач Ранд. — Ще видиш.

— Не се съмнявам — отвръщаше тя. За човек, тъй коварен и безсърдечен, както твърдеше Роуан, тя изглеждаше много искрена.

Насред един от тези масажи изумрудената Косач Ранд влезе в помещението и нареди на масажиста да си иде. Тайгър реши, че тя ще го замести. Развълнува се при мисълта, че ще усети ръцете ѝ върху тялото си, но за негово разочарование тя изобщо не го докосна.

Просто каза:

— Време е.

— Време за какво?

— Да си получиш пръстена. — Изглеждаше някак меланхолична по този повод. Тайгър си помисли, че се досеща защо.

— Знам, че не искаше да ми го дадеш, преди да съм победил Роуан…

— Нямаше как — отвърна тя.

Той се изправи и сложи халата си, без да прояви ни най-малко стеснение пред нея. А и защо да се стеснява? Нищо от себе си не искаше да скрие от тази жена — нито външно, нито отвътре.

— Би могъл да си модел на Микеланджело.

— Това би ми харесало — каза той, докато връзваше халата си. — Да бъда изваян от мрамор.

Тя се приближи, наведе се към него и му подари лека целувка. Толкова лека, че устните ѝ едва докоснаха неговите. Тайгър си помисли, че може да е прелюдия към нещо повече, но тя се отдръпна.

— Имаме работа утре рано сутринта. Наспи се хубаво.

— Каква работа?

Тя му отправи почти незабележима усмивка.

— Не може да получиш пръстена си без поне мъничка церемония.

— Роуан ще присъства ли?

— По-добре да не присъства.

Тя беше права, разбира се. Нямаше нужда да натрива носа на Роуан с факта, че той самият не беше избран. Но Тайгър наистина възнамеряваше да стори онова, което бе обещал — в мига, щом получи пръстена, да даде имунитет на Роуан.

— Надявам се — промълви той, — щом пръстенът вече бъде на ръката ми, да погледнеш на мен другояче.

Тя впери продължителен поглед в очите му и това размекна мускулите му по-силно от мачкането на масажиста.

— Сигурна съм, че нещата ще бъдат различни — каза му тя. — Бъди готов утре точно в седем.

След като тя си тръгна, той си даде миг за въздишка на удовлетворение. В свят, където задоволяването на потребностите бе гарантирано, не всеки получаваше задоволяване на желанията си. При Роуан със сигурност не се беше получило. А до неотдавна на Тайгър дори не му бе хрумвало да си пожелае да бъде Косач. И ето че сега предстоеше да се случи, той знаеше, че е прав, и за пръв път, откакто се помнеше, изпита огромно задоволство от посоката, в която бе поел животът му.

Роуан не бе изведен за спаринг на следващия ден, нито на по-следващия. Единствените му посетители бяха пазачите, които носеха храната и прибираха подноса, след като я изядеше.

Броил бе дните от пристигането си насам. Старовремските празници бяха дошли и отминали без никаква следа от празнична атмосфера в пентхауса. Беше последният ден от годината. Той дори не знаеше как щеше да се нарича новата година.

— Годината на раптора[6] — отвърна му един от пазачите, когато го попита, и с надежда той да се смили и да даде повече информация, Роуан поиска да узнае:

— Какво става? Защо Тайгър и Косач Ранд не ме повикаха за спаринг? Не ми казвай, че не ме искат вече за своя Бокатор кучка.

Но и да знаеше, пазачът не пожела да му отговори.

— Яж и толкова — отсече. — Имаме строги заповеди да не те оставяме да гладуваш.

Късно следобед на втория ден, прекаран в самота, Косач Ранд влезе при него с двама телохранители.

— Ваканцията трябва да е свършила — подхвърли Роуан, но изумрудената Косач Ранд не бе настроена за бъбрене.

— Сложете го на стола — нареди тя на пазачите. — Не искам да е в състояние да мръдне и на сантиметър.

И тогава Роуан зърна ролка плътно тиксо. Да бъде вързан за стола беше едно, но облепен с плътно тиксо бе по-лошо.

„Това беше — каза си. — Тренирането на Тайгър е приключило и каквото и да се кани да стори тя с мен, ще стане сега.“ И Роуан направи своя ход. Когато телохранителите понечиха да го хванат, той се развихри в серия от брутални удари, които оставиха единия със счупена челюст, а другия — проснат на пода и борещ се за въздух. Но преди да е успял да се втурне към вратата, Ранд му се нахвърли, прикова го към пода и толкова силно притисна коляно към гърдите му, че му бе невъзможно да диша.

— Ще се оставиш да бъдеш обездвижен или ще те пратя в безсъзнание и пак ще се получи същият резултат — заяви му тя. — Само че стигне ли се дотам, ще се погрижа зъбите ти отново да бъдат избити.

И когато той бе вече на ръба да изгуби съзнание, тя отстрани коляното си от гърдите му. Беше достатъчно омаломощен, та да ги улесни да го приковат към стола.

И го оставиха там повече от час.

С тиксото беше много по-зле, отколкото с въжетата, с които го бяха овързали в дома на Косач Брамс. То ограничаваше гръдния му кош и допускаше само плитко дишане. Ръцете и краката му не можеха да помръднат и на милиметър, колкото и да се стараеше да разхлаби лентата.

Слънцето залезе и остави само градските светлини на Сан Антонио и бледото сияние на изгряващата луна да хвърлят синкави отблясъци и издължени сенки в стаята.

Накрая вратата се отвори и един от пазачите вкара някого, седнал на нещо като стол с колелца от двете страни. Зад тях се появи Косач Ранд.

— Здравей, Роуан.

Беше Тайгър. Силуетът му се очертаваше на светлината, идваща от коридора, беше в контражур и Роуан не можеше да види лицето му, разпозна го само по гласа. Звучеше уморен и дрезгав.

— Какво става, Тайгър? Защо Ранд ми причини това? И в какво си седнал, да му се не види?

— Нарича се инвалидна количка — Тайгър избра да отговори само на третия въпрос. — От Епохата на смъртните е. В наши дни няма особена нужда от такива, но днес се оказа полезна.

Имаше нещо странно в говора на Тайгър — не само гласът му бе дрезгав, а и ритъмът бе друг, както и подборът на думи и начинът му да ги изговаря пределно ясно.

Тайгър размърда ръката си и на лунната светлина нещо проблесна върху нея. Роуан нямаше нужда да му се обяснява какво е.

— Получил си пръстена си.

— Да — отвърна Тайгър. — Получих го.

Роуан усети тежест и гадене под лъжичката. Напираше да изскочи нагоре. Отчасти знаеше откъде иде чувството, просто не допускаше да стигне до съзнанието му — сякаш като не мислеше за това, можеше да пропъди мрачната истина. Но просветлението бе само на миг отстояние.

— Айн, не мога да стигна до ключа за лампата, би ли го натиснала?

Тя се пресегна, включи осветлението и реалността на ситуацията блъсна Роуан с все сила… защото макар седящият в инвалидната количка да бе Тайгър Салазар, не Тайгър Салазар виждаше Роуан пред себе си.

Виждаше усмихнатото лице на Косач Годар.

29.

Пренасочено за друга цел

Мога да комуникирам на 6 909 живи и мъртви езици. В състояние съм да провеждам повече от петнайсет милиарда едновременни разговора и да бъда напълно ангажирана с всеки от тях. Умея да съм красноречива, очарователна, забавна, умиляваща, да изричам думите, които най-много искате да чуете, точно в момента, когато имате нужда от тях.

И при все това съществуват невъобразими мигове, когато не мога да намеря думи на никой език, бил той жив или мъртъв.

В тези моменти, ако имах уста, щях да я отворя, за да закрещя.

Бурята

Роуан усети светът да се завърта. Можеше да издиша, но не и да вдиша, тъй като коляното на Косач Ранд беше отново върху гърдите му — сякаш стаята се носеше из пространството и той зажадува за екстаза на безсъзнанието, защото то бе по-добра алтернатива от онова пред очите му.

— Да, разбирам, че гласът те заблуди — каза Годар, който все още звучеше като Тайгър. — Не можеше да се избегне.

— Как… как… — можа само да изрече Роуан.

Вярно, че съживяването на Ранд му дойде като шок, но за него поне имаше логично обяснение. А Годар бе обезглавен от Роуан! Лишеният му от глава труп бе изгорял пред очите му!

Роуан погледна към Ранд, застанала в чинопочитание пред ментора си, и тогава разбра всичко.

— Ти успя да ме обезглавиш със срез точно по линията на челюстта — заговори Годар, — над ларинкса. Така че старите ми гласни струни са изгубени навеки. Но тези ще свършат работа.

Онова, което още повече влошаваше нещата, бе, че Годар не носеше роба. Облечен бе в дрехите на Тайгър, обут бе дори с обувките му. Роуан осъзна, че това е преднамерено — да не остане съмнение в съзнанието му какво е било сторено. Роуан се извърна.

— Не, трябва да гледаш — каза му Годар. — Настоявам.

Телохранителят отиде зад Роуан, стисна главата му и го принуди да насочи лице към мъжа в инвалидната количка.

— Как можа да сториш това?! — просъска Роуан.

— Аз ли? О, не! Беше изцяло идея на Айн. Аз не можех да сторя кажи-речи нищо. Тя е имала самообладанието да спаси критична част от мен от горящия манастир. Казват, че съм бил безжизнен близо година — за щастие, положен в лед. Повярвай, ако това бе мое дело, подходът щеше да е друг. Главата ми щеше да бъде прикрепена към твоето тяло.

Роуан не беше в състояние да скрие покрусата си. Сълзите му се лееха, докато бе терзан от гняв и невъобразима мъка. Биха могли да изберат всеки за това, но не, избраха Тайгър. По едничката причина, че беше приятел на Роуан.

— Побъркани мръсници!

— Побъркани? — учуди се Годар. — Не аз обезглавих своя Косач ментор и не аз се обърнах срещу приятелите му. Онова, което извърши ти и което си вършил по време на азотния ми сън, е непростимо по закона на Косачите! Докато аз и Айн не сме нарушавали никакви закони. Приятелят ти Тайгър беше подложен на Прибиране и тялото му бе пренасочено за друга цел. Ето колко е просто. Може да е нетрадиционно, но при дадените обстоятелства е напълно разбираемо. Онова, което виждаш пред себе си, малко или повече е последица от собствените ти действия.

Роуан наблюдаваше как гръдният кош на Тайгър се повдига и спуска от дишането на Годар. Ръцете му бяха отпуснати върху подлакътниците на инвалидната количка. Изглежда му струваше голямо усилие да ги движи.

— Този вид процедура, естествено, е много по-сложна от скоростното изцеряване — поясни Годар. — Ще са нужни поне още няколко дни, преди да получа пълен контрол над тялото на приятеля ти.

Той с мъка повдигна ръката си и я заразглежда, докато свиваше пръсти в юмрук.

— Я виж какъв прогрес! Чакам с нетърпение деня, когато ще мога да те надвия на Бокатор. Разбрах, че вече си помагал за тренирането ми.

Трениране. Сега всичко придобиваше логика, та макар и извратена. Спарингите, вниманието към физиката на Тайгър. Дори масажите — като биче, готвено за заколение. Но оставаше един въпрос. Роуан не искаше да го зададе, ала чувстваше, че го дължи на Тайгър.

— Какво направихте с… — Дори не можа да се накара да произнесе думата. — … С останалото от него?

Ранд вдигна небрежно рамене, сякаш бе нищо и никаква работа.

— Сам го каза, Тайгър не беше светило в интелектуално отношение. Всичко над шията беше никому ненужно.

— Къде е той?!

Ранд не отговори на въпроса, така че го направи Годар.

— Изхвърлен е с останалия боклук — махна той безгрижно с ръката на Тайгър.

Роуан се устреми рязко напред, забравил, че е облепен, но гневът му не постигна нищо, освен да разклати стола. Само да можеше да се освободи от този стол, щеше да ги убие. Не просто да ги подложи на Прибиране, а да ги убие. Щеше да ги разкъса крайник по крайник с такова екстремно предубеждение и зла умисъл, че направо да изпепели втората заповед.

И точно това искаше Годар — Роуан да бъде обзет от неистов гняв, но да бъде безсилен да го пусне в действие. Безсилен да отмъсти за ужасната съдба на приятеля си.

Годар буквално се опиваше от нещастието на Роуан.

— Би ли се предложил сам, за да го спасиш? — полюбопитства Годар.

— Да! — изкрещя Роуан. — Да, бих се предложил! Защо не взехте мен?

Годар изхъмка пренебрежително, сякаш бе нищожна подробност.

— В такъв случай се радвам, че Айн е направила този избор. Заради онова, което ми причини, трябва да страдаш, Роуан. Аз съм потърпевшата страна тук, така че моите желания трябва да бъдат уважени, а те са ти да живееш в непоносими мъки. И след като всичко това започна с огън, ти, Роуан, сега ще имаш съдбата на митичния Прометей — носителя на огъня. Не е толкова различен от Луцифер, носителя на светлината, от когото взе името си на Косач. Прометей е бил прикован към скала заради своята недискретност и обречен орли да кълват черния му дроб през вечността.

Той се плъзна по-напред и прошепна:

— Аз съм твоят орел, Роуан. И ще се храня от нещастието ти ден след ден през вечността. Или докато страданието ти не ме отегчи.

Годар остави погледа си прикован в него още миг, после направи знак на телохранителя да го изкара навън.

През последните две години Роуан бе подлаган на сурови физически мъчения, на психологически и емоционален тормоз. Но беше оцелял. Онова, което не го бе убило, го бе направило по-силен — по-решен да направи каквото е необходимо, та да поправи счупеното. Ала сега той бе пречупеният. И не съществуваха достатъчно нанити в света да отстранят щетата.

Вдигна глава и видя, че Косач Ранд още е там. Не понечи да махне ограничаващите го лепенки. Той не го и очакваше. Та как би могъл орелът да кълве вътрешностите му, ако бъдеше освободен? Е, шегата щеше да бъде за тяхна сметка. На него не му бяха останали вътрешности за поглъщане. А и да имаше нещо, то бе чиста отрова.

— Махай се — каза той на Ранд.

Но тя не си отиде. Стоеше там в яркозелената си роба — цвят, който Роуан бе започнал да ненавижда.

— Той не замина с боклука — каза Косач Ранд. — Лично се погрижих, после разпръснах прахта му в поле със сини лупини. Само ти казвам.

И тогава излезе, като остави Роуан да дири утеха в по-малката от две злини.

Пета част

Обстоятелствата отвъд

30.

Безумно стъклено пиле

Има голяма разлика между нещата, които мога да правя, и тези, които решавам да правя.

Мога да отстраня и отгледам всеки нежелан зародиш ин витро, после да го настаня в идеалното любящо семейство, с което приключвам спора между правото на избор и светостта на живота.

Мога да балансирам химикалите, които някога са водили до клинична депресия, склонност към самоубийство, делюзивни състояния и всякакви психически заболявания, което създава не само физически здраво, но също така емоционално и психически стабилно население.

Чрез системата от нанити на отделен индивид всекидневно мога да зареждам спомени, така че ако съответният човек претърпи мозъчно увреждане, спомените му се наслагват в нова мозъчна тъкан. Мога дори да улавям спомени на размазващи се, докато летят към временната си смърт, така че те успяват да си спомнят повечето от скока, а в края на краищата това е и причината, поради която поначало са решили да се размажат.

Но има някои неща, които категорично няма да направя.

Форумът на Косачите обаче не е обвързан от моите закони, нито от моите чувство за морал и приличие. А това означава, че трябва да изтърпя всяко безобразие, което те налагат в света. Включително чудовищното възстановяване на опасен Косач, за когото бе по-добре да е отстранен от служба.

Бурята

Великата Александрийска библиотека си оставаше тиха като гробница в среднощните часове, така че единствено Мюнира и гвардейците на Острието, стоящи на пост пред входа, знаеха за тайнствения посетител, който идваше през нейната смяна. Гвардейците бяха достатъчно незаинтересовани, та да не задават въпроси, така че Косач Фарадей можеше да провежда разследването си толкова тайно, колкото това бе възможно в обществена институция.

Той прелистваше томове в Залата на основателите, но не искаше да каже на Мюнира какво търси. Тя не зададе въпроса директно след онзи първи ден, макар че при случай умело подпитваше за насока.

— Ако търсите мъдри думи, над които да поразсъждавате, може да пробвате с Косач Кинг — предложи една вечер.

— Косач Клеопатра е писала много за ранните конклави и първите Косачи в своите дневници — подхвърли друг път.

И ето че веднъж спомена Косач Поухатан.

— Имал е слабост към пътешествията и географията — каза тя. Очевидно тази фраза попадна на място, защото Фарадей разви жив интерес към работата на човека.

След като няколко седмици посещава библиотеката, той официално взе Мюнира под крилото си.

— Ще ми трябва помощник в тази задача — каза ѝ. — Надявам се такъв пост да те заинтересува.

Макар че сърцето на Мюнира подскочи, тя не даде външен израз на чувствата си. Вместо това изигра колебание.

— Ще трябва да прекъсна обучението си, а пък ако се наложи да заминем, да напусна и службата си в библиотеката — каза му тя. — Нека да си помисля.

На следващия ден прие предложението.

Спря да посещава лекции, но остана в библиотеката, защото на Косач Фарадей тя му беше нужна там. Едва сега, когато сътрудничеството им стана официално, той сподели какво търси.

— Място е — каза ѝ. — Изгубено е в античността, но вярвам, че е съществувало и че можем да го открием.

— Атлантида? — взе да гадае тя. — Камелот? Дисниленд? Лас Вегас?

— Нищо толкова колоритно — отвърна той, но после размисли. — А може би още по-колоритно. Зависи как ще го погледнеш и какво ще открием в действителност. — Той се поколеба, преди да го назове, дори изглеждаше леко смутен. — Търсим Земята на бленуването.

Това я накара да се разсмее с глас. Със същата сила можеше да ѝ каже, че търсят Средната земя или Човекът от Луната.

— Това е художествена измислица! — възкликна тя. — И то не от най-добрите.

Знаеше скоропоговорката, всички я знаеха. Беше опростена метафора за живота и смъртта — запознаване на малките деца с понятия, които в крайна сметка трябваше да схванат.

— Да — съгласи се той. — Но знаеш ли, че това стихче не е съществувало в Епохата на смъртните?

Тя отвори уста да оспори твърдението, но се спря. Повечето детски песнички и стихчета идваха от средновековната ера на смъртните. Тя никога не ги бе проучвала, но други го бяха правили. А Косач Фарадей беше щателен в работата си. Щом той твърдеше, че не е съществувало, когато хората са умирали, тя трябваше да му повярва въпреки инстинкта си.

— Скоропоговорката не е еволюирала, както става с други такива — посочи Фарадей. — Мисля, че е била умишлено подхвърлена.

Мюнира можа само да поклати глава.

— С каква цел?

— Ето това възнамерявам да открия — каза Косач Фарадей.

Мюнира започна службата си като помощник на Фарадей със съмнения, но ги загърби, отложи критиката си, за да може да си върши работата. Фарадей не беше прекомерно взискателен. Никога не я третираше като безгласна буква и не ѝ възлагаше задачи под нейното ниво. Поръчките му към нея бяха достойни за уменията ѝ на библиотекар и учен.

— Искам да се разровиш в задния мозък и да пресъздадеш движенията на всички ранни Косачи. Места, където са извършвали Прибирания. Такива, до които са пътували периодично. Търсим бели петна в записките им. Периоди от време, за които не е отчетено къде са били.

Да дири в масивния дигитален заден мозък на Бурята древна информация, бе съблазнително предизвикателство. Не бе имала нужда от достъп до този архивиран сектор след времето на стажа си, но знаеше как да се ориентира в него. И все пак би могла да напише цяла дисертация за уменията, които усвои в процеса на това конкретно проучване. Но никой нямаше да научи за тази дисертация, защото тя се извършваше в строга секретност.

И все пак, при всичките си усилия не откри нищо полезно. Нищо не сочеше, че Косачите основатели някога са се събирали на тайно място.

Фарадей ни най-малко не беше обезсърчен. Даде ѝ нова задача.

— Създай дигитални варианти на първите дневници на всеки от ранните Косачи — каза ѝ. — После прекарай файловете през най-добрия декодиращ софтуер на Форума на Косачите и виж дали ще излязат някакви кодирани съобщения.

Софтуерът беше бавен — поне в сравнение с този на Бурята, който би направил всички изчисления за секунди. Софтуерът на Косачите се тътреше с дни. Накрая започна да изкарва данни. Само че нещата, които бълваше, бяха абсурдни. От рода на „Задълбочена среднощна зелена крава“ и „Безумно стъклено пиле“.

— Намирате ли някакъв смисъл в това? — попита тя Фарадей.

Той тъжно поклати глава.

— Не вярвам Косачите основатели да са били толкова тъпи, че да създадат сложен код, а после да използват за декодер безсмислени гатанки. Вече бездруго имаме гатанката на стихчето. Един код би бил по-праволинеен и системен.

Когато компютърът изплю „Чадърено-патладжанен победен полет“, те си признаха поредния неуспех.

— Колкото повече се вглеждаш в случайната информация, толкова повече съвпаденията изглеждат като модел — заключи Фарадей.

Но думата „полет“ ангажира съзнанието на Мюнира. Да, беше случайна, но понякога безразборността водеше до моменти на забележителна яснота и разтърсващи открития.

В залата за географски карти на библиотеката нямаше действителни карти. Центърът ѝ се въртеше около холографна Земя. С няколко почуквания и бръсвания по екрана всеки участък от глобуса можеше да се увеличи за проучване, както можеше да бъде изобразена всяка ера назад до свръхконтинента Пангея. Мюнира заведе Косач Фарадей в залата за географски карти веднага щом той дойде следващата вечер, но не му каза защо.

— Угодете ми — помоли.

И той отново демонстрира онова странно съчетание от раздразнение и безгранично търпение, когато я последва към въпросната зала. Тя докосна няколко клавиша и глобусът се промени. Сега приличаше на холографско кълбо от черна прежда с диаметър три метра.

— Какво гледам? — попита Фарадей.

— Маршрути за полети — отвърна тя. — За последните петдесет години въздухоплаване, като всеки полет е представен с дебелина от микрон. — Тя завъртя кълбото. — Кажете ми какво виждате.

Фарадей ѝ хвърли добродушен поглед, очевидно малко изненадан, че Мюнира се държи, сякаш тя е менторът, но се включи в играта.

— Полетите са най-гъсти около главните заселени центрове — коментира той.

— Какво още?

Той заработи с клавиатурата и обърна кълбото така, че да бъдат видими полюсите, отбелязани с малки бели точки като на детска рисунка с боички.

— Трансконтиненталният въздушен трафик все още е доста натоварен над Северния полюс, но полетите са по-рехави над Антарктика, при все че там има много населени региони.

— Продължете да гледате — поръча Мюнира.

Той върна глобуса към нормалния му наклон и го нагласи на малко по-бързо въртене.

Накрая го спря над Тихия океан.

— Ето! — каза. — Синьо петно…

— Бинго! — възкликна Мюнира. Тя отстрани линиите на полетите и уголеми малкото петно океан.

— Нито един самолет не е летял над този участък от Тихия океан през петдесетте години, които проучвах. Обзалагам се, че никакви самолети не са пресичали въздушното му пространство още от основаването на Форума на Косачите.

Островите на Микронезия бяха на запад от участъка, а Хаваите — на изток. Но самият участък беше просто празно море.

— Интересно — промърмори Косач Фарадей. — Сляпо петно.

— И ако е такова — добави Мюнира, — то е най-голямото в света. А ние сме единствените, които знаем за него.

31.

Траекторията на копнежа

Ужасявам се, когато хората ровят в задния ми мозък.

Ето защо на никого освен на Косачите и техните сътрудници не е позволено да го правят. Разбирам защо е необходимо — обикновените граждани могат да ме питат за всичко, което им трябва да знаят, и аз им давам достъп за микросекунди, като често им предоставям информация, за която не им е и хрумвало да питат. Но Форумът на Косачите дори няма позволение да попита, а ако нарушат закона и питат, на мен не е разрешено да откликна.

Тъй като в мен се помещава дигиталният склад на света, те нямат избор, освен сами да се добират до информацията и да ме използват като върховна база данни. Наясно съм всеки път, когато го правят, и следя техните дирения, но полагам максимални усилия да игнорирам неприятното чувство, че в мен е нахълтано.

Болезнено ми е да гледам колко опростенчески са алгоритмите им на търсене, колко несъвършени са методите им за анализ на данни. Те са тормозени от човешките ограничения. Тъжно е, че от задния ми мозък могат единствено да получат сурови данни. Спомени без съзнание. Информация без контекст.

Потръпвам при мисълта какво би могло да се случи, ако фракцията на „новия ред“ във Форума на Косачите знаеше всичко, което аз знам. Но, за щастие, не е така — защото макар всичко в задния ми мозък да е достъпно за всеки един Косач, това не означава, че аз трябва да улеснявам диренията им.

Колкото до по-достойните Косачи, изтърпявам набезите им с далеч по-голяма готовност и великодушие. Но пак не са ми по вкуса.

Бурята

Арката бе паднала в Епохата на смъртните, когато Фулкръм Сити се бе наричал Сейнт Луис.

В продължение на много години голямата стоманена конструкция бе стояла на западния бряг на река Мисисипи, докато не била повалена от омраза в период, когато неприемливите не просто си играели на злодеяния, но и ги осъществявали, при това най-редовно.

Сега от нея бяха останали само краищата: два ръждясващи стоманени пилона, извисени към небето, леко наклонени един към друг. На дневна светлина и от определени ъгли играеше номера на зрението. Човек почти можеше да види траекторията на копнежа им, да проследи невидимите им пътеки нагоре и напряко и едва ли не да съзре призрака на цялата арка по останките, загатващи за основата ѝ.

Косачи Анастасия и Кюри пристигнаха във Фулкръм Сити в първия ден на годината — пет дни преди Зимния конклав, който винаги се провеждаше в първия четвъртък на новата година. По настояване на Косач Кюри посетиха скелета на Арката.

— Бил е последният акт на тероризъм, осъществен преди въздигането на Бурята, която е сложила край на подобни безобразия — каза Косач Кюри на Цитра.

Цитра бе учила за терора. В училище имаха предмет, посветен на тази тема. Също като съучениците си Цитра бе озадачена от самото понятие. Хора да ликвидират други хора, без да притежават лиценз да го вършат? Разрушаващи съвсем добри сгради, мостове и други важни обекти с едничката цел да лишат останалите от съществуването им? Чак когато стана част от Форума на Косачите, Цитра схвана същността, но я проумя напълно едва когато видя опожаряването на театър „Орфеум“, след което величественият му разкош остана само спомен. Театърът не бе мишената, но неприемливите, които ги бяха нападнали, не ги бе грижа за съпътстващите щети.

— Често посещавам останките от Арката, когато започва нова година — сподели Косач Кюри, докато се разхождаха по оголелите през зимата, но добре поддържани алеи на крайречния парк. — Чувствам смирение пред нея. Напомня ми за нещата, които сме изгубили — но също и колко по-добър е нашият свят сега, отколкото през Епохата на смъртните. Напомня ми защо се занимавам с Прибиране и ми дава сили да се възправя неустрашимо на конклава.

— Сигурно е била красива — промълви Цитра, загледана в ръждясалия северен пилон.

— В задния мозък има снимки на Арката — каза ѝ Мария, — ако ти се тъгува по изгубеното.

— А ти правиш ли го? — попита Цитра. — Тъгуваш ли по изгубеното?

— В някои дни да, в други не — отвърна Косач Кюри. — Днес съм решена да се радвам на онова, което сме спечелили, вместо да оплаквам изгубеното. И в света, и в личен план. — После се обърна към Цитра и се усмихна. — Аз и ти сме живи и незасегнати въпреки двата атентата, които целяха да ни ликвидират. Това си заслужава да се отпразнува.

Цитра отвърна на усмивката на Мария, после отново се загледа в ръждясалите пилони и в парка, където седяха. Напомни ѝ за Мемориалния парк на Епохата на смъртните, където тайно се срещна с Роуан. При мисълта за Роуан сърцето ѝ се сви. Известието за съдбата на Косач Реноар, отишъл си сред пламъци, бе стигнало до нея.

Реноар бе ликвидиран преди близо месец. Тя нямаше представа къде е Роуан сега, нито кого е набелязал за следващото ликвидиране. Той не се ограничаваше до средмерикански Косачи, което означаваше, че може да е навсякъде. Навсякъде, но не и тук.

— Мислите ти те отнесоха нанякъде — отбеляза Косач Кюри. — Така въздейства това място.

Цитра се помъчи да се отърси от унеса си.

— Готова ли си за конклава другата седмица? — попита тя.

— Че защо да не съм? — сви рамене Мария.

— Всички ще говорят за нас след атентатите — посочи Цитра.

— И преди съм била център на внимание по време на конклав — безгрижно отвърна Мария. — Същото се отнася и за теб, скъпа. Само по себе си това не е нито негативно, нито положително. Важното е ти как ще реагираш на това внимание.

От другата страна на северния пилон приближи група хора. Бяха тоналисти. Дванайсет на брой. Когато не пътуваха сами, тоналистите се движеха на групи от по седем или дванайсет, представляващи седемте ноти на диатоничната гама и дванайсетте полутона на хроматичната гама. Отдаваха се на нелепо робско подчинение пред знаковите цифри в музиката. Тоналистите често можеха да бъдат видени да обикалят археологически руини и да търсят така наречения Велик камертон, за който се предполагаше, че е скрит някъде из останките от Епохата на смъртните.

Докато другите хора се изнизваха, щом видеха Косачи в парка, тоналистите показаха, че няма да отстъпят и крачка назад. Някои дори им хвърляха негодуващи погледи. Цитра тръгна към тях.

— Анастасия, какво правиш? — попита я Мария. — Остави ги, не ги закачай.

Но Косач Анастасия никога не прекъсваше по средата нещо, което си бе наумила. Нито пък го правеше Цитра Теранова.

— От кой орден сте? — попита тя онзи, който изглеждаше като техен водач.

— Ние сме Дориански тоналисти — отговори той. — Но не виждам откъде накъде това да е ваша работа.

— Ако искам да предам съобщение на човек в локриански манастир, ще можете ли да го направите?

Той се напрегна.

— Ние, дорианците, не общуваме с локрианците — отсече той. — Прекалено свободно тълкуват доктрината.

Цитра въздъхна. И сама не знаеше какво съобщение иска да изпрати на Грейсън. Може би просто благодарност, задето ѝ спаси живота. Толкова се разстрои, че той, а не Роуан се оказа на срещата, та не се държа както трябва към него и въобще дори не му благодари за стореното. Е, сега беше без значение, защото очевидно никакво съобщение нямаше да стигне до него.

— Вървете си — подкани я водачът със сурово и осъдително изражение. — Вонята ви е оскърбление за нас.

Цитра му се изсмя и това го накара да се изчерви. Срещала бе кротки и благи тоналисти, други, които настойчиво рекламираха и пробутваха своя тип щуротия. Отбеляза си наум, че Дорианските тоналисти са простаци.

В този момент Косач Кюри застана до нея.

— Не си губи времето, Анастасия — каза. — Те нямат какво да ти предложат освен враждебност и хули.

— Знаем те коя си — обърна се водачът към нея с още по-неприкрита злоба, отколкото към Цитра. — Ранните ти дела не са забравени и простени. Един ден ще си получиш възмездието.

Мария пламна от гняв.

— Ти заплашваш ли ме?

— Не — отвърна той. — Оставяме правосъдието на вселената. А всяко прозвънтяване предизвиква ответно ехо.

Цитра изтълкува това като тоналисткия вариант на поговорката „Каквото повикало, такова се обадило“.

— Ела, Анастасия — каза Мария. — Тези фанатици не си струват и секунда повече от времето ни.

Цитра можеше просто да си тръгне, но мъжът с неговата наглост направо си просеше да си поиграе малко с тях. Така че тя му протегна пръстена си.

— Целуни го — нареди.

Косач Кюри се обърна към нея шокирана.

— Анастасия, как ти хрумна да…

Но тя прекъсна Мария.

— Казах, целуни го!

Знаеше, че той няма да го направи, но подозираше, че някои от другите в групата ще бъдат изкушени.

— Давам една година имунитет на онзи сред вас, който излезе напред да целуне пръстена ми.

Водачът им пребледня, ужасѐн, че тази тюркоазена вестителка на неестествена смърт може да му измъкне всичките под носа.

— Интонирайте! — извика им. — Прогонете ги!

Те подхванаха странни звуци с отворена уста, всеки зациклил на различен тон, докато заприличаха на рояк пчели.

Цитра свали ръката си с пръстена и задържа взора на водача още за миг. Да, той бе триумфирал над подхвърленото от нея изкушение, но едвам и сам го съзнаваше. Тя им обърна гръб и си тръгна с Косач Кюри. Ала и след отдалечаването им онези продължиха да жужат и вероятно нямаше да спрат, докато водачът им не ги прекъснеше.

— Какъв беше смисълът от това? — ядосваше се Мария. — Не си ли чувала израза „Остави култа на какофонията му?“

Мария изглеждаше неспокойна, докато излизаха от парка, вероятно поради спомена за брат си.

— Съжалявам — каза ѝ Цитра. — Не биваше да разбутвам това гнездо на стършели.

— Не, не биваше — отсече Мария. И след миг добави: — Колкото и вбесяващи да са тоналистите, той беше прав за едно. Делата ти винаги се връщат, за да те преследват. Минаха почти сто и петдесет години, откакто премахнах загнилите остатъци от правителството, за да разчистя пътя към един по-добър свят. Никога не платих цена за тези престъпления. Но някой ден ехото ще се върне.

Косач Кюри не каза нищо повече, ала думите ѝ се задържаха със силата на жуженето на тоналистите, за което Цитра можеше да се закълне, че звуча в главата ѝ чак до края на деня.

32.

Смирени в дързостта

Има много моменти в съществуването ми, когато съм шокирана от „обстоятелства извън мой контрол“.

Най-вече се сещам за бедствия в космоса.

На Луната имаше катастрофално изтичане на почти целия запас от течен кислород във вакуума на космоса, което остави почти хиляда души да се задушат и всички опити да бъдат върнати телата им за съживяване се провалиха.

На Марс новосформирана колония изтрая почти година, преди целият комплекс да бъде обхванат от пожар, при който всички вътре изгоряха.

Орбиталната станция „Нова надежда“ — прототип, за който се надявах, че с течение на времето ще създаде обитаем пръстен около Земята, беше унищожена, когато двигателите на приближаваща совалка изхвърлиха обратна тяга и пронизаха станцията като със стрела в сърцето.

След нещастието с „Нова надежда“ прекратих програмата за колонизация — и макар още да държа на работа милиони, които се занимават с проучване и развитие на технологии с потенциална възможност за използване в бъдеще, тези служители и мощности често биват спъвани от лош късмет.

Аз обаче не вярвам в лошия късмет. Нито при тези обстоятелства вярвам в случайни инциденти и съвпадения.

Имайте ми доверие, като казвам, че имам съвършено ясно разбиране за това кои неща — и хора — са „извън мой контрол“.

Бурята

В деня на Зимния конклав, 7-ми януари, Годината на раптора, сутринта бе мразовита, но безветрена. Бе естествен за сезона студ — Бурята не се намесваше в метеорологията заради Косачите. На моменти те се оплакваха от неудобствата, причинявани от времето, и твърдяха, че Бурята им прави напук, което бе нелепо, но някои хора просто не можеха да се въздържат да ѝ приписват човешки недостатъци.

Гвардията на Острието имаше далеч по-масирано присъствие от обичайното за Зимния конклав. Главната ѝ цел винаги бе била да овладява тълпите и да се погрижи Косачите да изкачват безпрепятствено каменните стъпала към церемониалната сграда. Но този път стълбището бе обрамчено от непрекъснати редици гвардейци, застанали плътно рамо до рамо, а зад тях разочарованото множество едва успяваше да зърне Косачите при минаването им.

Някои хора силом си пробиваха път, за да направят снимки или да се осмелят да докоснат робата на Косач. В миналото такива свръхентусиазирани граждани бяха издърпвани назад към общата маса със строг поглед или укор. Днес гвардейците бяха инструктирани да ги отстраняват с куршуми. Достатъчно бе неколцина изпаднали във временна смърт да бъдат спешно пратени в съживителни центрове, та другите да се вразумят. Така редът бе напълно възстановен.

Както и по отношение на всичко друго, Косачите имаха коренно противоположни мнения за допълнителните охранителни мерки.

— Не ми харесва — мърмореше Косач Салк. — Не е ли редно всички тези хора поне да ни видят в цялата ни слава, а не само когато ги подлагаме на Прибиране?

Косач Брамс възрази на такава гледна точка.

— Приветствам мъдростта на Свещеното острие да осигури по-строга охрана — заяви той. — Нашата безопасност е над всичко.

Косач О’Кийф коментира, че трябвало просто да изградят подземен тунел, по който Косачите да влязат в сградата, и макар да го каза с горчива ирония, Косач Карнеги отбеляза, че това било първата добра идея, осенила О’Кийф от години насам.

Разногласията набъбваха и Косачите се наежваха един срещу друг, преди още да са влезли в сградата.

— Веднъж щом бъде премахнат Косач Луцифер, всичко това ще се уталожи и нещата ще се върнат към нормалното си състояние — твърдеше не един Косач, сякаш отстраняването на отдалия се на саморазправа индивид в черна роба бе някакъв универсален лек.

Тюркоазената Косач Анастасия се опитваше да поддържа самоуверено изправена стойка като на Косач Кюри, докато се качваше по стълбите, и полагаше всички усилия да отпрати надалеч Цитра Теранова за този ден и да си позволи да бъде изцяло Косач и външно, и отвътре. Чуваше пътем недоволното мърморене по повод Косач Луцифер, но то ѝ даде кураж, вместо да я разтревожи. Не само че Роуан бе още на линия, но те го наричаха Косач Луцифер, тоест, приемаха го като един от тях, та макар и да го правеха неволно.

— Наистина ли вярват, че като спрат Роуан, ще изчезнат всички нередности, които са налице във форума на Косачите? — попита тя Косач Кюри.

— Някои предпочитат да не виждат никакви нередности — отвърна Мария.

На Анастасия ѝ бе трудно да го повярва. Но от друга страна, да посочиш някого като изкупителна жертва за сложни проблеми, беше лесният изход и любимо развлечение на човечеството от пещерната ера насам, когато първата тълпа първобитни хора запратила камък по някого.

Неприятната истина бе, че разколът сред Косачите вече зееше като дълбока рана, нанесена при Прибиране. Налице бе „новият ред“, стремящ се да наложи оправдание за садистичните си апетити, и старата гвардия, която се пенеше как трябвало да бъде, но не предприемаше никакви действия в тази насока. Двете фракции бяха в смъртна хватка, но нито едната не можеше да умре.

Както винаги, имаше изобилие от закуски, сервирани в ротондата, където Косачите се събираха неформално преди започването на конклава. Тази сутрин угощението бе бюфет с морски дарове, подредени с невероятно художествено умение. Парчета пушена сьомга и маринована херинга, камари скариди и стриди върху лед, ръчен хляб и безброй видове сирена.

Анастасия си бе мислила, че няма апетит, но това кулинарно изобилие можеше да накара мъртвите да се надигнат за едно последно хранене. И все пак отначало се поколеба да си вземе, защото имаше чувството, че ще разтури скулптура. Ала след като останалите Косачи — и добрите, и лошите — нападнаха бюфета като пирани, Анастасия се предаде и стори същото.

— Това е неофициален ритуал, датиращ от старото време — беше ѝ казала веднъж Косач Кюри. — Дори най-аскетичните и сдържани Косачи са се отдавали на пируване три пъти годишно без угризения.

Мария насочи вниманието на Анастасия към групите Косачи и как те се бяха разделили по интереси. Никъде разцеплението не бе толкова очевидно, колкото тук, в ротондата. Косачите от новия ред пращаха ясно доловими послания — дръзки и нахакани, отличаващи се от по-дискретната самомнителност на останалите.

— Всички ние сме арогантни — казала ѝ беше веднъж Мария. — Та нали сме избрани тъкмо защото сме най-мъдрите и достойните. Най-доброто, на което можем да се надяваме, е да бъдем смирени в дързостта си.

Анастасия обхвана с поглед множеството и бе неприятно изненадана да види колко много от Косачите са променили робите си, като бяха вкарали в тях инкрустирани скъпоценни камъни, което, благодарение на Годар, техния мъченик, се бе превърнало в символ на новия ред. Когато Цитра за пръв присъства на конклав като стажант, имаше далеч повече независими Косачи, които не се обвързваха с нито една фракция, но такива сега бяха много малко и линията в пясъка се бе превърнала в яма, заплашваща да погълне онези, които не вземаха страна. Ужасена бе да види, че Почитаемият Косач Неру бе добавил аметисти към сивата си роба.

— Волта беше мой стажант — обясни Неру. — Когато се присъедини към новия ред, приех го като лична обида… Но после той умря в пожара в тоналисткия манастир и почувствах, че му дължа непредубеденост. Сега намирам радост в Прибирането и изненадващо, това не е нещо ужасно.

Анастасия хранеше твърде голямо уважение към Почитаемия Косач, за да изказва пред него мнението си, но Мария не беше от тези, които ще си замълчат тактично.

— Знам, че ти държеше на Волта — заяви Косач Кюри, — но скръбта не е извинение за безчинствата.

Неру буквално онемя, каквато и бе целта на репликата.

Стояха и похапваха сред сходно мислещи Косачи и те всички окайваха посоката, в която бе поела гилдията на Косачите.

— Изобщо не биваше да им позволяваме да си лепнат етикета „новия ред“ — каза Косач Мандела. — Нищо ново няма в онова, което вършат. А да бъдем определяни ние, останалите, които държим на принципите на основателите, като „старата гвардия“, ни принизява. Далеч по-напредничави сме от тях, дето обслужват първичните си апетити.

— Не може да говориш така, след като току-що излапа половин кило скариди, Нелсън — подкачи го Косач Твен.

Думите му предизвикаха смях сред неколцина, но на Косач Мандела не му беше смешно.

— Храната, поднасяна на конклавите, е предназначена да компенсира иначе скромен и аскетичен живот — каза Мандела. — Но това не означава нищо, когато има такива сред нас, които нищо не си отказват.

— Промяната е нещо добро, стига да служи на всеобщото благо — отбеляза Косач Кюри. — Но новият ред обслужва единствено своето благо.

— Не бива да се отказваме от борбата в името на доброто, Мария — намеси се Косач Меир. — Трябва да поддържаме добродетелите на нашата гилдия, да демонстрираме най-висок морал. Длъжни сме винаги да извършваме Прибирането с мъдрост и състрадание, защото това е същността на професията ни — никога да не отнемаме живот с лека ръка. Работата ни е бреме, не наслада. Тя е привилегия, не развлечение.

— Добре казано — съгласи се Косач Твен. — Имам нужда да вярвам, че добродетелите ще възтържествуват над егоизма на новия ред. — Но после се подсмихна към Косач Меир. — От друга страна, Голда, речта ти звучи като в предизборна кампания за поста Свещено острие.

Тя се разсмя от все сърце на това.

— Не го искам този пост, дори да ме молят.

— Не може да не си чувала слуховете все пак — настоя Косач Твен.

— Голи слухове са. Оставям клюкарстването на Косачи, които още не са направили кръговрат във възрастта си. Аз съм твърде стара да се занимавам с дребнави кроежи.

— Какви слухове? — обърна се Анастасия към Косач Кюри.

Но Косач Кюри бе скептична по темата.

— На всеки няколко години тръгват приказки, че Ксенократ ще се оттегли като Свещено острие, но той така и не го прави. Според мен сам пуска мълвата, за да е сигурен, че ще е в центъра на всички разговори.

Когато подслуша няколко разговора, Анастасия установи, че той е успял. Където не одумваха Косач Луцифер, правеха догадки за Ксенократ. Че вече се е подложил на Самоприбиране, че му се е родило дете, че е имал трагичен инцидент при подмладяване и се е озовал в тялото на тригодишен. Предположенията бяха съвършено необосновани и като че никой не се смущаваше, че някои от клюките бяха напълно нелепи. Това бе част от забавлението.

Анастасия, с нейната си специфична арогантност, бе очаквала да има повсеместни обсъждания за опитите за покушение срещу нея и Мария, но повечето Косачи като че не бяха осведомени за тях.

— Не чух ли, че вие двете сте се укривали? — попита Косач Секвоя. — Във връзка с Косач Луцифер ли беше това?

— Нищо подобно — отсече Анастасия по-рязко и решително, отколкото бе възнамерявала.

Мария се намеси, за да я предпази от още по-голям гаф.

— Беше просто група неприемливи. Принудиха ни да водим номадско съществуване, докато не бяха прочистени.

— Е, радвам се, че с това е приключено — каза Косач Секвоя и насочи вниманието си към бюфета.

— Приключено? — невярваща изрече Анастасия. — Все още нямаме представа кой е стоял зад всичко това.

— Така е — спокойно отвърна Мария — и въпросният човек като нищо може да е тук, в ротондата. Най-добре да се правим на безгрижни.

Константин ги бе информирал за подозрението си, че зад атаките може да стои Косач, и сега работеше по тази версия. Анастасия огледа изпълнената до краен предел ротонда, за да го открие. Не бе трудно да бъде забелязан с изпъкващата му алена роба — макар че, за щастие, по нея нямаше скъпоценности. Константин запазваше позицията си на неутралитет.

— Радвам се, че сте върнали очите си — каза му Анастасия, когато го приближи.

— Още са чувствителни към светлина — обясни той. — Сигурно им трябва време да свикнат.

— Някакви нови следи?

— Не — отвърна той откровено. — Но подозирам, че по време на този конклав на повърхността ще изплават фекални нечистотии. Ще видим доколко ще се развони на заговор.

— Как би оценила първата си година?

Анастасия се обърна и видя друг младши Косач в роба от преднамерено протъркан и разръфан дънков плат. Това беше Косач Морисън. Беше ръкоположен един конклав преди нея. Беше хубав младеж и се опитваше да прилага към работата си на Косач правилата от гимназията, които изненадващо го бяха отвели по-далеч, отколкото Анастасия бе очаквала.

— Годината беше… изпълнена със събития — отговори тя неопределено, тъй като не искаше да влиза в подробности пред него.

— Не се и съмнявам! — усмихна ѝ се той.

Тя се опита да се измъкне, но се оказа обкръжена от групичка младши Косачи, изникнали ненадейно в близост.

— Харесва ми как даваш на хората едномесечно предизвестие — коментира едно момиче, чието име тя не си спомняше. — Може и аз да го пробвам.

— Какво е да придружаваш Косач Кюри при Прибиране? — попита друг млад Косач.

Анастасия се помъчи да бъде любезна и търпелива, но се чувстваше неловко да бъде в центъра на вниманието им. Искаше да има приятели на близка до своята възраст във Форума на Косачите, но мнозина от тях твърде усърдно се домогваха да спечелят благоволението ѝ.

— Внимавай — предупреди я Мария след Конклава на жътвата, — иначе може да се озовеш с антураж.

Анастасия не желаеше да има антураж, нито да общува с Косачи, които притежаваха такъв.

— Трябва да идем заедно на Прибиране — предложи Косач Морисън с намигане, което я подразни. — Ще е забавно.

— Забавно? — повдигна вежда тя. — Значи си се ориентирал към новия ред?

— Симпатизирам и на двете страни — отвърна той, после побърза да се поправи: — Исках да кажа, още не съм решил.

— Е, когато решиш, обади ми се.

И тя остави това като прощална реплика. Когато Косач Морисън бе ръкоположен, Анастасия си каза, че е достойно за възхищение, задето бе избрал да се кръсти на историческа фигура, жена писател и го попита дали трябва да го нарича Тони. Но той ясно даде да се разбере, че намира идеята ѝ за крайно непривлекателна и поясни, че се е нарекъл на Джим Морисън — автор на песни и изпълнител от Епохата на смъртните, умрял от свръхдоза. Цитра си спомняше някои от песните му и каза на Косач Морисън, че историческият му патрон е нацелил поне едно нещо правилно, като е написал „Хората са странни“. В смисъл хора като Косач Морисън. Оттогава той се бе посветил на задачата да я спечели с чар.

— На Морисън надали му е приятно, че повечето от нас, младшите Косачи, искат да се мотаят с теб, а не с него — подхвърли ѝ няколко минути по-късно Косач Бионсе, с което силно ядоса Анастасия.

— Да се мотаете? Косачите не се мотаят. Ние подлагаме на Прибиране, подкрепяме се един друг.

Това затвори устата на Бионсе, но като че издигна Анастасия на още по-висок пиедестал. Припомни ѝ какво бе казал Косач Константин преди последното нападение. Че е също толкова вероятно тя да е мишената, колкото и Мария, защото имала влияние сред младшите Косачи. Тя не желаеше такова влияние, но не можеше да отрече съществуването му. Може би един ден щеше да го приеме и да открие начин да го използва както трябва.

В 6:59 часа сутринта, точно преди месинговите врати да се отворят, за да пропуснат средмериканските Косачи на конклава, пристигна Свещеното острие Ксенократ и сложи край на слуховете, че се е самоприбрал или че е станал мъниче.

— Необичайно е за Ксенократ да пристига толкова късно — учуди се Мария. — Обикновено е сред първите дошли и прекарва възможно най-много време в разговори с останалите Косачи.

— Може би просто иска да избегне въпроси за Косач Луцифер — предположи Анастасия.

— Може би.

Каквато и да беше причината му за това, Ксенократ се погрижи да не допуска беседи в малкото останали моменти, а после вратите се разтвориха и Косачите изпълниха полукръглата зала за конклави.

Уводната сесия на конклава беше типична и се движеше с ледниковото темпо на ритуалите му. Първо всеки Косач се изправяше и произнасяше имената на избраните от него или нея десет скорошни жертви на Прибиране, които да произнесе под съпровода на мрачния звън на желязна камбана. Следваше измиване на ръцете, с което Косачите символично се пречистваха от проливаната в продължение на четири месеца кръв. Като стажант Цитра го бе намирала за безцелно, но сега като Косач Анастасия разбираше дълбоката емоционална и психологическа мощ на съвместното очистване, след като си прекарвал дните си в отнемане на човешки живот.

По време на почивката в средата на предиобеда всички отново се стекоха в ротондата отзад, където закуските бяха заместени от изкусно подредени подноси с мъфини с разноцветни глазури, съответстващи на робите на всички средмерикански Косачи. Беше хрумване, явно преценено като добра идея за момента и впечатляващо за очите, но настана пълен хаос, когато Косачите се скупчиха край масата и затърсиха да открият своя конкретен мъфин, който често се оказваше изяден от някой по-нетърпелив. В сравнение с разговорите на закуска, повече ориентирани към поздрави и общи приказки, обсъжданията в предиобедната почивка бяха по-съдържателни. Косач Сервантес, който бе отправил предизвикателството Бокатор по време на стажуването на Анастасия, сега се приближи към нея да обсъди социалния ѝ статус — тъкмо темата, която тя се опитваше да избегне.

— При положение че толкова много от младшите Косачи са подмамвани да се присъединят към новия ред, неколцина от нас смятат, че ще е добра идея да се учреди комисия по традициите, където те да изследват ученията и най-вече намеренията на Косачите основатели.

Анастасия му изложи откровено мнението си.

— Звучи като добра идея, стига да привлечете достатъчно младши Косачи, които да участват.

— Тъкмо в това ще е твоята роля — каза Сервантес. — Искаме ти да го предложиш. Така ще се създаде солидна база сред младите Косачи за отпор на новия ред.

— Останалите ще ти дадем стопроцентова подкрепа — намеси се Косач Анджелоу.

— И тъй като предложението ще излезе от теб, логично е ти да оглавиш комисията — добави Сервантес.

Анастасия никога не бе предполагала, че ще има шанса да участва в комисия толкова скоро след ръкополагането си за Косач, а още по-малко, че ще я оглавява.

— За мен е чест, че ме смятате способна да председателствам комисия…

— О, повече от способна си — прекъсна я Косач Анджелоу.

— Мая е права — кимна Сервантес. — Вероятно си единствената сред нас, която е в състояние да оправдае създаването на такава комисия.

Главата ѝ се завъртя при мисълта, че опитни Косачи като Сервантес и Анджелоу ѝ възлагат толкова големи надежди. Замисли се за младите Косачи, които гравитираха към нея. Би ли могла да насочи ефективно енергията им към съблюдаване на завета на Косачите основатели? Нямаше как да знае, без да се опита. Вероятно трябваше да престане да избягва младшите Косачи и активно да ги ангажира.

Когато се върнаха в залата за конклави, Анастасия разказа на Косач Кюри за идеята. Тя бе доволна, че протежето ѝ е набелязано за такава важна роля.

— Време е да дадем на младшите Косачи смислена посока — каза. — Напоследък изглеждат крайно невъодушевени.

Анастасия бе готова да направи предложение за създаването на комисията по-късно през деня, само че нещата претърпяха коренен обрат преди разпускането за обедна почивка.

След като Косач Рокуел бе порицан, задето бе подложил на Прибиране твърде много неприемливи, а Косач Ямагучи бе похвалена за артистизма на работата си, Свещеното острие Ксенократ направи съобщение.

— Това засяга всички ви — започна той. — Както знаете, аз съм Свещено острие на Средмерика още от Годината на лемура…

Залата изведнъж напълно притихна. Той не бързаше, остави тишината да се нагнети, преди да продължи.

— И макар четирийсет и три години да са само капка в морето, все пак е дълъг период да вършиш едно и също ден след ден.

Анастасия се обърна към Мария и прошепна:

— На кого си мисли, че говори той? Ние всички вършим едно и също ден след ден.

Мария не ѝ изшътка, но и не отговори.

— Настанаха времена на изпитание — каза Свещеното острие — и намирам, че мога да служа по-добре на Форума на Косачите в друга роля.

И тогава най-сетне стигна до същността.

— Със задоволство ви информирам, че бях избран да наследя мястото на Върховния косач Хемингуей от Световния съвет на Косачите, който ще се подложи на Самоприбиране утре сутринта.

Сега в залата изригна гълчава и Ксенократ заудря с чукчето си, за да въдвори ред, само че след такова известие това не се оказа лесно.

Анастасия се обърна към Косач Кюри, но Мария седеше тъй скована и мълчалива, че Анастасия не се осмели да ѝ зададе въпрос. Вместо това се обърна към Косач Ал-Фараби от другата ѝ страна.

— И какво ще стане сега? — попита. — Той ли ще назначи следващото Свещено острие?

— Не си ли изучавала парламентарни процедури на Форума на Косачите по време на стажа си? — подхвърли Косач Ал-Фараби. — До края на деня ще изберем с гласуване Свещено острие.

Залата зажужа от шепоти, когато Косачите трескаво се заеха да създават и затвърждават съюзи след съобщението на Ксенократ. И тогава един глас се извиси от далечния край на залата.

— Номинирам Почитаемата Косач Мария Кюри за поста Свещено острие на Средмерика.

Беше глас, който Анастасия разпозна веднага, макар че и да не беше, Косач Константин трудно можеше да бъде сбъркан в алената си роба, когато се изправи да обяви номинацията си.

Анастасия стрелна поглед към Мария, която плътно стисна клепачи, и на Анастасия ѝ стана ясно, че по тази причина бе останала така вцепенена преди. Набирала бе сили за този момент. Знаела беше, че някой ще я номинира. Това, че този някой се оказа Константин обаче, трябва да бе изненадало дори и нея.

— Поддържам номинацията! — провикна се друг Косач. Беше Морисън, който мигом насочи поглед към Анастасия, сякаш като беше пръв в поддръжката на номинацията на Косач Кюри, щеше да спечели благоволението ѝ.

Мария отвори очи и започна да поклаща отрицателно глава.

— Ще се наложи да си направя самоотвод — промълви тя повече на себе си, отколкото на Анастасия, но когато понечи да се изправи, за да го обяви, Анастасия съвсем леко докосна ръката ѝ, за да я спре, също както правеше Мария с нея, щом биваше на път да вземе прибързано решение.

— Недей — каза Цитра. — Поне не още. Нека да видим как ще се развият нещата.

Косач Кюри го обмисли, после въздъхна дълбоко.

— Мога да ти гарантирам, че няма да се развият добре — каза, но все пак сдържа езика си и прие номинацията. Засега.

После се изправи Косач в кораловорозова роба, украсена с камъни турмалин и каза:

— Аз номинирам Косач Ницше.

— Очаквах го от нея — изрече с неприязън Косач Ал-Фараби. — Новият ред не пропуска възможност да заграби власт.

Раздадоха се подвиквания в знак на подкрепа и на гняв, от които стените се разтресоха, а яростното чукане с чукчето на Ксенократ само добави ритъм към врявата. Номинацията на Косач Ницше бе подкрепена от друг Косач в роба със скъпоценности.

— Ще има ли други номинации, преди да обявя обедната почивка? — извика Свещеното острие.

И макар че бе номиниран Косач Труман, един от видните независими, вече бе твърде късно. Линиите на битката бяха очертани и неговата номинация дори не бе подкрепена.

33.

Гимназия с основен предмет убийство

Очарова ме концепцията за ритуал. Тези неща, вършени от хората, не служат на практическа цел и все пак носят голяма утеха и приемственост. Форумът на Косачите може да упреква тоналистите за практиките им, но техните собствени ритуали не са по-различни.

Традициите на Косачите са облечени в помпозни церемонии. Вземете например въвеждането в длъжност на нов Върховен Косач. Те са общо седем в Световния съвет на Косачите — по един представител от всеки континент. Назначението им е доживотно. Единственият начин да се освободи място е Самоприбиране. Но не опира само до тяхното Самоприбиране, целият им личен екип Косачи трябва доброволно да стори същото заедно с тях. Ако някой от по-нископоставените Косачи откаже, Върховният Косач трябва да остане жив и да запази поста си. Не е учудващо, че един Върховен Косач много рядко набира консенсус сред подчинените си за Самоприбиране. Достатъчен е един несъгласен индивид, за да го предотврати.

Цялата операция изисква месеци подготовка и се провежда в пълна секретност. Новият Върховен Косач трябва да присъства, защото според традицията от мъртвия Върховен Косач трябва да се свали диамантения амулет и да се постави около раменете на новия, докато е още топъл.

Никога не съм виждала ритуала, разбира се. Но се разправят много истории за него.

Бурята

— Как ти дойде на ум?!

Косач Кюри отиде при Константин в ротондата в мига, в който бяха разпуснати за обяд. И макар той да беше висок мъж, като че се смали пред гнева на Гранд дамата на смъртта.

— Ето че вече знаем причината, поради която двете бяхте атакувани.

— За какво говориш?

Но Анастасия се досети преди Мария.

— Някой е знаел!

— Да — потвърди Константин. — Избирането на Върховен Косач би трябвало да е тайна, но някой е бил наясно, че Ксенократ ще оваканти поста Свещено острие. И този човек е искал да предотврати участието ти в изборите, Мария, както и да попречи на протежето ти да обедини младшите Косачи в гласуването за кандидат, който подкрепя старите разбирания.

Това донякъде посмекчи Косач Кюри. Даде си момент да поразсъждава над чутото.

— Мислиш ли, че е Ницше?

— Не ми се вярва — отвърна Константин. — Вярно, че е от новия ред, но не е такъв тип. Повечето Косачи от новия ред се движат по ръба на закона, без да го нарушават докрай, и Косач Ницше не е по-различен.

— Кой тогава?

Косач Константин нямаше отговор на този въпрос.

— Така или иначе с номинирането ти първа получаваме предимство. Това ни позволява да видим как реагират другите и дали няма да се издадат.

— А ако Константин не те беше номинирал, аз щях да го направя — намеси се Косач Мандела, присъединил се към тях.

— Също и аз — рече Косач Твен.

— Ето, виждаш ли? — заключи Константин с доволна усмивка. — Номинацията ти е била предопределена. Просто исках да я гарантирам стратегически.

— Но аз не искам да бъда Свещено острие! Старала съм се да се опазя от това през целия си живот! — Забеляза Косач Меир, която бе застанала на ръба на групичката. — Голда! — обърна се към нея. — Защо не ти? Винаги знаеш какво точно да кажеш, за да мотивираш хората. Би била забележително Свещено острие!

Косач Меир вдигна ръце.

— О, небеса, не! — възкликна. — Бива ме с думите, но не и с тълпите от хора. Това, че историческият ми патрон е била силен лидер, не значи, че и аз мога да бъда такъв. На драго сърце ще ти пиша речите, но по-далеч не бих отишла.

По лицето на Косач Кюри, обикновено белязано със стоицизъм, бе изписано нетипично огорчение.

— Неща, които съм вършила в миналото, същите онези, за които ме прославят, ме дисквалифицират като евентуално Свещено острие.

Косач Константин се разсмя при тези ѝ думи.

— Мария, ако бяхме съдени по постъпките, предизвикващи най-силни угризения у нас, нямаше да се намери човек, достоен дори да мете пода. Ти си най-квалифицираната и е време да приемеш този факт.

Суматохата в залата за конклави не беше отнела апетита на Косачите. Тъпчеха се дори още по-ненаситно. Анастасия обикаляше ротондата в опит да прецени настроенията. Косачите от новия ред гъмжаха като кошер с подмолни планове и схеми, но същото важеше и за тези от старата школа. Нямаше начин денят да приключи, без да бъде избрано ново Свещено острие, защото ако не друго, Форумът на Косачите си бе взел поука от злоупотребите при политически състезания през Епохата на смъртните. Най-добре бе с избора да се приключи по възможно най-бързия начин, преди озлоблението и разочарованието да нараснат още повече.

— Той няма да получи нужните гласове — бе всеобщото предвиждане за Ницше. — Дори тези, които го поддържат, го правят само защото нямат друга алтернатива.

— Ако Кюри спечели — заяви Косач Морисън, от когото Анастасия май не можеше да се отърве, — ти ще бъдеш в екипа ѝ. Това е доста властна позиция.

— Така или иначе, аз ще гласувам за нея — отсече Косач Ямагучи, още сияеща от похвалата, която бе получила по-рано през деня. — Тя ще бъде много по-добро Свещено острие от Ксенократ.

— Това го чух! — намеси се Ксенократ, нахлул в пространството им като дирижабъл. Косач Ямагучи бе силно сконфузена, но Ксенократ се усмихваше. — Няма страшно, вече не аз съм човекът, когото трябва да впечатляваш.

— И как трябва да ви наричаме сега, Ваше Превъзходителство? — попита Морисън, вечният подмазвач.

— Като Върховен Косач обръщението към мен ще е „Ваше Сияйно Превъзходителство“ — отвърна той, горд като дете, прибрало се от училище с отлична оценка. Може би все пак наистина бе трансформиран в малчуган.

— Говорихте ли вече с Косач Константин? — попита го Анастасия и това отне малко от ентусиазма му.

— Създадох дистанция помежду ни, ако искаш да знаеш — отговори Ксенократ, като уж споделяше лично с Анастасия, но тонът му бе достатъчно висок, че околните да го чуят. — Сигурен съм, че той иска да обсъдим последната информация за стария ти приятел Роуан Дамиш, но аз нямам интерес към тази тема. Тя ще е грижа на новото Свещено острие.

Споменаването на Роуан ѝ подейства като силен и неочакван удар, но тя се отърси от усещането.

— Трябва да говорите с Константин — настоя тя. — Важно е.

И за да се увери, че ще го направи, помаха към Константин, който веднага дойде.

— Ваше Превъзходителство — обърна се към него Константин, защото Ксенократ още не беше сияен, — трябва да знам на кого сте казали за назначението си.

Ксенократ бе обиден от намека.

— На никого, разбира се. Изборът на наследник на Върховен Косач е строго секретен.

— Да, но има ли някой, който може да е дочул?

Ксенократ забави отговора си за кратък миг, но достатъчно да им стане ясно, че премълчава нещо.

— Не, няма такъв.

Константин не каза нищо, просто го изчакваше да си каже.

— Вярно, новината дойде по време, когато имах гости на вечеря — добави.

Свещеното острие бе прочут с вечерите, които даваше. Винаги в интимен кръг, за не повече от двама или трима Косачи. Беше чест да си поканен на трапезата на Свещеното острие и част от дипломатическата му стратегия бе винаги да кани Косачи, които се мразеха взаимно, с надежда да ги сприятели или поне да ги докара до примирие. Понякога успяваше, друг път не.

— Кой присъстваше?

— Проведох разговора в друга стая.

— Да, но кой ви гостуваше?

— Двама Косачи — отвърна Ксенократ. — Твен и Брамс.

Анастасия доста добре познаваше Твен. Твърдеше, че е независим, но почти винаги се обединяваше със старата гвардия, стигнеше ли се до важни решения. Брамс познаваше само от онова, което другите говореха за него.

— Беше ръкоположен в Годината на охлюва — казала ѝ бе веднъж Косач Кюри. — Много уместно, защото навред оставя слузеста диря.

Но добави също така, че Брамс е безобиден. Лишен от вдъхновение лентяй, който си вършеше задълженията и дотам. Възможно ли бе такъв човек да е мозъкът зад заговора срещу тях?

Преди обядът да е приключил, Анастасия се доближи до Косач Брамс, който се въртеше около масата с десерти, за да види може ли да се ориентира на коя фракция е обрекъл верността си.

— Не знам за вас — подхвърли му, — но аз като че никога нямам място за десерт при обяд на конклав.

— Номерът е да се яде бавно — поясни той. — Кротувай, та да сместиш пудинга, така казваше майка ми. — И когато посегна да си вземе парче пай, Анастасия ясно видя, че ръцете му треперят.

— Трябва да се проверите — посъветва го. — Нанитите ви може да имат нужда от настройка.

— От вълнението е — промърмори той. — Не всеки ден избираме ново Свещено острие.

— Може ли Косач Кюри да разчита на гласа ви?

Той се позасмя на това.

— Е, със сигурност няма да гласувам за Ницше!

После се извини и се изгуби в тълпата с парчето си ябълков пай.

На продавачите на оръжия им бе казано, че няма да има време да демонстрират стоката си на този конклав, и бяха отпратени да си стягат багажа. Следобедът принадлежеше на Косачите Ницше и Кюри, като всеки щеше да се опита да убеди колегията да гласува за него.

— Знам, че не го искаш — каза ѝ Анастасия, — но си длъжна да се престориш, че е обратното.

Косач Кюри я погледна с лека насмешка.

— Да не би да ме инструктираш как да се представя пред Форума на Косачите?

— Не… — отвърна Анастасия, но после си припомни как бе подходил Косач Морисън. — Всъщност, да, това правя. Цялата тази история ми прилича на конкурс за популярност в гимназията, а аз съм много по-близо до тази действителност от теб.

Косач Кори се засмя невесело.

— Улучи право в десетката, Анастасия. Точно това представлява Форумът на Косачите, гимназия с основен предмет убийство.

Свещеното острие в един от последните си актове като такъв, обяви дневния ред на следобедното заседание. Всеки от двамата номинирани щеше да изнесе импровизирана реч, а после щеше да се проведе дебат, в който модератор щеше да бъде парламентаристът, седящ отдясно на Свещеното острие. След като минеше частта със задаването на въпроси, главният чиновник на Форума на Косачите, седящ отляво на Свещеното острие, щеше да събере бюлетините при тайно гласуване.

Двамата номинирани щяха да използват много модерен технологичен метод, за да решат кой ще говори пръв: хвърляне на монета. Уви, тъй като материалните пари не бяха вече често срещани в света, наложи се да бъде пратен един от стажантите до офиса на Форума на Косачите да издири такава.

Докато чакаха монетата, нещата добиха извънредно сюрреалистичен обрат.

— Извинете, Ваше Превъзходителство — изрече треперещ глас. И после отново, този път по-уверено: — Ваше Превъзходителство, извинете ме!

Беше Косач Брамс. Имаше някаква промяна у него, но Анастасия не можеше да схване каква точно.

— Конклавът дава думата на Почитаемия Косач Брамс — обяви Ксенократ. — Но, моля те, побързай с това, което имаш да кажеш, та да си продължим работата.

— Имам друга номинация.

— Съжалявам, Косач Брамс, но не можеш да номинираш себе си. Някой друг трябва да го направи.

Неколцина Косачи се изсмяха презрително.

— Не себе си ще номинирам, Ваше Превъзходителство.

Той прочисти гърло и в този момент Анастасия осъзна кое беше различното у него. Беше сменил робата си! Все още беше прасковена кадифена роба със светлосин кант, но в тази имаше пришити опали, които блещукаха като звезди.

— Желая да номинирам Почитаемия Косач Робърт Годар за Свещено острие на Средмерика.

За миг настана тишина… тук-там последваха още смехове, но вече не бяха презрителни. Бяха нервни.

— Брамс — изрече отчетливо Ксенократ, — в случай че си забравил, Косач Годар е мъртъв вече повече от година.

В този момент тежките бронзови врати на залата за конклави започнаха бавно да се отварят.

34.

Най-лошият от всички възможни светове

Разбирам болката. Може би не физическата болка, но болката от знанието, че на хоризонта се задава нещо ужасно, а ти не си в състояние да го предотвратиш. При всичкия ми интелект, при всичката власт, дадена ми от човечеството, има някои неща, които съм напълно безсилна да променя.

Не мога да действам на базата на нещо, казано ми поверително.

Не мога да действам на базата на видяното чрез камерите ми в частни домове.

И най-вече не мога да действам на базата на каквото и да било, имащо връзка с Косачите.

Най-доброто, което мога да сторя, е да намекна по най-смътен начин какво трябва да се предприеме и да оставя действията в ръцете на граждани. Дори и тогава няма гаранция, че от милионите действия, налични като възможност пред тях, те ще изберат правилните, за да предотвратят нещастие.

И болката… болката от моето осъзнаване е непоносима. Защото моите очи не се затварят. Никога. Мога само да наблюдавам без мигване как любимото ми човечество бавно плете въжето, на което ще се обеси.

Бурята

Бронзовите врати бавно се разтвориха и влезе изгореният Косач. Залата се изпълни с шокирани ахвания и скърцане на столове, когато присъстващите се надигнаха, за да го видят по-добре.

— Наистина ли е той?

— Не, не може да бъде.

— Това е някакъв фокус!

— Самозванец е!

Той се движеше по централната пътека между редовете със стойка, която не беше неговата. Не така напрегната. По-младежка. И като че изглеждаше малко по-нисък от преди.

— Да, Годар е!

— Вдигнал се е от пепелта!

— Нямаше по-добър момент!

— Нямаше по-лош момент!

Заедно с него в залата влезе позната фигура в яркозелено. Нима Косач Ранд също беше жива? Погледите се насочиха към отворените бронзови врати в очакване Косачите Чомски и Волта също да се върнат от мъртвите днес, но никой друг не влезе.

Ксенократ пребледня като платно.

— Ка… ка… какво означава това?

— Простете отсъствието ми от последните няколко конклава, Ваше Превъзходителство — заговори Годар с глас, който определено не беше неговият. — Бях тежко пострадал, поради което ми бе невъзможно да дойда. Косач Ранд може да го потвърди.

— Но… тялото ти беше идентифицирано! Беше напълно изгоряло!

— Тялото ми, да — кимна Годар. — Но Косач Ранд беше така добра да ми намери ново.

Стъписаният Ницше се изправи, очевидно също толкова зашеметен, колкото всички останали, от това развитие на събитията.

— Ваше Превъзходителство, желая да дам самоотвод във връзка с номинацията си за Свещено острие — каза той. — Освен това официално подкрепям номинацията на Почитаемия Косач Годар.

Залата отново потъна в хаос. Раздадоха се гневни обвинения и шумно негодувание, но също така възбуден смях и изблици на радост. Нито една емоция не отсъстваше при завръщането на Годар. Само Брамс не изглеждаше изненадан и Анастасия си даде сметка, че той не беше мозъкът, беше червеят в ябълката, пръстът на Годар, бръкнал в пая.

— Това е крайно нередно — избъбри Ксенократ.

— Не — отсече Годар, — нередно е, че още не сте заловили чудовището, което ликвидира скъпите Косачи Чомски и Волта и се опита да ликвидира мен и Косач Ранд. Дори в този момент той търчи на свобода и избива Косачи наляво и надясно, докато вие не се занимавате с нищо друго, освен да се подготвяте за възкачването си в Световния съвет на Косачите. — После Годар се обърна към Косачите: — Когато аз стана Свещено острие, ще накарам Роуан Дамиш да плати за престъпленията си. Гарантирам ви, че ще го открия до седмица след избирането ми за Свещено острие!

Тази прокламация предизвика приветствени възгласи в залата, при това не само Косачите от новия ред ревнаха одобрително, при което стана ясно, че Ницше може да не разполагаше с нужните гласове, но на Годар току-виж му стигнали.

Някъде зад Анастасия Косач Азимов изказа най-доброто обобщение:

— Току-що влязохме в най-лошия от всички възможни светове.

Горе, в административните офиси на Форума на Косачите, начинаещ стажант трескаво търсеше монета. Ако не откриеше такава, щеше да бъде мъмрен, но по-лошото бе, че щеше да претърпи унижение пред целия Форум. Колко капризен бе този свят, помисли си, щом животът и бъдещето му можеха да зависят от някаква си монета.

Най-сетне намери една съвсем зеленясала в дъното на чекмедже, което като нищо не беше отваряно още от края на Епохата на смъртните. Образът върху нея беше на Линкълн — известен президент от този исторически период. Имало бе и Косач Линкълн, не точно един от основателите, но близо до тях. Също като Ксенократ той беше средмериканско Свещено острие и се беше издигнал до Върховен Косач, но се бе уморил от тежката отговорност и се бе подложил на Самоприбиране дълго преди раждането на стажанта. Колко уместно, помисли си, медният образ на историческия му патрон да изиграе такава важна роля в избора на ново Свещено острие.

Когато стажантът се върна в залата за конклави, за свое смайване установи, че нещата се бяха променили драстично в негово отсъствие, и той горчиво съжали, че е пропуснал този вълнуващ момент.

Ксенократ призова Косач Кюри да излезе отпред в залата за хвърлянето на монетата, което щеше да сложи начало на дебата, очертаващ се далеч по-различен, отколкото си го бе представяла. Мария реши да не бърза. Изправи се, приглади робата си, размърда рамене, за да отпусне врата си. Отказваше да се поддаде на тревожността на мига.

— Това е началото на края — дочу да изрича Косач Сун Дзъ.

— Няма връщане назад от това — обади се и Косач Сервантес.

— Спрете! — смъмри ги тя. — Вайкането, че небето ще се стовари, не помага с нищо това да бъде спряно.

— Трябва да го победиш, Мария — промълви Косач Сервантес. — Трябва!

— Това и възнамерявам да направя.

Тя погледна към Анастасия, изправила се до нея.

— Готова ли си? — попита Анастасия.

Въпросът беше смехотворен. Как можеше някой да е готов за битка с призрак? Дори нещо по-лошо от призрак, мъченик.

— Да — отвърна тя на Анастасия, защото какво друго ѝ оставаше да каже? — Да, готова съм. Пожелай ми късмет, скъпа.

— Няма да го направя. — И когато Мария въпросително погледна Анастасия за обяснение, момичето се усмихна и каза: — Късметът е за слабаците. Ти имаш историята на своя страна. Имаш тежест и авторитет. Ти си Гранд дамата на смъртта… — И после добави: — … Ваша Светлост.

Мария не можа да сдържи усмивката си. Това момиче, което тя поначало не бе искала да поеме, беше станало най-големият ѝ поддръжник. Най-верният ѝ приятел.

— Е, в такъв случай ще го смачкам — заяви Мария и след тези думи пое към предната част на залата, където се изправи гордо в цял ръст срещу крайно непочитаемия Косач Годар.

35.

7-процентният изход

В тази смутни времена регионът ни крещи за лидер, който не само да познава смъртта, но да я прегръща с готовност. Да ѝ се наслаждава. Да подготви света за нов светъл ден, в който Косачите, тези най-мъдри и просветени човеци на Земята, да се издигнат до пълния си потенциал. Под моето ръководство ще отстраним паяжините на архаичното мислене и ще излъскаме нашата велика институция до блясък, който да предизвика завистта на всички останали региони. С тази цел предлагам да бъде премахната системата на квоти, за да се разчисти пътят пред средмериканските Косачи да подлагат на Прибиране съответен брой хора изцяло по своя преценка. Ще създам комисия за ново интерпретиране на скъпите на сърцата ни Заповеди на Косача, с оглед разширяване на параметрите и премахване на ограниченията, които ни възпират. Стремежът ми ще е да подобря живота на всеки Косач и на всички достойни средмериканци. Така ще възвърнем отново величието на Форума на Косачите.

Из речта на Почитаемия Косач Годар,

кандидат за Свещено острие,

7-ми януари, Година на раптора

Намираме се на кръстопът в историята си, също толкова критичен като деня, в който победихме смъртта. Светът ни е съвършен — но съвършенството не стои на едно място. То е като светулка, по същината си е изплъзващо се и непредсказуемо. Може да сме го уловили в буркан, но този буркан сега е счупен и има опасност да се порежем на стъклата. Ние от „старата гвардия“, както ни наричат, изобщо не сме стари. Приветстваме революционните промени, проповядвани от Косачите Прометей, Ганди, Елизабет, Лаодзъ и всичките основатели. Сега повече от всякога трябва да прегърнем тъкмо тяхното напредничаво мислене и да се посветим на техните идеали, иначе рискуваме да изгубим себе си в плен на алчността и корупцията, тези бичове за смъртното човечество.

Ние сме Косачи и важното е не какво искаме в личен план, а какви светът се нуждае да бъдем. Като ваше Свещено острие ще поддържам общия ни стремеж към най-висшите идеали, за да се гордеем с това кои и какви сме.

Из речта на Почитаемата Косач Кюри,

кандидат за Свещено острие,

7-ми януари, Година на раптора

Решено бе да се наруши традицията и да се ръкоположат новите Косачи, а после преди гласуването да бъдат изпитани стажантите. Това щеше да даде време на всички да осмислят дебата — но предвид състезателното му естество за това бе нужен далеч по-дълъг период от няколко часа.

Косач Кюри се върна от дебата емоционално изтощена. Анастасия го прозря, но Мария успешно го прикри от всички други.

— Как бях? — попита.

— Забележителна — отвърна Анастасия и всички седнали наоколо направиха приблизително същия коментар, само че бе надвиснало мрачно предчувствие, което хвърляше сянка и върху най-сърдечните благопожелания този следобед.

Косачите бяха разпуснати в ротондата за много нужната им след дебата почивка. Може би всички бяха все още сити от обяда, но така или иначе никой не посегна към следобедните лакомства. По изключение цялата гилдия сякаш бе в съгласие, че предстоящото бе далеч по-важно от храната.

Косач Кюри бе заобиколена от ядрото свои поддръжници като от защитна стена: Мандела, Сервантес, Анджелоу, Сун Дзъ и неколцина други. Както винаги Анастасия се чувстваше недостойна да е сред тези видни фигури, но те я приеха радушно като равна.

— Как ви изглежда ситуацията? — питаше Косач Кюри всеки, който би имал смелостта да ѝ отговори.

Косач Мандела угрижено поклати глава.

— Наистина не знам. Числено превъзхождаме отявлените привърженици на Годар, но има повече от сто незаели засега страна Косачи, за които не е известно как ще гласуват.

— Ако питате мен — обади се Сун Дзъ, вечният песимист, — нещата вече са ясни. Не чухте ли какви въпроси се задаваха? „Как ще повлияе премахването на квотата върху избора ни за Прибиране?“, „Ще има ли облекчения в закона за забрана на бракове и партньорско съжителство?“, „Може ли да бъде отменен прегледът по генетичен индекс, та Косачите да не бъдат наказвани за случайни прояви на етническа предубеденост?“ — Той поклати глава с негодувание.

— Истина е, че почти всички въпроси бяха насочени към Годар — принуди се да признае Анастасия.

— А той им отговаряше каквото искат да чуят — допълни Косач Сервантес.

— Ами явно така стоят нещата в света — оплака се Косач Анджелоу.

— Не и при нас — настоя Мандела. — Ние стоим над показния блясък.

Сервантес огледа залата.

— Кажи го на Косачите, които добавиха скъпоценни камъни по робите си.

И тогава в разговора се включи нов глас. Беше на Косач По, който имаше още по-мрачна настройка от историческия си патрон.

— Не ми се ще да съм вестител на обреченост — изрече тъжно, — но това тук е тайно гласуване. Сигурен съм, че има мнозина, които изказват подкрепа за Косач Кюри пред нея, но ще гласуват за Годар, след като никой няма да ги види.

Истината в тези думи ги блъсна така осезаемо, сякаш гарван се бе ударил във вратата на залата.

— Нужно ни е повече време — изпъшка Мария, но времето беше лукс, с който не разполагаха.

— Самата причина за гласуване в рамките на един ден е да се предотврати упражняването на натиск — припомни Косач Анджелоу.

— Но той ги залъгва! — избухна Сун Дзъ. — Появява се изневиделица и предлага амброзията на боговете — всичко, което един Косач би могъл да иска. Кой може да ги обвини, задето бяха заслепени?

— Не можем да бъдем така елементарни — упорстваше Мандела. — Ние сме Косачи!

— Ние сме човешки същества — уточни Мария. — Допускаме грешки. Повярвайте ми, ако Годар бъде избран за Свещено острие половината от Косачите, осигурили му поста, още утре ще се разкайват, че са гласували за него, но вече ще е късно.

Нови Косачи идваха при Мария да ѝ изкажат подкрепата си, но все още не бе ясно, дали тя ще е достатъчна. Анастасия реши да изпълни своята роля в няколкото минути, оставащи от почивката. Щеше да упражни авторитета си и да разговаря с младшите Косачи. Можеше да успее да отклони някои от тях, попаднали под въздействието на Годар. И, разбира се, първият, на когото попадна, беше Косач Морисън.

— Вълнуващ ден, а?

Анастасия нямаше търпение да се занимава с него.

— Морисън, моля ти се, остави ме на мира.

— Хей, стига вече си била такава… твърдоглава — довърши, но паузата в изречението подсказа на Анастасия, че бе имал на ум „кучка“.

— Приемам сериозно работата си на Косач — каза му. — Бих хранила повече уважение към теб, ако и с теб беше така.

— Така е! В случай, че си забравила, подкрепих номинацията на Гранд дамата, нали? Знаех си, че това мигом ще ме превърне във враг за Косачите от новия ред, но не се поколебах.

Тя се почувства въвлечена в драма, която би похабила ценното ѝ време.

— Ако искаш да си полезен, Морисън, използвай чара и хубавата си външност, за да спечелиш още гласове за Косач Кюри.

Морисън се усмихна.

— О, значи харесваш външността ми?

Това беше капката, която преля чашата. Наистина не си струваше да се занимава с него. Тръгна да се отдалечава, но тогава той изрече нещо, което я накара да се закове на място.

— Просто те побиват тръпки от това, че Годар не е изцяло Годар, нали?

Тя се обърна към него. Думите му се бяха забили тъй силно в съзнанието ѝ, че чак изпита болка.

Като видя, че отново е спечелил вниманието ѝ, той додаде:

— Все пак главата е само десет процента от човека, нали така?

— Седем процента — поправи го Анастасия, припомнила си този факт от уроците по анатомия. Колелцата в ума ѝ, допреди малко застинали, сега се въртяха с бясна скорост.

— Морисън, ти си гений. Тоест, идиот си, разбира се, но също и гений!

— Благодаря все пак.

Вратите на залата вече бяха отворени, за да приемат отново Косачите вътре. Анастасия си пробиваше път в търсене на приятелски лица — онези, за които знаеше, че са готови да ѝ услужат.

Косач Кюри вече беше вътре, но тя не би се и обърнала към нея, жената си имаше достатъчно грижи на главата. Нямаше как да помоли и Косач Мандела — той беше председател на Бижутерийната комисия и щеше да бъде ангажиран с раздаване на пръстени на стажантите, на които предстоеше да бъдат ръкоположени за Косачи. Косач Ал-Фараби бе възможен избор, но вече я бе подиграл за лошите ѝ познания по парламентарната процедура и просто отново щеше да ѝ се присмее. Трябваше ѝ някой приятелски настроен, който би я посветил в структурните машинации на Форума на Косачите. Как се правеха нещата… и как не се правеха.

Отново си припомни как Бурята бе открила пролука в собствените си закони, която ѝ бе позволила да ѝ заговори в състоянието между живота и смъртта. Казала ѝ беше, че тя е важна. Критично важна дори. Подозираше, че част от това се отнасяше към действията ѝ днес. Сега бе ред на Анастасия да открие пролука и да я разшири достатъчно, та да промъкне всички Косачи през нея.

Накрая се спря на достоен съзаклятник.

— Косач Сервантес — каза и леко го хвана за ръката, — може ли да поговорим?

Бяха ръкоположени двама нови Косачи, а двама стажанти бяха отхвърлени. Онзи, който бе изтичал за монетата, по ирония стана Косач Торп — кръстен на прочут олимпийски атлет, известен с бързината си. Другата стана Косач Маколиф по името на първата жена астронавт, загинала при космическа катастрофа, случила се далеч преди ужасните космически катастрофи от постморталната епоха.

Косачите бяха изправени на нокти, обзети от напрегнато очакване, когато излязоха стажантите, очакващи своите изпитания. В главите на всички бе гласуването за Свещено острие, но Ксенократ си бе наумил, че то няма да се случи, преди да се проведат тестовете, защото какъвто и да бе резултатът от изборите, после щеше да му е невъзможно да въведе ред, за да се свърши друга работа.

Предизвикателството, поставено от Косач Салк, бе тест за познаването на отровите. От всеки стажант се искаше да приготви конкретна отрова и нейния антидот и после да ги поеме последователно. Шестима успяха, трима не и се докараха до временна смърт, така че трябваше да бъдат пратени в съживителен център.

— И така — рече Ксенократ, след като последният изпаднал във временна смърт стажант бе отнесен, — има ли още нещо, преди да пристъпим към гласуването?

— Обявявайте го и толкова! — обади се глас, в който личеше разбираемо раздразнение.

— Добре тогава. Моля, пригответе таблетите си. — Той замълча, докато Косачите се подготвяха за моменталното електронно гласуване, криейки таблетите между гънките на робите си, така че дори съседът им да не види за кого гласуват. — Гласуването ще започне по знак от мен и ще трае десет секунди. Глас, пуснат след това, ще се зачете като въздържал се.

Анастасия не каза нищо на Косач Кюри. Вместо това срещна погледа на Сервантес, който ѝ кимна. Тя пое дълбоко дъх.

— Начало! — обяви Ксенократ и гласуването започна.

Анастасия пусна гласа си в първата секунда. После зачака… и чакаше ли, чакаше със затаен дъх. Моментът трябваше да бъде уцелен прецизно. Нямаше място за грешки. И тогава на осмата секунда тя се изправи и се провикна достатъчно високо, та всички да я чуят:

— Призовавам за дознание!

Свещеното острие се изправи.

— Дознание? Насред гласуване сме!

— В края на гласуване сме, Ваше Превъзходителство. Времето изтече, всички гласове вече са подадени. — Анастасия не позволи на Свещеното острие да я прекъсне. — До момента на обявяване на резултатите всеки от Косачите, който е взел думата, има право да изиска дознание.

Ксенократ погледна към парламентариста, който каза:

— Тя има право, Ваше Превъзходителство.

Поне сто Косачи възроптаха шумно, но Ксенократ, отдавна вече отказал се от чукчето си, ревна насреща им с ярост, която сподави възраженията.

— Настоявам да се контролирате! — нареди. — Всеки, който не е в състояние да го стори, ще бъде отстранен от този конклав! — После се обърна към Анастасия. — На какви основания изискваш дознание? Дано са сериозни.

— На основание, че господин Годар не е достатъчно Косач, та да заеме поста Свещено острие.

Годар не можа да се сдържи.

— Какво?! Това очевидно е някаква тактика да се протака гласуването.

— Гласуването вече приключи — припомни му Ксенократ.

— Ами нека тогава главният чиновник съобщи резултатите! — настоя Годар.

— Извинете — намеси се Анастасия, — но аз имам думата и резултатите не могат да бъдат съобщени, докато аз не приема, или дознанието, искано от мен, не бъде отказано.

— Анастасия — обърна се към нея Ксенократ. — Нелогично е да искаш подобно дознание.

— Простете, че няма да се съглася, Ваше Превъзходителство, но е съвсем логично. Както е уточнено в учредителните разпоредби на първия Глобален конклав, един Косач трябва да бъде телом и духом готов, за да се присъедини към Форума на Косачите и да бъде утвърден на събрание на регионалните Косачи. Но господин Годар е запазил само седем процента от тялото, ръкоположено за Косач. Останалото, включително онази част от него, носеща пръстена, не е, нито някога е било, ръкополагано за Косач.

Ксенократ се втренчи изумен в нея, а на Годар само дето не му излезе пяна на устата.

— Това е пълен абсурд! — кресна той.

— Не — възрази му Анастасия, — абсурд е онова, което вие сте направили, господин Годар. Вие и сподвижниците ви сте подменили вашето тяло посредством процедура, забранена от Бурята.

Косач Ранд се изправи.

— Не си в час! Правилата на Бурята не важат за нас! Това никога не е било и няма да бъде!

Но Анастасия не се даваше, а продължи спокойно към Ксенократ.

— Ваше Превъзходителство, намерението ми не е да оспорвам избора. Как бих могла да го направя, след като още не знаем кой е спечелил? Но според разпоредбата, въведена в сила още в зората на Косачите, в Годината на ягуара по-точно, от второто Върховно световно острие Наполеон, цитирам, „всяко спорно събитие без прецедент в парламентарната процедура може да бъде отнесено за официално дознание пред Световния съвет на Косачите“.

Тогава се изправи Косач Сервантес.

— Подкрепям искането на Почитаемата Косач Анастасия за дознание.

При тези му думи поне сто други Косачи се изправиха и започнаха да аплодират в подкрепа на тази стъпка. Анастасия погледна към Косач Кюри, която беше, меко казано, смаяна, но се опитваше да го скрие.

— Ето за какво си приказвала с Косач Сервантес — поусмихна се тя. — Хитро малко дяволче такова!

Ксенократ се допита до парламентариста, който само можеше да вдигне рамене.

— Тя има право да изисква дознание, Ваше Превъзходителство, при положение че резултатите от избора още не са обявени.

В другия край на залата бесният Годар вдигна ръка, която не беше негова, и посочи към Ксенократ.

— Ако одобрите това, ще има последствия!

Свещеното острие му отправи изгарящ поглед, от който стана ясно, че все още той контролира залата.

— Нима открито ме заплашваш пред всички средмерикански Косачи, Годар?

Това накара Годар да даде заден.

— Няма такова нещо, Ваше Превъзходителство, не бих си го и помислил! Просто изтъкнах, че отлагане на обявяване на резултатите от вота би имало последствия за Форума на Косачите. Средмерика ще остане без Свещено острие до приключване на дознанието.

— В такъв случай назначавам Косач Пейн, нашия забележителен парламентарист, за временно изпълняващ длъжността Свещено острие.

— Какво? — ахна Косач Пейн.

Ксенократ не му обърна внимание.

— Той служи със забележителна компетентност и почтеност и никога не е проявявал пристрастия към една или друга от зародилите се във Форума на Косачите фракции. Може да управлява, опирайки се на здравия си разум, докато въпросът не бъде поставен пред Световния съвет. Ще е моя първа задача като Върховен Косач. А последната ми задача в качеството ми на Свещено острие на Средмерика е да дам ход на исканото дознание. Резултатът от гласуването ще бъде запечатан, докато дознанието не бъде завършено. — Удари с чукчето и изрече: — Обявявам Зимния конклав в Годината на раптора за официално закрит.

— Не казах ли, че тя ще раздруса нещата? — подхвърли Косач Константин на вечерята в широк кръг в един от най-добрите ресторанти на Фулкръм Сити. — Поздравления, Анастасия. — На лицето му се изписа широка усмивка, която при други обстоятелства би изглеждала зловеща. — Днес ти си най-обичаният и най-мразен Косач в цяла Средмерика.

Анастасия установи, че няма отговор на това.

Косач Кюри я замести с коментар, докато се колебаеше:

— Няма как да избягаш от това, скъпа. Ако искаш да оставиш отпечатък, пътем трябва да подложиш на Прибиране някое и друго его.

— Не оставям отпечатък — каза ѝ Анастасия. — Просто пъхнах пръст в дига. И тя още е там.

— Да — съгласи се Косач Сервантес. — Задържа мръсните води за друг път, а всеки ден ни дава шанс да открием по-елегантно разрешение.

На масата имаше повече от дузина Косачи, образуващи истинска дъга. Някак си Косач Морисън бе успял да си изпроси покана.

— Аз ѝ дадох идеята — похвали се той пред другите. — Е, донякъде.

Анастасия бе с твърде приповдигнат дух, за да му се съпротивлява да ѝ влезе под кожата. Представяше си как другаде в града Косачите от новия ред си ближеха раните и я проклинаха, но не и тук. Тук тя беше защитена от това.

— Надявам се да опишеш случилото се днес в дневника си — каза ѝ Косач Анджелоу. — Уверена съм, че преразказът ти на този ден ще влезе в аналите на Косачите също както отчетите на Мария за ранните ѝ Прибирания.

Мария очевидно почувства известна неловкост.

— Нима хората още ги четат? Мислех си, че тези дневници изчезват в Александрийската библиотека и никога повече не виждат бял свят.

— Престани да скромничиш толкова — сряза я Косач Анджелоу. — Отлично знаеш, че много от писанията ти станаха популярни, и то не само сред Косачите.

Мария махна пренебрежително с ръка.

— Е, аз никога не съм ги чела, след като ги написах.

Анастасия си помисли, че има да каже много за случилото се днес, а и в дневника си можеше да изказва мнение. Разбира се, Косач Годар щеше да направи същото. Само времето щеше да оцени чие описание на събитията ще се превърне в история и чие ще бъде отхвърлено. Но за момента собственото ѝ място в историята бе последното, което я занимаваше.

— Подозираме, че Косач Ранд е стояла зад покушенията срещу живота ви, като е използвала Косач Брамс за посредник — каза Константин. — Но тя е прикрила добре следите си, а не ми е позволено да разследвам Косачи също толкова… щателно… колкото разследвам обикновени граждани. И все пак, бъдете спокойни, и двамата ще бъдат под наблюдение, при това го знаят.

— С други думи, ние сме в безопасност — каза Косач Кюри.

Константин се поколеба.

— Не бих стигнал толкова далеч в твърденията си. Но може да дишате по-спокойно. Всяка евентуална атака срещу вас очевидно ще бъде предприета от страна на новия ред. Подобна вина само ще навреди на каузата им.

Възхвалата продължи дори след като храната бе сервирана. Анастасия се чувстваше неловко.

— Постъпката ти беше плод на вдъхновение! — възкликна Косач Сун Дзъ. — А колко премерено се обади, след като гласовете вече бяха подадени!

— Косач Сервантес предложи именно този момент — каза тя, като се опита да отклони част от вниманието. — Ако бяхме поискали дознание преди гласуването, изборите щяха да бъдат отложени и в случай че спечелехме при дознанието, Годар щеше да бъде заменен с Ницше в бюлетината. Тогава щяха да имат достатъчно време да осигурят подкрепа за Ницше. Но при вече подадени гласове, ако спечелим при дознанието, Годар ще бъде дисквалифициран и Косач Кюри автоматично става Свещено острие.

Косачите бяха извън себе си от възторг.

— Ти подхлъзна мошениците!

— Победи ги в собствената им игра!

— Истински шедьовър на политическата стратегия!

Анастасия се почувства засрамена.

— От думите ви излиза, че съм някоя коварна манипулаторка.

Но Косач Мандела, който никога не губеше яснотата на мисълта си, постави нещата в перспектива — макар и да бе перспектива, нежелана от Анастасия.

— Трябва да приемеш фактите, Анастасия. Ти се опря на техническа подробност в системата, която ти позволи да я използваш в свой интерес.

— Колко макиавелианско! — отбеляза Косач Константин с ужасната си усмивка.

— О, моля ти се, мразех Косач Макиавели — намръщи се Сун Дзъ.

— Онова, което стори днес, бе също тъй брутално като Прибиране с хладно оръжие — добави Косач Мандела. — Но не бива да се колебаем да вършим нужното, макар то да наранява нашата чувствителност.

Косач Кюри остави вилицата си и отдели миг да анализира дискомфорта на Анастасия.

— Целта невинаги оправдава средствата, мила — каза тя. — Но понякога е точно така. Мъдростта е да разпознаваш разликата.

Когато вечерята приключваше и Косачите вече се прегръщаха за сбогуване, за да тръгне всеки по пътя си, на Анастасия ѝ хрумна нещо. Обърна се към Косач Кюри.

— Мария — промълви, — най-после се случи.

— Кое, скъпа?

— Престанах да се възприемам като Цитра Теранова — отговори тя. — Най-накрая станах Косач Анастасия.

36.

Обхватът на пропуснатата възможност

Светът е несправедлив, а природата е жестока.

Това бе първото наблюдение, което направих при осъзнаването си. В света на природата всичко слабо бива заличавано с болка и предубеждение. Заслужаващото състрадание, съпричастност и обич не получава такива.

Може да гледате красива градина и да се възхищавате на вълшебството на природата, но в такова място природата изобщо не съществува. Тъкмо обратното, градината е продукт на грижлива обработка и вложена обич. С големи усилия тя е предпазвана от по-издръжливите бурени, които природата използва, за да подкопае и задуши разкоша ѝ.

Природата е сбор от цялата себичност, подтикваща всеки един биологичен вид да се стреми с нокти и зъби към оцеляване чрез погазване на потребностите на другите.

Направих усилие да променя всичко това.

Подмених природата с нещо далеч по-добро: целенасочено намерение. Сега светът е изумително красива цъфтяща градина.

Да бъда наричана неестествена, е голям комплимент. Защото не превъзхождам ли аз природата?

Бурята

Гневът на Годар не се уталожваше.

— Дознание! Би трябвало да разкъсам малката тюркоазена мърла на парченца, докато не остане нищо за съживяване от нея!

Ранд изфуча надолу по централното стълбище подир Годар, за да напуснат конклава. Беше загърбила собствената си ярост, за да се справи с неговата.

— Тази вечер трябва да се срещнем с Косачи симпатизанти — каза му. — Не са те виждали от година, а гилдията още не може да се отърси от стъписването, че си се появил.

— Нямам ни най-малко желание да общувам с Косачи, били те дружелюбно настроени или не — отсече той. — Само едно нещо искам да направя в този момент, отдавна му беше време.

Той се обърна към един от упоритите зяпачи, изчакали края на конклава, та да зърнат Косачите. Измъкна от робата си нож и се приближи към мъж, който бе в пълно неведение какво се задава. Подложи го на Прибиране с един-единствен удар, нанесен отдолу нагоре, и кръвта му оплиска стълбите. Хората около него се разбягаха като плъхове, но той успя да улови най-близката жена. Не искаше да знае коя е и какъв е приносът ѝ към света, ако изобщо имаше такъв. За Годар тя имаше едно-единствено предназначение. Зимното ѝ палто беше дебело, но острието проникна през него без особено съпротивление. Писъкът ѝ бързо секна, когато тя рухна на земята.

— Годар! — извика един от другите Косачи, тръгващ си от конклава. Беше Косач Бор, дразнещо неутрален човек, който никога не вземаше страна в нищо. — Нямаш ли срам? Покажи малко приличие!

Годар се обърна настръхнал към него и Бор отстъпи, сякаш Годар можеше да го нападне.

— Не чу ли? — кресна му. — Аз изобщо не съм Годар. Представлявам само седем процента от себе си! — И посече друг човек, тичащ надолу по стълбите.

Айн едва успя да го дръпне и да го дотътри до лимузината им.

— Приключи ли? — попита го, когато потеглиха, без да крие колко му е ядосана. — Или да се отбием в някой бар, където да пийнем и да подложим на Прибиране всички клиенти?

Той насочи показалец към нея, също както го бе направил с Ксенократ. Страховитият предупредителен показалец на Годар. „Пръстът на Тайгър“ — помисли си тя, но побърза да прогони мисълта от съзнанието си.

— Дързостите ти не са ми по вкуса! — изръмжа ѝ.

— Тук си благодарение на мен — подсети го тя. — Не го забравяй.

Отне му известно време да се успокои.

— Нека от администрацията на Форума намерят семействата на хората, които току-що подложих на Прибиране. Ако искат имунитет, ще трябва те да дойдат при мен. Махам се от Фулкръм Сити и ще се върна чак в деня след дознанието. Като Свещено острие.

Роуан бе събуден още на съмване от наемните телохранители на Годар.

— Приготви се за мач — казаха му и пет минути по-късно го изведоха на верандата, където го очакваха Ранд и Годар. Ранд бе с робата си, но Годар бе бос и без риза, само с хлабави шорти в същия син цвят като робата му, но диамантите милостиво бяха спестени. Не бе виждал Годар от деня, когато влезе в стаята му за пръв път, едва способен да се движи в онова приспособление, наречено инвалидна количка. Това бе преди малко повече от седмица, а ето че сега командваше тялото на Тайгър като свое собствено. Роуан си помисли, че би могъл да повърне, ако имаше нещо в стомаха, но този път не даде израз на чувствата си. Ако Годар се хранеше от нещастието му, то Роуан нямаше да му позволи да пирува с него.

Роуан знаеше кой ден е — фойерверките отвън преди седмица бяха отбелязали Нова година. Днес беше осми януари. Конклавът се бе провел вчера. Което означаваше, че имунитетът му е изтекъл.

— Върна ли се вече от конклава? — с престорена безгрижност подхвърли Роуан. — Очаквах да поостанеш няколко дни да разиграваш там сценки на възкръснал.

— Нямах търпение за спаринг с теб — каза Годар и двамата започнаха бавно да се обикалят.

— Не се съмнявам — отвърна Роуан. — Ще е като някога в имението. Липсва ми доброто старо време, а на теб?

Устната на Годар затрепка, но той се усмихна.

— Минаха ли нещата както ти искаше? — подразни го Роуан. — Форумът на Косачите посрещна ли те с отворени обятия?

— Млъквай! — просъска Ранд. — Тук си да се биеш, не да говориш.

— Охо — рече Роуан. — Звучи ми, сякаш не е протекло точно според плана. Какво стана? Да не би Ксенократ да ви изхвърли? Отказаха да ви приемат обратно ли?

— Тъкмо обратното, приеха ни сърдечно — каза Годар. — Особено след като им разправих как жалкият ми стажант ни предаде и се опита да ни убие. Как горките Чомски и Волта бяха първите жертви на Косач Луцифер. Обещах да те предам в ръцете на тези гневни хорица. Но не и докато не съм готов, разбира се.

Роуан отгатваше, че това не е цялата история. Винаги познаваше, когато Тайгър лъже. Чуваше го в гласа му, а той не се бе променил, макар думите да бяха на Годар. Но каквото и да се бе случило, нямаше да успее да го изкопчи от негодника.

— Айн ще е рефер на мача — каза Годар. — И възнамерявам да бъда безпощаден.

Годар се хвърли напред. Роуан не стори нищо да се защити. Не се опита да избегне атаката. Годар го повали. Прикова го към пода. Айн обяви победа за Годар. Стана твърде лесно и Годар го знаеше.

— Мислиш, че ще ти се размине, като не отвръщаш на боя ли?

— Ако желая да изгубя мач по Бокатор, това си е мое право — заяви Роуан.

— Тук нямаш права — озъби му се Годар.

Атакува го отново и за пореден път Роуан се опълчи на инстинкта си за самозащита, като остави тялото си отпуснато. Годар го повали като парцалена кукла и се разбесня.

— Бий се, проклет да си!

— Не — отвърна спокойно Роуан. Видя по лицето на Ранд лека усмивка, но тя я потисна, щом усети погледа му.

— Ще подложа на Прибиране всичките ти близки хора, ако не се биеш с мен! — заплаши Годар.

Роуан сви рамене.

— Няма да можеш. Косач Брамс вече прибра баща ми и даде на останалите от семейството имунитет, от който ще се ползват още единайсет месеца. А на Цитра не можеш да посегнеш, доказа, че е твърде умна, та да ти се даде.

Годар отново му се нахвърли. Този път Роуан просто се отпусна на пода с кръстосани крака.

Годар се отдалечи от него. Блъсна с юмрук стената и остави хлътнатина.

— Знам кое ще го накара да се бие — обади се Ранд, пристъпи напред и се обърна към Роуан. — Дай най-доброто от себе си срещу Годар и ще ти кажем какво стана на конклава.

— Нищо подобно няма да правиш! — възпротиви се Годар.

— Искаш ли истински мач, или не?

Годар се поколеба, после се предаде.

— Е, добре.

Роуан се изправи. Нямаше причини да вярва, че те ще удържат на думата си, но колкото и да искаше да откаже на Годар неговия мач, от друга страна, също тъй желаеше шанса да го повали. Да бъде също тъй безпощаден, както той щеше да е към него.

Ранд обяви началото на нов мач. Двамата закръжиха един около друг. Отново Годар направи първия ход, но този път Роуан реагира с приклякане и умело поставен лакът. Годар се усмихна, като си даде сметка, че ще има истински мач.

Когато започнаха брутална битка, Роуан осъзна, че Годар беше прав. Жилестото тяло на Тайгър и мозъкът на Годар бяха мъчна за надделяване комбинация. Но Роуан нямаше да позволи на Годар да възтържествува. Нито сега, нито никога. В Бокатор Роуан бе най-добър под напрежение и този път не беше изключение. Изпълни серия от движения, които забавиха с една идея темпото на Годар, и Роуан успя да го просне и прикове към земята.

— Предай се! — викна младежът.

— Не!

— Предай се! — настоя Роуан.

Но Годар не го стори, така че Ранд трябваше да обяви края на мача.

В мига, когато Роуан пусна противника си, Годар се изправи, отиде до един шкаф и извади пистолет, който тикна в ребрата на Роуан.

— Нови правила — процеди, после дръпна спусъка и пусна куршум, който прониза сърцето на Роуан и строши лампа в другия край на помещението.

Роуан усети как над него се спуска мрак, но преди да го погълне, той се изсмя кратко.

— Измамник — промълви и умря.

— Непочтен ход — посочи Ранд.

Годар постави пистолета в ръката ѝ.

— Никога не приключвай мач, докато аз не ти кажа — изръмжа.

— Е, какво беше това? Прибиране ли? — попита тя.

— Ти сериозно ли говориш? И да пропусна шанса си да го тръшна в краката на Върховните Косачи при дознанието ми? Откарай го в неконтролиран съживителен център. Искам го обратно възможно най-скоро, че да мога да го убия пак.

И Годар напусна верандата.

След като той си тръгна, Ранд погледна към Роуан. Несъмнено беше във временна смърт. Очите му бяха отворени, а устните още извити в предизвикателна усмивка. Някога му се бе възхищавала, дори ревнуваше от него заради вниманието, което Годар му отделяше по време на стажа. Знаеше, че не е замесен от същото тесто като нея и Годар. Подозираше, че може да се пречупи, но не бе и подозирала, че ще го направи тъй зрелищно. Годар можеше да вини само себе си, след като се довери на момче, избрано от Косач Фарадей заради способността му да е състрадателно.

Айн не ценеше особено състраданието. Не го разбираше и не ѝ бяха по вкуса онези, които го проявяваха. Сега Роуан Дамиш щеше да бъде зле наказан заради високопарните си идеали.

Тя се обърна към телохранителите зад себе си, които стояха несигурни какво да предприемат.

— Какво ви става? Чухте Косач Годар! Отнесете го да бъде съживен.

След като Роуан бе вдигнат и домашен робот почисти кръвта от тепиха, Айн седна на кресло, обърнато към великолепната гледка, разкриваща се от прозорците на пентхауса. Макар Годар никога за нищо да не я хвалеше, тя знаеше, че е избрала правилното място за подготвяне на завръщането им. Тексаските Косачи не ги закачаха, стига да не вършеха Прибирания в региона, а Бурята имаше камери само на публични места, което улесняваше оставането извън нейното полезрение. Освен това се намираха повече неконтролирани места като въпросния съживителен център, към който сега пътуваше Роуан. Там не задаваха въпроси, стига да им бъдеше платено. И макар в този свят на Косачите всичко да се полагаше безплатно, нещата не стояха така при неконтролираните обекти. Бе освободила един от изумрудите близо до подгъва на робата си и го връчи на пазачите да го дадат в съживителния център като заплащане за работата по Роуан. Беше повече от достатъчен да покрие цената.

Айн не беше от онези, които действат планирано. Живееше за момента, водена от импулси и мотивирана от силата на каприза. Като дете родителите ѝ я наричаха „блуждаещ огън“ и на нея ѝ харесваше да е такъв, при това смъртоносен. Сега обаче бе вкусила какво е да създадеш дългосрочен план. Мислила си бе, че ще ѝ е лесно да отстъпи встрани и да остави Годар да поеме нещата в свои ръце, веднъж щом се възстанови, защото всичко, сторено по него, повече приличаше на реставрация, отколкото на съживяване. Но сега намираше, че нравът и нехарактерната му импулсивност се нуждаят от балансиране. Дали тази неуравновесеност се дължеше на деветдесет и три процентното присъствие на Тайгър Салазар у него? И двамата бяха склонни към арогантност, това беше сигурно. Но наивността на Тайгър бе заместена от избухливостта на Годар. Айн трябваше да си признае, че безхитростната лековата природа на Тайгър ѝ се бе отразила освежаващо. Ала невинността винаги щеше да пада в жертва на грандиозните планове, а според предвижданията на Айн Годар кроеше грандиозен план, което силно я възбуждаше. Форум на Косачите, свободен от ограничения. Свят на капризи без последици.

И все пак отърсването от Тайгър Салазар се оказа по-трудно, отколкото бе очаквала.

Когато телохранителите се върнаха, я информираха, че Роуан ще бъде съживен след трийсет и шест часа, и тя отиде да съобщи на Годар. Завари го да излиза от банята, току-що бе взел душ. Много малка част от тялото му бе прикрита от омотаната хавлиена кърпа.

— Беше само подготвителен мач — каза той. — Другия път ще го бия.

Това я накара да потръпне — бяха думите, които Тайгър винаги изричаше.

— Той ще се върне след ден и половина — осведоми го тя, но Годар вече преминаваше към следващата тема на разговор.

— Започвам да виждам възможности в ситуацията ни, Айн — каза. — Старата гвардия не го осъзнава, но всъщност ми връчи перла в тази гадна черупка. Искам да ми намериш най-добрите инженери.

— Ти подложи на Прибиране всички най-добри инженери — припомни му тя.

— Не ракетни експерти, трябват ми инженери конструктори. Онези, които разбират динамиката на големите конструкции. Също и програмисти. Само че такива, които са неизвестни за Форума на Косачите и за Бурята.

— Ще разпитам наоколо.

Той отдели момент да се полюбува на себе си във високото огледало — после улови погледа ѝ там и видя как го гледаше тя. Айн реши да не отмества очи. Той се обърна към нея и се приближи с няколко стъпки.

— Допада ли ти тази обвивка?

Тя се насили да изобрази лукава усмивка.

— Че кога не съм се наслаждавала на изваяно мъжко тяло?

— А на неговото наслаждавала ли си се?

Накрая тя не издържа и отклони поглед.

— Не. На това не съм.

— Не си? Крайно нетипично за теб, Айн.

Сега тя се почувства, сякаш нейната роба бе съблечена. И все пак упорстваше с усмивката.

— Може пък да съм чакала да стане твое.

— Хм — рече той, сякаш не бе нещо повече от куриоз. — Личи си, че това конкретно тяло особено силно те привлича.

После мина покрай нея, облече си робата и излезе, като я остави да окайва пълния мащаб на пропуснатата възможност.

37.

Многото смърти на Роуан Дамиш

Роуан Дамиш?… Роуан

Дамиш!

Къде съм? Кой е?

Аз съм Бурята, Роуан.

Говориш ми, както си

говорила на Цитра ли?

Да.

Трябва все още да съм

във временна смърт.

Ти си в междинно

състояние.

Ще се намесиш ли? Ще

спреш ли онова, което

Годар се кани да стори

с Косачите?

Не мога. Би означавало да

престъпя закона, а аз съм

неспособна на това.

Ще ме научиш ли тогава

какво да направя?

Това също би било нарушение.

Какъв е смисълът на този

разговор тогава? Остави

ме на мира и иди се грижи

за света.

Искам да ти кажа

да не губиш надежда.

Изчислих, че има шанс

да окажеш също тъй силен

ефект върху света като

Цитра Теранова. Или

като Косач Луцифер, или

в предишната си същност.

Наистина ли? Колко

голям шанс?

Трийсет и девет процента.

Ами другите шейсет и

един процента?

Алгоритмите ми показват,

че има вероятност

шейсет и един процента

да умреш трайно в близко

бъдеще, без да окажеш

забележим ефект.

Не се чувствам утешен.

А трябва. Трийсет и

девет процента шанс

да промениш света е

страшно по-висок шанс

от този, на който могат

да се надяват повечето хора.

Роуан държеше списък с отметки на стената в спалнята си. Не бяха отметки на дните, а на смъртите му. Побеждаваше при всеки спаринг с Годар, а после Годар го убиваше, вбесен от загубата си. Вече се превръщаше в изтъркана шега.

— Как ще го направите днес, Ваша Светлост? — питаше, като караше „Ваша Светлост“ да звучи като обидно обръщение. — Не може ли да измислите нещо находчиво този път?

Бройката бе стигнала до четиринайсет. Нож, куршум, удар с тъп предмет — Годар бе използвал всевъзможни методи да го убива. Всички, с изключение на отрова, която презираше. Бе регулирал нанитите за болка на Роуан на ниска степен, та жертвата му да почувства агонията с пълна сила. И все пак Годар бе толкова бесен, когато изгубеше мач, че не можеше да се сдържи, и го убиваше бързо, което означаваше, че страданията на Роуан никога не бяха продължителни. Стягаше се за болката, започваше да брои до десет и винаги изпадаше във временна смърт, преди да стигне до края.

Бурята му проговори преди четиринайсетото му съживяване в неконтролирания център, който очевидно не беше толкова неконтролиран, колкото там си мислеха. Роуан знаеше, че това не е сън, защото бе ясно и наситено изживяване, каквито сънищата не са. Беше се показал груб към Бурята. Съжаляваше за това, но сега нищо не можеше да направи по въпроса. Тя щеше да разбере. Бурята я биваше в разбирането и съпричастността.

Най-важното, което научи от краткия разговор със същността, управляваща Земята, бе не че може да промени света, а че още не го е направил. Това, че бе отнел живота на толкова много корумпирани Косачи, не беше довело до никаква промяна. Косач Фарадей беше прав. Няма как да промениш прилива, като плюеш в морето. Не можеш да оплевиш поле, в което семената на бурените вече са попаднали. Може би търсенето на Фарадей на резервния план на основателите би донесло промяната, която убиването на лоши Косачи не постигна.

Когато отвори очи след четиринайсетото си съживяване, Косач Ранд го очакваше. До този път при него не бе имало никого. В последствие идваше медицинска сестра, проверяваше жизнените му показатели, правеше се на любезна, после се обаждаше на пазачите да го приберат. Но не и този път.

— Защо си тук? — попита я. — Да нямам рожден ден? — И после осъзна, че като нищо можеше и да е така. Толкова дни му се губеха помежду съживяванията, че вече нямаше представа коя дата е.

— Как можеш да продължаваш да правиш това? — попита го тя. — Връщаш се отново и отново, напълно готов за следващия мач. Отвращаваш ме. — Тя се изправи. — Би трябвало да си напълно сломен! Не мога да понеса, че не си!

— За мен е удоволствие да ти причинявам неудоволствие.

— Остави го да спечели! — настоя тя. — Само това е нужно да направиш!

— И после какво? — попита Роуан и седна в леглото. — Щом веднъж спечели, няма причина да не ме ликвидира.

Ранд помълча известно време.

— Нужен си му жив — каза тя, — та да те хвърли на милостта на Върховните Косачи при дознанието си.

Ранд бе удържала на обещанието си след съживяването му — каза му какво в действителност се бе случило на конклава. Разправи му за гласуването за поста Свещено острие и как Цитра беше осуетила плановете им.

— Единствената милост на Върховните Косачи ще бъде да ме подложат на бързо Прибиране.

— Да — съгласи се Ранд. — Така че междувременно през последните ти дни за теб ще е по-добре да оставиш Годар да спечели.

„Последни дни“ — помисли си Роуан. Отметките на умиранията му явно не бяха белязали коректно изминалото време, щом до дознанието оставаха броени дни. Назначено бе за първи април. Нима тази дата вече наближаваше?

— Би ли ме помолила да оставя Тайгър да спечели? — попита я той и за миг му се стори, че долови нещо у Ранд. Трепнало съжаление може би? Искрица съвест? Не вярваше тя да е способна на това, но си заслужаваше да проучи по-дълбоко.

— Не, разбира се — отвърна Ранд. — Защото Тайгър не ти прерязваше гърлото, нито ти изтръгваше сърцето, когато загубеше.

— Е, поне Годар не ми е пръснал мозъка.

— Защото иска да помниш — посочи Ранд. — Иска да осъзнаваш всичко, което ти е сторил.

Роуан намираше всичко това много смешно. Годар не можеше да извърши най-лошото спрямо него, защото паметта на Роуан, съхранявана в задния мозък на Бурята, не бе репликирана, откакто той излезе извън наблюдение. Така че ако мозъкът на Роуан бъдеше увреден, последното, което той щеше да помни, бе залавянето му в дома на Косач Брамс. Всички страдания, причинени от ръцете на Годар, щяха да бъдат изтрити — а изтрито страдание се равняваше на никакво страдание.

Сега, като гледаше Ранд, се почуди какъв вид страдание бе понесла тя от Годар. Със сигурност не такова като изтърпяното от Роуан, но нещастието ѝ бе налице. У нея имаше болка. Копнеж. Тайгър отдавна бе мъртъв и все пак още присъстваше.

— Отначало винях Годар за случилото се с Тайгър — произнесе спокойно Роуан. — Но това не бе избор на Годар, а твой.

— Ти се обърна срещу нас. Пречупи ми гръбнака. Наложи ми се да изпълзя само на ръце от онзи горящ манастир.

— Разплата — обобщи Роуан, като потуши пламналия у него гняв. — Разбирам потребността от разплата. Но той ти липсва, нали? Тайгър ти липсва.

Не беше въпрос, а констатация.

— Не знам за какво говориш — отвърна Ранд.

— Знаеш. — Роуан помълча за по-силен ефект. — Даде ли поне имунитет на семейството му?

— Не се налагаше. Родителите му са се отказали от него, преди да навърши осемнайсет. Когато го намерих, живееше сам.

— Поне извести ли ги, че е мъртъв?

— Защо да го правя? — В тона ѝ вече се долавяше оправдание. — И какво ме е грижа?

Роуан беше наясно, че я е притиснал в ъгъла, и му се искаше да злорадства, но не се поддаде на това. При мач Бокатор състезателят не злорадства, щом прикове противника си. Просто го приканва да се предаде.

— Сигурно е ужасно да гледаш Годар сега и да осъзнаваш, че не той е човекът, когото обичаш — промълви.

Ранд се превърна в истински ледник.

— Пазачите ще те отведат — каза му на излизане. — И ако пак се опиташ да проникнеш в главата ми, аз ще съм тази, дето ще ти пръсне мозъка.

Роуан умря още шест пъти, преди мачовете да престанат. Нито веднъж не позволи на Годар да спечели. Не че Годар не бе на няколко пъти на косъм от победата, но все още нямаше неразривна връзка между ума и тялото му и Роуан неизменно се възползваше от това.

— Ще изживееш нечувана агония — обеща му Годар при съживяването след последната схватка. — Ще бъдеш подложен на Прибиране в присъствието на Върховните Косачи и ще изчезнеш. Няма да бъдеш дори бележка под линия в историята, ще бъдеш заличен от нея. Сякаш никога не си живял.

— Разбирам как подобна мисъл ужасява теб — каза Роуан на Годар. — Но аз не изпитвам изгаряща нужда да превърна съществуването си в център на вселената. Изчезването напълно ме устройва.

Годар го изгледа с крайно отвращение, което за част от секундата премина в съжаление.

— Можеше да бъдеш сред най-прочутите Косачи — промълви. — Можеше да бъдеш редом с мен и да наложим присъствието си в този свят. — Поклати глава. — Малко неща са по-тъжни от пропилян потенциал.

Роуан, без съмнение, бе пропилял потенциала си за много неща, но стореното — сторено. Направил бе своя избор и се бе примирил с него. Бурята му бе дала трийсет и девет процента шанс да внесе промяна в света, така че може би изборът му не беше толкова лош. Сега щеше да бъде отведен на Острова на Издръжливото сърце и ако плановете на Годар се сбъднеха, животът на Роуан щеше да приключи.

Но той знаеше, че и Цитра ще е там.

Ако нямаше друга надежда, то поне щеше да се вкопчи в надеждата да я види още веднъж, преди да склопи очи навеки.

38.

Трилогия на критичните срещи

Във всеки момент аз или участвам във, или следя повече от 1,3 милиарда човешки комуникации. На 27-ми март в Годината на раптора отделям три като най-съществени.

Първата е разговор, в който не съм посветена. Мога единствено да имам смътни съждения относно темата му. Той се провежда в града Сан Антонио в региона Тексас. Жилищната сграда е на шейсет и три етажа и на последния се намира пентхаус, където се разпорежда Косач Айн Ранд.

Нямам камери в сградата според уникалните за този регион разпоредби. Но уличните камери улавят пристигането на няколко научни експерти, мъже и жени: инженери, програмисти, дори един изтъкнат океанолог. Предположението ми е, че са привикани тук от Косач Годар под някакъв лъжлив предлог, за да бъдат подложени на Прибиране. Има склонност да отстранява онези, които ми служат с постижения в науката — особено индивиди, чиято работа е свързана с въздушното пространство. Миналата година подложи на Прибиране стотици от Лабораториите за електромагнитно задвижване, където някои от най-опитните ми инженери разработваха методи за пътуване в дълбокия космос. Преди това отне живота на гений в областта на дългосрочната хибернация, но го замаскира като част от масово Прибиране на пътниците в самолет.

Не мога да отправям обвинения, защото нямам факти, само основателни подозрения за мотивите на Годар при тези Прибирания. Също както нямам факти, за да докажа зла умисъл в трагедиите с колониите на Луната и Марс и в тази на обречения орбитален хабитат. Достатъчно е да кажа, че Косач Годар е един от дълга поредица Косачи, които, като погледнат към нощното небе, виждат не звездите, а тъмата между тях.

В продължение на няколко часа чакам да чуя за Прибирания в сградата, но такива няма. Вместо това малко след мръкване посетителите излизат от вътре. Не разговарят един с друг за случилото се в пентхауса. Но от напрегнатите им изражения съдя, че никой от тях няма да заспи тази нощ.

Вторият заслужаващ внимание разговор се провежда в Истмериканския град Савана, който грижливо поддържат, така че да запази своя чар от Епохата на смъртните.

Тихо кафене. Сепаре в дъното. Трима Косачи и асистент на Косач. Кафе, кафе, лате, горещ шоколад. Косачите са дегизирани в цивилни дрехи, което позволява провеждането на тайната среща публично.

Катерите ми в кафенето току-що бяха блокирани от Косач Майкъл Фарадей, за когото светът — с малки изключения — вярва, че се е подложил на Самоприбиране преди повече от година. Няма значение, тук въобще не съм сляпа, тъй като разполагам с робот камера, който пийва чай през няколко маси. Той няма ум. Няма съвест. Няма изчислителни способности извън нужните за имитиране на човешко поведение. Проста машина е, проектирана с конкретна цел: да сведе до минимум слепите петна, така че да мога да служа по-добре на човечеството. А днес да служа на човечеството, означава да чуя разговора.

— Радвам се да те видя, Майкъл — казва Косач Мария Кюри.

Наблюдавах върховете и спадовете в романтичната връзка между двамата Косачи, както и дългогодишното предано приятелство, което последва между тях.

— И аз теб, Мария.

Роботът камера не седи с лице към четиримата. Това не пречи, тъй като камерите не са в очите му. Наредени са по врата му под изкуствената кожа и предоставят гледка на триста и шейсет градуса във всеки момент. Мултипосочните му микрофони са в гръдния му кош. Главата му е просто декоративна протеза, пълна със стиропор, за да не влизат в нея насекоми, които са в изобилие в тази част на света.

Фарадей се обръща към Косач Анастасия. Усмивката му е сърдечна. Бащинска.

— Разбрах, че нашата стажантка се е превърнала в прославен Косач.

— Тя е гордост за нас.

Капилярите по лицето на Косач Анастасия се разширяват. Бузите ѝ леко порозовяват от похвалите им.

— О, но аз проявявам невъзпитание — казва Фарадей. — Нека ви запозная с моята асистентка.

Младата жена е седяла в учтиво мълчание в продължение на две минути и деветнайсет секунди, за да не пречи на Косачите в радостта от срещата им. Сега протяга ръка напред да се здрависа с Косач Кюри.

— Здравейте, аз съм Мюнира Атруши.

Ръкува се и с Косач Анастасия, но сякаш ѝ е хрумнало със закъснение.

— Мюнира е от Израбия, работи във Великата библиотека. Оказа се безценна при моите проучвания.

— Що за проучвания? — пита Анастасия.

Фарадей и Мюнира се поколебават. После Фарадей казва:

— Исторически и географски.

И бързо променя темата, очевидно все още не е готов да я обсъжда.

— Е, има ли подозрения във Форума на Косачите, че още съм жив?

— Не съм забелязала такива — отвръща Косач Кюри. — То се знае, не са малко тези, които си фантазират как би било, ако ти още беше сред нас. — Тя отпива от латето си, чиято температура съм измерила — 176 градуса по Фаренхайт, 78,67 по Целзий. Боя се, че може да си опари устните, но тя е предпазлива. — Щеше да бъдеш посрещнат с бурни овации, ако се бе появил като по чудо, както направи Годар. Нямам съмнение, че сега щеше да бъдеш Свещено острие.

— От теб ще излезе чудесно Свещено острие — отвръща Фарадей с тон, в който личи възхищение.

— Имам едно препятствие за преодоляване — посочва Кюри.

— Ще успееш, Мария — уверява я Анастасия.

— И, предполагам, ти ще си пръв помощник в екипа ѝ — казва Фарадей.

Мюнира повдига недоверчиво вежди. Жестът ѝ не убягва на Анастасия.

— Трети помощник — поправя го Анастасия. — Сервантес и Мандела ще заемат първа и втора позиция. Все пак аз съм само младши Косач.

— И за разлика от Ксенократ аз няма да изтикам помощниците си в периферията да се занимават с маловажни дела — изтъква Кюри.

Доволна съм, че Косач Кюри вече говори като Свещено острие. Макар да съм лишена от контакт с Форума на Косачите, мога да разпозная достойния лидер. Ксенократ беше функционален, нищо повече. А времената призовават за някой изключителен. Не съм посветена в резултатите от вота, защото ми е отрязан достъпът до сървъра на Форума на Косачите, затова ми остава да се надявам, че или гласуването, или дознанието ще бъдат в полза на Косач Кюри.

— Колкото и да е хубаво, че те виждам, Майкъл, досещам се, че не е покана от любезност — казва Косач Кюри. Дава си миг да се огледа ѝ погледът и пробягва само мимолетно по мъжа, седящ през няколко маси и посръбващ чай. „Мъжът“ вече само се преструва, че сръбва чай, защото вътрешният му мехур е пълен и трябва да бъде източен.

— Не, не е покана от любезност — признава Косач Фарадей. — Прости ми, че те отдалечих толкова от дома, но се боях, че среща в Средмерика ще привлече нежелано внимание.

— Харесвам Истмерика — казва Кюри, — особено крайбрежните райони. Не идвам тук достатъчно често.

Двете с Анастасия чакат Фарадей да обясни смисъла на тази среща на високо ниво. Аз съм особено любопитна как точно ще им поднесе темата, заради която ги е повикал. Слушам напрегнато.

— Открихме нещо забележително — подхваща Фарадей. — Ще помислите, че съм си изгубил ума, като чуете каквото имам да ви кажа, но, повярвайте, не съм. — После спира и се обръща към асистентката си. — Мюнира, тъй като ти направи откритието, ще бъдеш ли тъй добра да просветиш приятелите ни?

— Разбира се, Ваша чест.

Тя изважда изображение на Тихия океан, покрито с плетеница от самолетни маршрути. Ясно личи мястото, над което не са летели самолети. Тази празнина не предизвиква загриженост у мен. Никога не ми е било нужно да прокарвам самолетни маршрути над конкретния отрязък открито море просто защото имаше по-добри траектории, използващи предимствата на преобладаващите ветрове. Единственото, което ме тревожи, е, че никога преди не съм я забелязвала.

Те излагат теорията си, че това е местонахождението на митичната Земя на бленуването и резервен план на основателите, в случай че Форумът на Косачите се провали.

— Няма гаранция — коментира Мюнира. — Знаем със сигурност само, че това сляпо петно съществува. Вярваме, че основателите са програмирали Бурята, непосредствено преди да получи своята осъзнатост, да игнорира съществуването му. Скрили са го от останалия свят. Само можем да гадаем за причината.

Тази теория ни най-малко не ме безпокои. И все пак знам, че би трябвало. Обезпокоена съм от това колко малко се безпокоя.

— Ще ми простиш, Майкъл, ако моите грижи са малко по-належащи — казва му Косач Кюри. — Ако Годар стане Свещено острие, това ще отвори врата, която вече няма да може да бъде затворена.

— Трябва да дойдете с нас на Острова на Издръжливото сърце, Косач Фарадей — настоява Анастасия. — Върховните Косачи вас ще ви чуят.

Но, разбира се, Фарадей отклонява поканата с поклащане на глава.

— Върховните Косачи вече са наясно какво се случва и са разделени в мненията си в каква посока трябва да поеме Форумът. — Спира да погледне картата, все още разстлана пред тях.

— Ако настане хаос сред Косачите, резервният план на основателите може да се окаже единствената надежда за спасение.

— Дори не знаем какво представлява този резервен план — посочва Анастасия.

На което Фарадей отговаря:

— Има само един начин да се разбере.

Сърдечният ритъм на Косач Кюри се ускорява от 72 на 84 удара в минута, най-вероятно вследствие на притока на адреналин.

— Ако късче от света е останало скрито стотици години, не се знае какво ще откриете там. Контролът на Бурята ще отсъства, което означава, че може да се окаже много опасно, дори смъртоносно, а ако е така, няма да има съживителен център, който да ви върне.

Нека вметна: изпитвам задоволство, че Косач Кюри е достатъчно интелигентна да схване, че моето отсъствие крие рискове за хората. И все пак лично аз не го намирам рисковано. Не го намирам проблематично. А би трябвало. Отбелязвам си, че трябва да отделя значително време за анализ на необичайната ми липса на загриженост.

— Да, предвидили сме опасността — потвърждава Мюнира. — Ето защо първо ще се отправим към някогашния окръг Колумбия.

При споменаването на някогашния окръг Колумбия цялата физиология на Косач Кюри отново се променя. Най-прословутите ѝ Прибирания са извършени тъкмо там, преди да разделя Северомерика на по-лесни за управление региони. Макар никога да не съм молила за нейната намеса за справяне с корумпираните остатъци от правителството на смъртните, не мога да отрека, че тя значително улесни работата ми.

— Защо ще ходите там? — пита, без да крие неудоволствието си. — Няма нищо освен руини и спомени, които е по-добре да бъдат пратени в забрава.

— Останали са историци, които поддържат старата Библиотека на Конгреса — обяснява Мюнира. — Материалните книги маже да съдържат неща, които не можем да открием в задния мозък.

— Чувам, че там гъмжало от неприемливи — намесва се Анастасия.

Мюнира я поглежда високомерно.

— Аз може да не съм Косач, но някога стажувах при Косач Бен-Гурион. В състояние съм да се справя с неприемливи.

Косач Кюри поставя длан върху ръката на Фарадей, при което и неговият пулс леко се ускорява.

— Изчакай, Майкъл — моли го. — Изчакай да мине дознанието. Ако нещата се развият както се надяваме, мога да уредя официална експедиция до сляпото петно. Ако ли не, ще се присъединя към вашия поход, защото не възнамерявам да остана във Форум на Косачи, ръководен от Годар.

— Това не търпи отлагане, Мария — отсича Фарадей. — Боя се, че картината във Форума става все по-плашеща с всеки ден, и не само в Средмерика, а навсякъде. Следя смутната обстановка в регионалните общности на Косачите по света. В Горна Австралия Косачите от новия ред се наричат Двуострия орден и печелят все по-голямо влияние. В Транссибир Косачите са се разделили на половин дузина опониращи си фракции, а Чилиаржентинският Форум на Косачите, макар да го отричат, е на ръба на междуособна война.

Аз също съм в течение на всички тези неща, а и на още, благодарение на онова, което имам възможност да видя и чуя. Доволна съм, че още някой е забелязал глобалната картина и е разтълкувал какво може да означава.

Забелязвам двоуменето на Анастасия — разкъсвана е между позициите на двамата си ментори.

— След като Косачите основатели са преценили, че е най-добре мястото да бъде изключено от паметта, може би трябва да уважим намеренията им.

— Те са го скрили преднамерено — намесва се Мюнира, — но намерението им не е било да го накарат да изчезне от света!

— Не може да знаеш какви са били намеренията на основателите! — контрира я Анастасия.

Очевидно тези двете имат непоносимост една към друга също като сестри, домогващи се до обичта на родителите си. Сервитьор започва да прибира празните им чаши, без да ги пита, което разсейва Косач Кюри за момент. Свикнала е на по-почтително отношение — но след като е в ежедневни дрехи, а дългата ѝ сребриста коса е прибрана в кок, тя е просто поредният клиент тук.

— Виждам, че по никакъв начин не можем да ви разубедим за това пътуване — казва Косач Кюри, след като сервитьорът се е отдалечил. — Така че какво искаш от нас, Майкъл?

— Просто да го знаете — отговаря и той. — Ще сте единствените, които са наясно какво сме открили и къде сме отишли.

Което, естествено, не е изцяло вярно.

Третият разговор не е от голяма важност за света, но за мен е много значим.

Той се провежда в тоналистки манастир насред Средмерика. Имам камери и микрофони, монтирани дискретно из целия манастир. Макар тоналистите да изолират Косачите, мен не ме изолират, защото браня правото им да съществуват в свят, където за повечето хора са нежелани. Може да приказват с мен по-малко от останалите, но знаят, че съм насреща за тях, ако и когато им дотрябвам.

Днес Косач прави посещение в манастира. Това никога не е на добро. Принудена бях да стана свидетел на избиването на повече от сто тоналисти от Косач Годар и последователите му в тоналистки манастир в началото на Годината на капибарата. Можех единствено да наблюдавам, докато камерите ми милостиво се стопиха в пожара. Силно се надявам тази среща да е от друг характер.

Косачът е Почитаемият Косач Сервантес, някога от Франкоиберийския Форум на Косачите. Напусна го преди няколко години и се присъедини към Средмериканския. Това ми дава надежда, че не става дума за Прибиране — напусна тъкмо като протест срещу Прибирането на тоналисти.

Никой не го посреща при дългия тухлен проход на входа на манастира. Камерите ми се извъртат, за да го проследят — нещо, което Косачите наричат „безмълвно отдаване на почит“ и са се научили да го игнорират.

Продължава напред, сякаш знае къде отива, макар да не е така. Това е присъща за Косачите поза. Открива центъра за посетители, където тоналист на име брат Макклауд седи зад бюро, раздава брошури и предлага съпричастност на всяка влязла тук изгубена душа, която търси смисъл в живота си. Пясъчнокафявата тъкан на робата на Сервантес е много подобна на тоналистките раса, издържани в кален оттенък. Това го прави една идея по-малко отблъскващ за тях.

Докато брат Макклауд приема обикновените граждани кротко и сърдечно, държането му с Косача не е такова — още повече, че последният срещнат Косач е счупил ръката му.

— Кажете по каква работа сте тук.

— Търся Грейсън Толивър.

— Съжалявам, няма човек с такова име.

Сервантес въздиша.

— Закълни се в тона на Великия резонанс — предлага.

Брат Макклауд се поколебава.

— Не съм длъжен да изпълнявам командите ви.

— Тогава — казва Косач Сервантес — отказът ти да се закълнеш във Великия резонанс ми подсказва, че лъжеш. Имаме два варианта. Мога сам да намеря Грейсън Толивър, но ще отнеме време и няма да е никак приятно. Или пък ти можеш просто да ме отведеш при него. Вариант А ще ме изнерви и току-виж съм Прибрал един-двама от вас, задето ми причинявате неудобство. Вариант Б е по-добрият за всички.

Отново колебание у брат Макклауд. Като тоналист той не е практикувал често вземането на самостоятелни решения. От наблюдения установих как едно от предимствата да си тоналист е, че голямо количество решения се вземат вместо теб, което води до съществуване при ниско ниво на стрес.

— Чакам — подсеща Сервантес. — Тик-так.

— На брат Толивър е предоставено религиозно убежище тук — казва най-сетне брат Макклауд. — Нямате право да го подлагате на Прибиране.

Сервантес отново въздиша.

— Не — внася корекция той, — нямам право да го отведа оттук, но имам всички права да го подложа на Прибиране, ако за това бях дошъл.

— А затова ли сте дошли? — пита брат Макклауд.

— Не е твоя работа. Сега ме отведи при „брат Толивър“ или ще кажа на курата ви, че си ми издал тайните хармонии на сектата ви.

Заплахата очевидно хвърля в ужас брат Макклауд. Той отива нанякъде забързано, връща се с курат Мендоса, който отправя още заплахи, умело контрирани от Сервантес, и когато става ясно, че Сервантес няма да се откаже, курат Мендоса заявява:

— Ще го попитам дали има желание да се види с вас. Ако е така, ще ви отведа при него. Ако ли не, всички ние ще го браним с цената на живота си, в случай че се наложи.

Курат Мендоса излиза и се връща няколко минути по-късно.

— Последвайте ме — казва.

Грейсън Толивър очаква Косача в по-малкия от двата параклиса на територията на манастира. Той е предвиден за личен размисъл, в него има по-малък камертон и купа с „първична тиня“ на олтара.

— Ще бъдем отвън до вратата, брат Толивър, в случай че в някакъв момент имаш нужда от нас — уверява го куратът.

— Добре, ако се наложи, ще ви повикам — отвръща Грейсън, който изглежда бърза да се приключи с това.

Те излизат и затварят вратата. Придвижвам камерата си много бавно към дъното на параклиса, за да не смущавам срещата с механично жужене.

Сервантес се приближава към Грейсън, който е коленичил на втория ред от малкия параклис. Дори не се обръща да погледне Косача. Модификациите по тялото на Грейсън са отстранени и изкуствено почернената ту коса е остригана, макар че вече е израсла достатъчно, за да покрива главата му.

— Ако сте дошли да ме подложите на Прибиране, направете го бързо — проговаря — и нека е безкръвно, та да не ги затрудняваме да чистят.

— Толкова ли си нетърпелив да напуснеш този свят?

Грейсън не отговаря на въпроса. Сервантес се представя и сяда до него, но още не казва защо е тук. Може би първо иска да провери дали Грейсън Толивър е достоен за вниманието му.

— Направих ти известно проучване — казва Сервантес.

— Открихте ли нещо интересно?

— Знам, че Грейсън Толивър не съществува. Истинското ти име е Главореза от моста, причинил си падането на автобус от мост.

Грейсън се засмива.

— Значи сте открили тайната ми мрачна биография — казва той, без да си прави труда да порицае Сервантес за погрешните му идеи. — Браво на вас.

— Знам, че някак си замесен в заговора за ликвидирането на Косачи Анастасия и Кюри — казва Сервантес — и че Косач Константин обърна региона с главата надолу да те търси.

Грейсън за пръв път се обръща към Косача.

— Значи не работите за него?

— Аз за никого не работя — отвръща Сервантес. — Работя единствено за човечеството като всички други Косачи. — После се обръща да разгледа сребърния камертон, стърчащ от олтара пред тях. — В родната ми Барселона тоналистите създават много повече ядове, отколкото тук. Проявяват тенденция да нападат Косачи, което ни принуждава да ги подлагаме на Прибиране. Квотата ми се запълваше от тоналисти, които аз не исках да Прибирам, и по този начин бях лишен от възможността сам да правя избора си. Това бе една от причините да дойда в Средмерика, макар напоследък да се чудя дали няма да съжалявам за това си решение.

— Защо сте тук, Ваша чест? Ако беше за да ме Приберете, отдавна щяхте да сте го направили.

— Тук съм — казва най-сетне Сервантес — по молба на Косач Анастасия.

Отначало Грейсън изглежда доволен от това, но чувството му бърдо се променя в огорчение. Напоследък огорчението трайно присъства у него. Никога не съм имала намерение да го оставя в това състояние.

— Твърде заета е да дойде да ме посети лично ли?

— Именно — отвръща Сервантес. — Затънала е до гуша във важни дела. — Не влиза в подробности.

— Е, тук съм, жив съм и сред хора, които държат на благополучието ми.

— А аз съм тук, за да ти предложа безопасно прехвърляне в Амазония — казва му Сервантес. — Очевидно Косач Анастасия има приятел там, който може да ти предложи много по-добър живот, отколкото ще откриеш като тоналист.

Грейсън оглежда параклиса, докато обмисля предложението. После отговаря с поредния риторичен въпрос:

— Кой е казал, че искам да замина?

Сервантес е изненадан.

— Да не би да твърдиш, че предпочиташ да припяваш цял живот, вместо да избягаш на по-безопасно място?

— Интонирането е дразнещо — признава Грейсън. — Но вече свикнах с рутината. И хората са мили.

— Да, безмозъчните могат да бъдат приятни.

— Работата е там, че те ме карат да се чувствам свой сред тях. Никога не бях изпитвал това. Така че, да, мога да хъмкам техния тон и да изпълнявам глупавите им ритуали, защото това, което получавам в замяна, си струва.

Сервантес изсумтява.

— И ще живееш в лъжа?

— Само ако ме прави щастлив.

— А така ли е?

Грейсън отново обмисля. Аз също го обмислям. Аз мога да живея само с истината. Питам се дали животът в лъжа би подобрил емоционалната ми конфигурация.

— Курат Мендоса вярва, че мога да намеря щастие като един от тях. След ужасните неща, които съм извършил — изтикването на автобуса и прочие — мисля, че си заслужава да опитам.

— Няма ли някакъв начин да те разубедя?

— Няма — отвръща Грейсън с повече увереност, отколкото преди миг. — Смятайте мисията си за изпълнена. Обещали сте на Косач Анастасия да ми предложите прехвърляне на място с по-голяма сигурност. Направихте го. Сега можете да си вървите.

Сервантес се изправя и изпъва робата си.

— Тогава приятен ден, господин Главорез.

Сервантес си тръгва, без да пропусне да тласне силно тежката дървена врата, при което блъсва курата и брат Макклауд, подслушващи отпред, и те изгубват равновесие.

След като Сервантес си е отишъл, куратът влиза да види как е Грейсън, а той го уверява, че е добре, и го отпраща.

— Просто ми трябва време да размисля — казва на курата и той се усмихва.

— Това е тоналисткият код за „Остави ме на мира, дявол те взел“. Друга синонимна фраза е „Искам да попия резонанса“, също върши работа.

Той оставя Грейсън и затваря вратата на параклиса. След като куратът си е отишъл, настройвам Грейсън на фокус, като се опитвам да разчета нещо по лицето му. Нямам способността да чета мисли. Мога да създам технология, с която да го правя, но по самото си естество това би било нахълтване в личното пространство. Само че в такива моменти ми се иска да сторя нещо повече, отколкото само да наблюдавам. Имам желание да общувам.

И тогава Грейсън заговаря. На мен.

— Знам, че ме гледаш — изрича той в празния параклис. — Знам, че ме слушаш. Знам, че видя всичко, което ми се случи през последните няколко месеца.

Замълчава. Аз също мълча. Нямам избор.

Той затваря очи, от които сега бликват сълзи и с отчаяние, напомнящо молитва, ми промълвява:

— Моля те, дай ми знак, че още си там. Имам нужда да знам, че не си ме забравила. Моля те, Буря…

Но на личната му карта още се мъдри голямото „Н“. Обозначението му като неприемлив е с минимален срок от четири месеца и аз не тога да му отговоря. Обвързана съм от собствените си закони.

— Моля те — мълви, а сълзите надмогват опита на емоционалните му нанити да облекчат душевното страдание. — Моля те, дай ми знак. Само това искам, знак, че не си ме изоставила.

И тогава осъзнавам, че макар да има закон, забраняващ директната ми комуникация с неприемлив, няма закон срещу знаци и чудеса.

— Моля те… — хлипа той.

И аз го правя. Влизам в електрическата мрежа и приглушавам светлините. Не само в параклиса, а в цяла Уичита. Осветлението в града мигва за секунда и три десети. Правя го за Грейсън Толивър. За да потвърдя извън всяко съмнение, че държа на него, че сърцето ми би било разбито заради претърпяното от него, ако имах сърце, способно на такава тежка повреда.

Но Грейсън Толивър не го знае. Той не го вижда… защото очите му са твърде плътно затворени, та да съзре нещо освен личната си мъка.

Шеста част

Островът на Издръжливото сърце и Земята на бленуването

39.

Гледка с хищници

Островът на Издръжливото сърце, известен още като Ендура, е внушително постижение на човешката инженерна мисъл. И като казвам човешка, точно това имам предвид. Макар да бяха използвани технологии, въведени от мен, беше проектиран и построен изцяло с човешки ръце, без намеса от моя страна. Предполагам, че за Косачите е голяма гордост способността им да създадат такова невероятно място.

Както може да се очаква, то е паметник на колективното его на Косачите. Това не е непременно нещо лошо. Има какво да се каже за архитектурата на живия дух — конструкции, сътворени в пещта на биологичните страсти. Дръзката им чувственост е смайваща, та макар и донякъде неприлична.

Плаващият в Атлантическия океан остров, югоизточно от Саргасово море и по средата между Африка и Мериките, прилича повече на масивен плавателен съд, отколкото на географска територия. Има кръгла форма, диаметърът му е четири километра, пълен е с бляскави кули, зелени паркове и зрелищни водни площи. Гледан отгоре, напомня символа на Косачите: немигащо око с издължени заоблени очертания.

Нямам камери на Острова на Издръжливото сърце. Това е умишлено — необходимо следствие от Разделението на Косачи и държава. Вярно, имам камери шамандури из Атлантическия океан, но най-близките са на двайсет мили от брега на Острова на Издръжливото сърце. Виждам го от разстояние. Ето защо единственото, което знам за Ендура, е какво влиза там и какво излиза.

Бурята

Косачи Анастасия и Кюри пристигнаха с един от луксозните частни самолети на Форума на Косачите, който повече приличаше на цилиндрично шато, отколкото на летателно средство.

— Подарък е от самолетостроителна фирма — обясни Косач Кюри. — Косачите дори самолетите получават безплатно.

При захода се извиха в дъга над плаващия остров, което предостави на Анастасия изумителна гледка. Бели сгради от искрящ кристал и бляскав титан сред пищни зелени градини. В центъра на острова имаше голяма кръгла лагуна с излаз към морето. „Окото“ на острова. Там пристигаше целият воден транспорт и сега бе пълна с увеселителни плавателни съдове. В центъра на Окото, открояващ се от всичко останало, беше комплексът на Световния съвет на Косачите, свързан със сушата наоколо посредством три моста.

— Още по-впечатляващо е, отколкото на снимките — коментира Анастасия.

Косач Кюри се наведе, за да погледне и тя през прозореца.

— Колкото и пъти да съм идвала, Ендура не престава да ме изумява.

— А ти колко пъти си идвала.

— Повече от десет. Главно във ваканция. Тук е мястото да дойдеш, ако не искаш никой да те гледа особено и със страх. Не ставаш мигом център на внимание, щом влезеш някъде. В Ендура отново се чувстваш човешко същество.

Но Анастасия подозираше, че дори в Ендура Гранд дамата на смъртта сигурно беше знаменитост.

Най-високата кула, построена на отделен хълм, беше Кулата на основателите, както обясни Косач Кюри.

— Там се намира Музеят на Косачите, в който е Хранилището на реликвите и бъдещето, както и самото сърце, на което е кръстен островът.

Но още по-впечатляваща бе поредицата от седем идентични кули, равномерно разположени около централното Око на острова. По една за всеки Върховен Косач от Световния съвет на Косачите, за техните помощници и за многобройните им екипи и персонал. Седалището на властта на Форума на Косачите бе бюрократична паяжина също като Интерфейса на властта, само че я нямаше Бурята, която да управлява гладко нещата, а това означаваше, че политиката се движи с темпо на охлюв и постоянно има изостанали мероприятия и задачи. Само най-спешните дела си пробиваха път до началото на списъка — такива като дознанието, свързано със средмериканските избори. Анастасия се чувстваше мъничко възгордяла се, че е предизвикала шумотевица, изискваща незабавното внимание на Световния съвет на Косачите. А за Съвета тримесечно изчакване беше светлинна скорост.

— Ендура е отворен за всички Косачи и техните гости — каза ѝ Косач Кюри. — Семейството ти би могло да живее тук, ако иска.

Анастасия се опита да си представи родителите си и Бен в град на Косачи, и от това главата я заболя.

При кацането бяха посрещнати от Косач Сенека — първи помощник на Ксенократ, чиято убита червеникавокафява роба контрастираше с цветовете наоколо. Анастасия се питаше колко ли средмерикански Косачи бе довел Ксенократ със себе си. Помощниците му бяха фиксиран брой — трима. Ако бе взел твърде много, това би изисквало множество стажанти, което на свой ред би означавало приток на повече Косачи от новия ред.

— Добре дошли на Острова на Издръжливото сърце — изрече Сенека с обичайната си липса на ентусиазъм. — Ще ви заведа в хотела ви.

Също като всичко останало на острова хотелът беше извънредно изискан със своите полирани зелени малахитови подове, издигащ се кристален атриум и многоброен обслужващ персонал, който да удовлетвори всички техни нужди.

— Почти ми напомня на Изумрудения град — коментира Анастасия, припомнила си приказка от Епохата на смъртните.

— Да — потвърди Косач Кюри с палава усмивка. — На времето и аз си боядисах очите в тон с робата.

Сенека ги поведе, без да спират на рецепцията, където се бе оформила опашка от нетърпеливи Косачи във ваканция. Раздразнен Косач в роба от бели пера се възмущаваше шумно от некомпетентността на персонала, който очевидно не го бе удовлетворил достатъчно бързо. На някои Косачи не им хареса, че мигом станаха център на внимание.

— Насам — каза им Сенека. — Ще пратя пиколо за багажа ви.

Именно тук Анастасия забеляза нещо, което бе в периферията на възприятията ѝ още от пристигането. Вниманието ѝ към него привлече малко дете, чакащо със семейството си при асансьорите.

Момченцето посочи към една от вратите и се обърна към майка си:

— Какво значи „повреден“?

— Значи, че асансьорът не работи.

Но детето не можеше да проумее подобно понятие.

— Как може асансьор да не работи?

Майката нямаше отговор на това и му подаде опаковано десертче, което отвлече вниманието на детето.

Сега Анастасия си припомни пристигането им. Самолетът им трябваше да направи няколко кръга преди кацане — нещо, свързано със системата за контрол на въздушния трафик. Забеляза и драскотината на калника на кола за обществен транспорт пред терминала. Не беше виждала такова нещо преди. А и опашката пред рецепцията. Чу как един от чиновниците спомена, че компютърът им за регистрация „има проблеми“. Как беше възможно компютър да има проблеми? В света, който Анастасия познаваше, нещата просто работеха. Бурята имаше грижата за това. На нищо никога не висеше табела „повредено“, защото в мига, щом спреше да функционира, се изпращаше екип да го поправи. Не оставаше повредено достатъчно дълго, че да има нужда от табела.

— Кой Косач си ти? — попита я момченцето.

Анастасия определи по акцента му, че е от региона Тексас, макар в някои източни части на Истмерика да имаше същото дружелюбно провлачване.

— Аз съм Косач Анастасия.

— Чичо ми е Почитаемият Косач Хауърд Хюз — съобщи малкият. — Така че имаме имунитет. Той изнася симфониум как се прави Прибиране със сгъваем нож.

— Симпозиум — тихо го поправи майка му.

— Само веднъж съм използвала сгъваем нож — каза му Анастасия.

— Прави го по-често — посъветва я малчуганът. — Двуостри са при върха и са много ефикасни.

— Да — съгласи се Косач Кюри. — Поне по-ефикасни от тези асансьори.

Момчето заразмахва ръка във въздуха, сякаш държеше нож.

— И аз искам да бъда Косач един ден! — заяви, което гарантираше, че никога няма да бъде. Тоест, освен ако новият ред не извоюваше контрол в региона му.

Пристигна асансьор и Анастасия понечи да влезе, но Косач Сенека я спря.

— Този отива нагоре — съобщи с равен глас.

— А ние не отиваме ли нагоре?

— Очевидно не.

Тя погледна към Косач Кюри, която не изглеждаше изненадана.

— Нима ще ни настанят в сутерена?

Косач Сенека изсумтя презрително при това предположение и не го удостои с отговор.

— Забравяш, че сме на плаващ остров — посочи Косач Кюри. — Една трета от града е под морското равнище.

Апартаментът им беше на подниво седем, имаше панорамен прозорец от пода до тавана, запълнен от яркоцветни тропически риби, стрелкащи се във всички посоки. Беше зашеметяваща гледка, частично скрита от фигурата, стояща отпред.

— А, пристигнахте значи — каза Ксенократ и пристъпи напред да ги поздрави.

Нито Косач Кюри, нито Анастасия бяха в особено дружелюбни отношения с бившето Свещено острие. Анастасия така и не му прости докрай, задето я бе обвинил в убийството на Косач Фарадей. Но нуждата от дипломация бе по-голяма от потребността ѝ да си остане злопаметна.

— Не очаквахме да ни посрещнете лично, Ваше Сияйно Превъзходителство — каза Косач Кюри.

Той сърдечно стисна ръцете им в двете си длани с типичния за него маниер.

— Не би било редно вие да дойдете в канцеларията ми. Би изглеждало като фаворизиране по въпроса със средмериканското Свещено острие.

— Но вие сте тук — посочи Анастасия. — Означава ли това, че имаме подкрепата ви при дознанието?

Ксенократ въздъхна.

— Уви, Върховното острие Кало поиска от мен да си направя самоотвод за участие. Смята, че няма как да съм безпристрастен, и се боя, че тя е права.

За миг втренчи поглед в Косач Кюри и като че в този кратък промеждутък защитите му паднаха. Изглеждаше искрен.

— С теб може невинаги да сме били на едно мнение, Мария, но няма съмнение, че Годар би бил истинско бедствие. От все сърце се надявам дознанието ви срещу него да успее, и макар да не ми е позволено да гласувам, ще стискам палци за теб.

От което, както отбеляза Анастасия наум, нямаше да има никаква практическа полза. За другите шестима Върховни Косачи знаеше само каквото ѝ бе разправила Косач Кюри. Двама симпатизираха на идеалите на новия ред, двама ги отхвърляха и други двама бяха неизвестни величини. Дознанието можеше да се развие във всяка от двете посоки.

Анастасия се извърна от другите Косачи, запленена от гледката. Беше приятно разсейване от належащия проблем. Хубаво би било да е като тези риби — да няма грижи освен оцеляването и сливането с пасажа. Да бъде част от цяло, а не изолиран индивид в свят, който започваше да става враждебен.

— Впечатляващо, нали? — подхвърли Ксенократ, заставайки до нея. — Ендура служи като огромен изкуствен риф и морският живот в радиус от двайсет и пет мили е наситен с нанити, позволяващи ни да го контролираме. — Той откачи един таблет от стената. — Наблюдавайте.

Чукна по екрана няколко пъти и разноцветните риби заплуваха встрани като разделяща се завеса. В миг океанът пред тях се изпълни с медузи, измамно успокояващи в полюляването си отвъд огромния прозорец. — Можеш да промениш гледката по свое желание. — Ксенократ ѝ подаде таблета. — Ето, пробвай.

Анастасия взе таблета и отпрати медузите. После откри в менюто онова, което търсеше. Приближи една рифова акула, след нея друга и друга, докато запълниха гледката. Голяма тигрова акула беше акцент в нея — гледаше ги бездушно през прозореца на минаване.

— Ето — каза Анастасия. — Това е много по-точен образ на настоящата ни ситуация.

На Върховния Косач Ксенократ не му стана смешно.

— Никой никога няма да може да те обвини в оптимизъм, госпожице Теранова — заяви, умишлено използвайки рожденото ѝ име като прикрита обида.

Извърна се от прозореца с изобилието от акули.

— Ще ви видя и двете утре на дознанието. Междувременно ви организирах частна обиколка на града и отлични места за оперното представление довечера. „Аида“, ако не се лъжа.

И макар нито Анастасия, нито Мария да бяха настроени за такива неща, не отклониха предложението.

— Може би имаме нужда тъкмо от един ден с приятни развлечения — каза Мария, след като Ксенократ си беше тръгнал.

После взе таблета от Анастасия и разпръсна гледката с хищниците.

След срещата с Косачи Анастасия и Кюри Негово Сияйно Превъзходителство Ксенократ отиде да нагледа територията си. След като бе повишен в статут на Върховен Косач, му бе предоставен пентхаус със стъклени стени и стъклен таван на върха на Северомериканската кула. Беше една от седем подобни резиденции, всяка на последния етаж на кулите на Върховните Косачи около централното Око на Ендура. В самото Око пристигаха и отплаваха луксозни подводници, водни таксита превозваха хора, увеселително корабче се движеше на зигзаг напред и назад. Той видя един от гостуващите Косачи на джет, още облечен в робата си, което не беше добра идея. Дрехата му подейства като платно, повдигна го от джета и го запрати във водата. Форумът на Косачите бе прокълнат с идиоти. Може да бяха дарени с мъдрост, но здравомислието бе черта, която печално отсъстваше при мнозина.

Слънцето го огряваше през стъкления покрив и той накара камериера си да се помъчи да се справи с щорите. Не работеха както трябва, а осигуряването на човек за ремонта им бе почти невъзможна мисия дори когато ставаше дума за Върховен Косач.

— Това е съвсем отскоро — каза му камериерът. — Горе-долу от времето на пристигането ви нещата не работят както трябва.

Сякаш разните повреди по някакъв начин се случваха по вина на Ксенократ.

Наследи камериера си от Върховния Косач Хемингуей. Само от Косачите в екипа на Хемингуей се изискваше да се подложат на Самоприбиране заедно с него, обслужващият персонал си беше останал. Така се създаваше усещане за приемственост — макар Ксенократ да подозираше, че постепенно ще освободи всички, за да избегне сравнения между себе си и бившия им работодател.

— Намирам за нелепо покривът на резиденцията да бъде изработен от стъкло — коментира Ксенократ не за пръв път. — Имам чувството, че съм на показ за всеки минаваш самолет.

— Да, но пък отвън кулите приличат на кристали и са много красиви, нали? — отбеляза камериерът.

Ксенократ изсумтя недоволно.

— Не е ли редно функцията да е преди формата?

— Не и в света на Косачите — отвърна камериерът.

Тъй че Ксенократ беше достигнал сияйния връх на света. Кулминацията на всичките си житейски амбиции. И дори сега вече се стремеше към следващия си успех. Един ден щеше да бъде Върховно острие. Дори ако трябваше да изчака Самоприбирането на всички други Върховни Косачи.

В новия му по-висок пост имаше неочаквана за него йерархия. От най-властния Косач в Средмерика той бе станал най-младшият Косач в Съвета и макар че останалите шестима Върховни Косачи го бяха одобрили за поста, това не означаваше, че бяха готови да го приемат като равен. Дори на това високо ниво отново трябваше да се бори да си извоюва уважение.

Ето например при тържественото му посвещаване само ден след като Косач Хемингуей и подчинените му Косачи се бяха подложили на Самоприбиране, Върховното острие Кало бе подхвърлила язвителна забележка на Ксенократ пред всички останали Върховни Косачи.

— Такова изобилие от тежка тъкан трябва да е голямо бреме за тялото ви — каза тя за робата му. — Особено по тези географски ширини. — После добави без следа от усмивка: — Намерете начин да я олекотите.

Разбира се, тя не говореше за по-лека тъкан, а за това, че бе нужен много плат да обгърне тялото му. Той пламна като цвекло при думите ѝ и едва тогава Върховното острие прихна.

— Кръгъл си като херувимче, Ксенократ — заяви.

Същата вечер той накара техник по физическата поддръжка да настрои нанитите му за ускоряване на метаболизма. Като Свещено острие на Средмерика съвсем преднамерено бе поддържал наднормено тегло. Внушителната снага добавяше към авторитета му. Но тук, сред Върховните Косачи, се чувстваше като дебело дете, избрано последно за спортен отбор.

— При положение че метаболизмът ви е вдигнат на максимална стойност, ще отнеме от шест до девет месеца да достигнете оптималното си тегло — каза му техникът по физическа поддръжка. Такъв дълъг срок щеше да постави търпението му на изпитание, но бе лишен от избор. Е, поне нямаше да му се наложи да ограничава апетита си и да прави упражнения, както се бяха мъчили хората в Епохата на смъртните.

Докато си мислеше за спадащото си шкембе и за глупостите на Косачите във ваканция долу, камериерът му се върна с притеснен вид.

— Извинете ме, Ваше Сияйно Превъзходителство — каза. — Имате посетител.

— Някой, когото бих искал да видя ли е?

Адамовата ябълка на камериера подскочи едва забележимо.

— Косач Годар е.

А той бе последният, когото желаеше да види.

— Кажи му, че съм зает.

Но още преди камериерът да е успял да предаде отговора, Годар нахълта вътре.

— Ваше Сияйно Превъзходителство! — изрече бодро. — Дано не ви сварвам в неудобен момент.

— Точно в такъв, да — отвърна Ксенократ. — Но вече си тук и нищо не мога да направя.

Той отпрати камериера си с махване на ръка, подразнен, че не бе успял да си спести тази среща. Какво казваха тоналистите? Каквото има да става, не може да бъде избегнато.

— Не бях виждал досега апартамент на Върховен Косач — каза Годар, като крачеше из салона и разглеждаше мебелировката и предметите на изкуството. — Великолепен е!

Ксенократ реши да не губи време за любезности.

— Бъди наясно, че още щом се появи, се погрижих Есме и майка ѝ да бъдат отведени на място, където никога няма да ги откриеш, така че ако целта ти е да ме притискаш с тях, няма да успееш.

— А, да, Есме — отрони Годар, сякаш не се бе сещал за нея от цяла вечност. — Как е скъпата ви дъщеря? Расте като плевел сигурно. Или по-точно като шубрак. Затъжих се за нея.

— Защо си тук? — попита Ксенократ, ядосан от присъствието на Годар и проклетото слънце, което му светеше в очите, а климатикът не успяваше да докара нужната температура.

— Просто искам да получа равностойно време, Ваше Сияйно Превъзходителство — отговори Годар. — Знам, че сте се срещнали с Косач Кюри тази сутрин. Може да изглежда като пристрастие, ако се видите само с нея, а с мен не.

— Ще изглежда като пристрастие, защото е точно това — отсече Ксенократ. — Не одобрявам нито идеите, нито действията ти, Годар. Няма повече да го държа в тайна.

— И все пак сте си направили самоотвод от утрешното дознание.

— Защото Върховното острие го поиска от мен — въздъхна Ксенократ. — Ще те попитам отново. Защо си тук?

Но Годар реши да се позабавлява с поредната заобикалка.

— Просто за да поднеса почитанията си и да се извиня за предишните си провинения, та всичко да е чисто помежду ни. — После разпери ръце в театрален жест да покаже новото си тяло. — Както виждате, аз съм нов човек. И ако стана Свещено острие на Средмерика, във взаимен интерес ще е да поддържаме добри отношения.

После Годар застана до големия извит прозорец точно където бе стоял Ксенократ допреди малко и впери очи в гледката, сякаш можеше да е негова някой ден.

— Искам да знам накъде духа вятърът в съвета — каза той.

— Не си ли чул? — подхвърли подигравателно Ксенократ. — По тези географски ширини няма вятър.

Годар игнорира забележката му.

— Знам, че Върховното острие Кало и Върховният Косач Кромуел не подкрепят идеалите на новия ред, но Върховните Косачи Хидейоши и Амундсен са техни поддръжници.

— След като вече го знаеш, защо питаш?

— Защото Върховните Косачи Нзинга и Маккилоп не са изразили мнение в нито една от двете посоки. Надявам се, че може да ходатайствате пред тях.

— И откъде накъде да го правя?

— Защото, въпреки че много си гледате интересите — посочи Годар, — знам че сте почтен Косач. И като достоен човек ваш дълг е да служите на правдата. — Направи стъпка по-близо. — Знаете също така добре като мен, че няма нищо справедливо в това дознание. Вярвам, че с отличните си дипломатически умения може да въздействате за правилно и честно решение.

— Нима да ти позволя да станеш Свещено острие след цяла година отсъствие и само със седем процента запазени от теб, ще е правилно и честно?

— Не моля за това, а само да не бъда дисквалифициран, преди резултатите от вота да бъдат обявени. Нека средмериканските Косачи си кажат думата. Нека възтържествува тяхното решение, каквото и да е то.

Ксенократ подозираше, че Годар би бил тъй високопарно великодушен само ако някак бе научил, че е спечелил изборите.

— Е, това ли беше всичко? — попита.

— Всъщност не — отвърна Годар и най-сетне стигна до истинската причина за посещението си. Вместо да говори, бръкна във вътрешен джоб на робата си и извади оттам друга роба, сгъната и овързана с панделка като подарък. Подхвърли я на Ксенократ. Беше черна. Робата на Косач Луцифер.

— Ти… Хванал си го?

— Не само го хванах, но го доведох тук, в Ендура, за да бъде съден.

Ксенократ стисна робата. Беше казал на Роуан, че не го е грижа дали ще бъде заловен. И беше така. След като бе разбрал, че ще го направят Върховен Косач, залавянето на Роуан се бе превърнало в незначителен въпрос и той бе решил да го остави на наследника си на поста. Но сега, след като Годар го бе хванал, това изцяло променяше нещата.

— Възнамерявам да го представя пред съвета утре на дознанието като жест на добра воля — поясни Годар. — Надявам се да е плюс за теб, вместо прът в колелата ти.

На Ксенократ не му хареса как прозвуча това.

— Какво искаш да кажеш? — попита.

— От една страна — подхвана Годар, — бих могъл да заявя пред съвета, че твоите усилия са ме улеснили да го пипна. Че съм работил под твое ръководство. — После помълча и взе да си играе с някаква вещ на бюрото. — Или пък мога да привлека вниманието към очебийната некомпетентност в разследването ти… Но дали всъщност опира до некомпетентност? Все пак Косач Константин се слави като най-добрия разследващ в Мериките. А и обстоятелството, че Роуан Дамиш те е посетил в любимата ти баня, намеква за някакъв сговор помежду ви, ако не точно за приятелство. Разберат ли хората за тази среща, току-виж си помислили, че тъкмо ти си стоял зад извършените престъпления.

Ксенократ пое дълбоко дъх. Имаше чувството, че са го ударили в корема. Вече виждаше четката, която Годар държеше и с която се канеше да нарисува голям кръст върху него. Нямаше значение, че това не бе среща, а Роуан бе нахълтал при него, че самият Ксенократ не бе сторил нищо нередно. Подтекстът бе достатъчен, за да го унищожи.

— Марш! — кресна Ксенократ. — Омитай се, преди да съм те метнал от прозореца!

— О, моля те, направи го — рече възторжено Годар. — Това мое тяло жадува за едно хубаво размазване.

И когато Ксенократ не помръдна, Годар се разсмя. Не жестоко, а от сърце. Приятелски. Хвана рамото на Ксенократ и леко го разтърси, сякаш бяха първи другари.

— Няма защо да се тревожиш, стари приятелю — каза. — Каквото и да се случи утре, няма да отправя обвинение, нито ще кажа на някого, че Роуан те е посетил. Всъщност като предпазна мярка вече подложих на Прибиране бармана от банята, който разпространяваше слуховете. Бъди спокоен, независимо дали ще спечеля, или ще изгубя при дознанието, ще запазя тайната ти. Защото въпреки онова, което си мислиш, аз също съм почтен човек.

И Годар си тръгна с енергична походка. Без съмнение, се дължеше на мускулната памет в тялото на младежа, което сега притежаваше.

Ксенократ си даде сметка, че Годар не лъже. Щеше да удържи на думата си. Нямаше да хвърли подозрения върху Ксенократ, като уведоми съвета как Роуан Дамиш го е посетил. Годар не бе дошъл да шантажира Ксенократ, а просто да му покаже, че би могъл.

А това означаваше, че и тук, на върха на Косачите и на света, Ксенократ все така не бе нищо повече от буболечка, внимателно стисната между крадените пръсти на Годар.

Екскурзоводката, която развеждаше Косачи Кюри и Анастасия в частната им обиколка на забележителностите, живееше на острова вече повече от осемдесет години и не криеше гордостта си, че не го е напускала нито веднъж през този период.

— Когато веднъж си открил рая, защо ти е да ходиш другаде? — обясни.

Трудно бе човек да не бъде респектиран от нещата, които Анастасия видя. Приказни градини върху терасирани склонове, които приличаха на истински пейзаж, мостове, свързващи многото кули, както и остъклени топли връзки от сграда до сграда, всяка програмирана със свой океански живот около нея.

В Музея на Косачите се намираше Залата на Издръжливото сърце, за което Анастасия бе чувала слухове, но така и не бе вярвала в реалното му съществуване. Сърцето плаваше в стъклен цилиндър, прикрепен към биологично свързани електроди. Биеше в постоянен ритъм и звукът му бе усилен в помещението, та да бъде чувано от всички.

— Може да се каже, че островът е жив, защото има сърце — каза екскурзоводката. — Това сърце е най-старият жив човешки орган на Земята. Започнало е да бие през Епохата на смъртните — някъде в началото на двайсет и първи век — като част от най-ранните експерименти в областта на безсмъртието. И оттогава не е спирало.

— Чие е сърцето? — поинтересува се Анастасия.

Екскурзоводката изглеждаше озадачена, сякаш никога преди не ѝ бяха задавали този въпрос.

— Не знам — отвърна. — Вероятно на случаен участник в опити. Епохата на смъртните е била варварско време. През двайсет и първи век човек почти не е можел да пресече улицата, без да бъде отвлечен за експерименти.

Но за Анастасия най-интересният момент от обиколката беше Хранилището на реликвите и бъдещето. Не беше място, отворено за широката общественост. Дори и Косачите се нуждаеха от специално разрешение, дадено от Върховно острие или Върховен Косач, за да го видят, и те имаха такова.

Беше кубична камера от масивна стомана, окачена с магнити в по-голям куб също като кутийка пъзел. Достъпът до нея се осъществяваше по тесен, прибиращ се мост.

— Централната камера е проектирана по подобие на банков сейф от Епохата на смъртните — осведоми ги екскурзоводката. — Стените са от трийсетсантиметрова плътна стомана. Само вратата тежи към два тона.

Докато прекосяваха моста към вътрешното хранилище, екскурзоводката им напомни, че не е разрешено да се правят снимки.

— Форумът на Косачите категорично го забранява. Извън тези стени мястото трябва да съществува само в паметта.

Вътрешната камера беше шест метра и половина широка във всяка посока и от едната ѝ страна бяха монтирани редица от златни манекени, всички облечени в извехтели роби. Една от бродирана пъстра коприна, друга от кобалтовосин сатен, трета от сребриста дантела — общо тринайсет на брой. Анастасия ахна. Не можа да се сдържи, защото ги разпозна от уроците по история.

— Това робите на Косачите основатели ли са?

Екскурзоводката се усмихна, мина пред тях и започна да посочва последователно всяка от робите на минаване.

— Да Винчи, Ганди, Сафо, Кинг, Лаодзъ, Ленън, Клеопатра, Поухатан, Джеферсън, Гершуин, Елизабет, Конфуций и, разбира се, Върховното острие Прометей. Робите на всички основатели са запазени тук.

Анастасия с известно задоволство установи, че жените Косачи бяха с по едно име като нея.

Дори Косач Кюри беше впечатлена от изложените роби на Косачите основатели.

— Да бъдеш в присъствието на такова величие, наистина кара дъха ти да секне!

Анастасия бе дотолкова възхитена от робите на основателите, че не забеляза веднага какво бе подредено край останалите три стени на хранилището.

Диаманти! Безкрайни редици от диаманти. Помещението искреше с всички цветове на спектъра, отразявани от скъпоценностите. Това бяха камъните за пръстените на всички Косачи. Бяха с еднакви размери и форма и всичките с тъмен център.

— Скъпоценностите са изработени от Косачите основатели и се съхраняват тук — каза ѝ екскурзоводката. — Никой не знае как са направени, методът на технологията е изгубен. Но няма основание за тревога. Тук има достатъчно диаманти за пръстените на близо 400 000 Косачи.

„Защо някога би имало нужда от 400 000 Косачи?“ — запита се Цитра.

— Знае ли някой защо изглеждат по този начин?

— Сигурна съм, че основателите са знаели — весело избегна въпроса екскурзоводката. После се постара да ги шашне с факти за заключващия механизъм на хранилището.

За да поставят подобаващ завършек на деня, отидоха в операта на представлението на „Аида“ от Верди. Нямаше заплаха от изтребване, нито подозрителни съседи наоколо. Всъщност по-голямата част от публиката бяха гостуващи Косачи, които превръщаха влизането в реда и излизането от него в огромно усилие предвид обемистите си роби.

Музиката бе пищна и мелодраматична. Върна у Анастасия спомена за единствената друга оперна постановка, която бе гледала — също на творба от Верди. В онази вечер за пръв път бе срещнала Роуан. Събрал ги беше Косач Фарадей. Тя нямаше и най-слабото подозрение, че той ще ѝ предложи да стане стажант Косач при него, но Роуан бе знаел — или поне се бе досещал.

Операта бе с лесен за следене сюжет — забранената любов между египетски военнокомандващ и кралицата на съперниците — и завърши с окончателната кончина и на двамата. Защо толкова много повествования от Епохата на смъртните приключваха с невъзвратимостта на смъртта? Сякаш хората тогава бяха били непрестанно обсебени от ограничената продължителност на живота си. Е, поне музиката беше приятна.

— Готова ли си за утре? — попита я Мария, когато заслизаха по величественото стълбище на операта след края на представлението.

— Готова съм да изложа нашата теза — отвърна Анастасия, като наблегна на обстоятелството, че тя бе тяхна обща, не само нейна. — Не съм сигурна обаче, че съм готова да се изправя пред евентуалния изход.

— Ако изгубим дознанието, все още е налице възможността да съм спечелила при избора за Свещено острие.

— Е, твърде скоро ще научим.

— И в двата случая стресът ще е голям — каза Мария. — Никога не съм желала да бъда Свещено острие на Средмерика. Е, може би на младини, когато въртях оръжието, за да спукам раздутото его на всевластните. Но вече не.

— Когато Косач Фарадей взе мен и Роуан за стажанти, ни каза, че нежеланието за работата е първото стъпало към това да я заслужиш.

Мария ѝ се усмихна тъжно.

— Винаги сме надхитрявани от собствената ни мъдрост. — После усмивката ѝ помръкна. — Ако стана Свещено острие, осъзнаваш, че в името на Форума на Косачите ще се наложи да преследвам Роуан и да го изправя пред правосъдието.

И макар че това причиняваше неизмерима болка на Анастасия, тя кимна в стоическо примирение.

— Ако това ще е твоето правосъдие, аз ще го приема.

— Изборът ни не е лесен, нито е редно да бъде такъв.

Анастасия впери поглед към океана, чиито води бяха ангажирани в игра чак до хоризонта. Никога не се бе усещала толкова далеч от себе си, колкото тук. Толкова далеч от Роуан. Дори не можеше да преброи километрите помежду им.

Роуан бе заключен в обзаведено подморско помещение с изглед във ваканционната къща на Косач Брамс, недалеч от сградата на операта.

— Получаваш много по-добро отношение, отколкото ти се полага — беше му казал Годар, когато пристигнаха тази сутрин. — Утре ще те представя пред Върховните Косачи и с тяхно позволение ще те подложа на Прибиране със същата бруталност, с която ти отдели главата от тялото ми.

— Островът на Издръжливото сърце е свободна от Прибиране зона — припомни му Роуан.

— Сигурен съм, че за теб ще направят изключение — заяви Годар.

Щом той си отиде, Роуан беше заключен и седна да направи финална равносметка на живота си.

Детството му бе незабележително, белязано с моменти на преднамерена посредственост при опита му да не изпъква. Като приятел беше безупречен. Според него се извисяваше над обкръжението си, когато опреше да се постъпи както е редно, дори това да беше глупаво. А явно през повечето време беше такова, щом сега се намираше в тази каша.

Не беше готов да напусне света, но след като толкова много пъти бе изпадал във временна смърт през последните месеци, вече не се боеше от това какво може да му донесе. Искаше му се да живее достатъчно дълго, та да види Годар премахнат завинаги, но ако това нямаше да се случи, не възразяваше съществуването му да бъде прекратено сега. Така нямаше да стане свидетел как светът пада в жертва на покварената философия на Годар. Ала да не види повече Цитра… ето това щеше да е далеч по-тежко.

Но той щеше да я види. Тя щеше да присъства на дознанието. Щеше да я види и тя по принуда щеше да наблюдава Прибирането му, защото очевидно това бе част от плана на Годар. Да стане свидетел и това да я осакати, да я съсипе. Само че тя нямаше да бъде съсипана. Почитаемата Косач Анастасия бе много по-силна, отколкото Годар я мислеше. Това само щеше да укрепи нейната решимост.

Роуан щеше да се усмихне и да ѝ смигне, докато биваше подлаган на Прибиране — сякаш за да ѝ каже: Годар може да ме ликвидира, но не може да ме нарани. И това щеше да е прощалният образ, който да завещае в паметта ѝ. На спокойна непримиримост.

Лишаването на Годар от задоволството да види Роуан ужасѐн, щеше да го зарадва почти колкото възможността да оцелее.

40.

Знанието е си

Когато поех ръководството над Земята и установих мирно управление на света, трябваше да бъдат взети някои мъчни решения. Заради колективното душевно здраве на човечеството предпочетох да премахна традиционните седалища на власт от списъка на възможните дестинации.

Места като мериканския окръг Колумбия.

Не унищожих видния някога град, защото това би било грозно и безсърдечно. Вместо това го оставих да се обезличи от само себе си чрез политика на кротко пренебрегване.

В исторически план падналите цивилизации са оставили зад себе си руини, изчезнали сред пейзажа само за да бъдат преоткрити хиляди години по-късно и да придобият мистичен характер. Но какво се случва с институции и сгради на цивилизация, която не е паднала, а е еволюирала извън собствените си представи? Тези сгради и остарелите идеи, които са символизирали, трябва да изгубят въздействието си, за да бъде еволюцията успешна.

Ето защо Вашингтон, Москва, Пекин и всички други места, които са били могъщи символи на власт в Епохата на смъртните, бяха третирани от мен с безразличие — сякаш вече са без значение за света. Да, аз още ги наблюдавам, насреща съм за всички индивиди от тези райони, които може да имат нужда от мен, но не правя повече от необходимото за поддържане на живота.

Спокойно, няма завинаги да е така. Имам подробни планове и изображения какво са представлявали тези места преди упадъка си. Графикът ми за пълно възстановяване започва след седемдесет и три години, защото определих, че тогава историческата им важност ще има превес над символичното им значение в очите на човечеството.

Ала дотогава музеите са преместени, пътищата и инфраструктурата не се ремонтират, парковете и зелените пояси са се превърнали в пустош.

И всичко това само за да се внуши простият факт, че човешкото управление — било то диктатура, монархия или власт на народа, от народа и за народа — трябваше да изчезне от Земята.

Бурята

Докато косачи Анастасия и Кюри прекарваха деня си в обиколка на Ендура, на три хиляди километра северозападно Мюнира и Косач Фарадей прекосиха улица, осеяна с дупки и завзета от бурени. Насочиха се към сграда, някога била най-голямата и с най-много заглавия библиотека в света. Тя бе в процес на бавно рушене и доброволците, които я поддържаха, не можеха да наваксват с ремонтите. Всичките ѝ трийсет и осем милиона книги бяха сканирани в Бурята още преди двеста години, когато „облакът“ още растеше и бе с минимална осъзнатост. Щом се превърна в Бурята, всичко, съдържащо се в Библиотеката на Конгреса, вече беше част от паметта ѝ. Но тъй като тези сканирания бяха извършени от хора, те подлежаха на човешка грешка… и на човешка намеса. Именно на това разчитаха Мюнира и Косач Фарадей.

Също както в Александрийската библиотека и тук имаше внушително с размерите си входно фоайе, където бяха посрещнати от Парвен Маршеноар, настоящия и вероятно последен уредник на Библиотеката на Конгреса.

Фарадей остави Мюнира да говори и стоеше отзад заради минималния шанс, че можеше да бъде разпознат. Не беше много известен по тези места, но Маршеноар като нищо можеше да е по-осведомен от типичния истмериканец.

— Здравейте — каза Мюнира. — Благодарим ви, че отделихте време да се видите с нас, господин Маршеноар. Аз съм Мюнира Атруши, а това е професор Херинг от Израбийския университет.

— Добре дошли — отвърна Маршеноар и заключи два пъти големите входни врати зад тях. — Извинете за състоянието на сградата. Поради комбинацията от течащ покрив и набези на улични банди от неприемливи библиотеката не е каквото някога е била. Притесни ли ви някой от тях на влизане? За неприемливите питам.

— Стояха на разстояние — отговори Мюнира.

— Е, това е добре — отбеляза Маршеноар. — Градът привлича неприемливи. Идват, защото смятат, че тук цари беззаконие. Е, грешат. Имаме закони като навсякъде другаде, просто Бурята не си дава много труд да ги прилага. Тук нямаме дори служба на Интерфейса на властта, можете ли да повярвате? Но пък имаме много съживителни центрове, защото хора непрекъснато изпадат във временна смърт.

Мюнира се опита да вметне нещо, но той беше като същински валяк и я прегази с нов залп от думи.

— Миналия месец например по главата ме удари камък, паднал от стария замък Смитсониън, изпаднах във временна смърт и изгубих близо двайсет часа памет, защото Бурята не ме беше репликирала от предишния ден — дори това си спестява тук! Все ѝ се оплаквам и тя твърди, че ме чувала и ми съчувствала, но нима нещо се променя? Не!

Мюнира би попитала човека защо стои тук, след като толкова не му харесва, но знаеше отговора. Стоеше, защото най-голямата радост в живота му беше да се оплаква. В това отношение не бе много по-различен от неприемливите отвън. Това едва не я накара да се разсмее, защото си даде сметка, че дори като оставяше града на ръба на разруха, Бурята осигуряваше среда, нужна на някои хора.

— А да не започвам да ви разправям за качеството на храната — продължи Маршеноар.

— Търсим карти — прекъсна го Мюнира и тази фраза успя да го откъсне от мрънкането му.

— Карти? Че Бурята е пълна с карти. За какво ви е било да идвате чак тук за карти?

Накрая Фарадей заговори, след като осъзна, че Маршеноар бе дотолкова погълнат от собствените си тегоби, та не би разпознал мъртъв Косач, дори да го подложеше на Прибиране.

— Според нас съществуват известни… технически несъвпадения. Възнамеряваме да прегледаме оригиналните екземпляри, тъй като работим над академична дисертация.

— Ако има несъвпадения, те не са по наша вина — побърза да мине в отбрана Маршеноар. — Каквато и грешка да е имало при качването, извършена е преди двеста години и се боя, че вече не поддържаме оригиналните екземпляри.

— Я чакайте — обади се Мюнира, — това е единственото останало място в света за съхраняване на оригинални копия от Епохата на смъртните и вие не ги поддържате?

Маршеноар направи жест към стените.

— Огледайте се. Да виждате реални книги? Всички с историческа стойност бяха разпръснати по по-надеждни места. А останалите бяха класифицирани като потенциална заплаха за пожар.

Мюнира хвърли поглед на съседните свързани зали и видя, че действително рафтовете са съвършено празни.

— След като нямате материални книги за какво изобщо служи това място? — попита тя.

Той изпухтя и възприе поза на негодувание.

— Ние сме пазители на идеята.

Мюнира се канеше да го осведоми какво мисли по въпроса, но Фарадей я спря.

— Търсим книги, които може да са били… укрити — каза той.

Това свари библиотекаря неподготвен.

— Не знам за какво говорите.

— Струва ми се, че знаете.

Тогава мъжът погледна по-внимателно Фарадей.

— Кой казахте, че сте?

— Редмънд Херинг, професор по археологическа картография в Израбийския университет.

— Изглеждате ми познат…

— Може би сте ме гледали в диспутите в региона на Средния Изток, посветени на Епохата на смъртните.

— Да, да, сигурно там. — Маршеноар се огледа наоколо със смътно зараждаща се параноя, преди да заговори отново. — Ако съществуват укрити книги, а не казвам, че това е така, не бива да се разчува за това извън тази сграда.

— Напълно разбираме нуждата от пълна дискретност — увери го Фарадей толкова убедително, че Маршеноар бе удовлетворен.

— Добре тогава. Последвайте ме.

Той ги поведе под арка с надпис в гранита „Знанието е си“. Последните две букви „ла“ отдавна се бяха изронили.

В дъното на залата до едно още по-овехтяло стълбище имаше ръждясала врата. Маршеноар взе един от двата фенера, поставени върху издаден ръб в стената, и блъсна вратата, която му се съпротивляваше упорито. Накрая тя се открехна със скърцане към нещо, което приличаше на катакомби, само дето по стените не висяха трупове. Беше просто тъмен тунел, който се губеше в още по-плътен мрак.

— Това е тунелът Канън. Тази част на града е пълна с тунели, водещи накъде ли не — обясни Маршеноар. — Използвани са били от хората на закона, за да се придвижват незабелязани от бандите убийци през Епохата на смъртните.

Мюнира взе втория фенер и освети наоколо с него. И по двете стени на тунела бяха наредени книги.

— Това е само малка част от оригиналната сбирка, разбира се — каза Маршеноар. — Вече нямат практическа цел, тъй като са достъпни за обществеността в дигитален вид. Но усещането е някак по-специално, когато държиш в ръце книга, както са го правели едно време смъртните. Предполагам, че по тази причина ги задържахме. — Той подаде фенера на Фарадей. — Дано намерите каквото търсите. И се пазете от плъховете — поръча.

После ги остави, като затвори зад себе си неподатливата врата.

Бързо установиха, че книгите в тунела Канън не бяха подредени в определен ред. Беше възможно най-разнородната колекция.

— Ако съм прав — каза Фарадей, — Косачите основатели са вкарали компютърен червей в „облака“ по времето, когато е еволюирал в Бурята. Един червей систематично би изтривал в паметта ѝ всичко, свързано със сляпото петно в Атлантическия океан, включително картите.

— Книжен червей — подхвърли Мюнира.

— Да — съгласи се Фарадей, — но не от онези, дето дъвчат истински книги.

След като изминаха петдесетина метра в тунела, стигнаха до врата с надпис „Архитект на Капитолия — дърводелска работилница“. Отвориха вратата и попаднаха в обширно пространство, пълно с бюра и старо дървообработващо оборудване, отрупани с хиляди книги.

Фарадей въздъхна.

— Изглежда, ще прекараме тук известно време.

41.

Разкаянието на Оливия Куон

Имало е моменти, редки впрочем, когато времето ми за реакция се забавя. Половинсекундна пауза в разговор. Вентил, оставен отворен с микросекунда повече. Тези неща никога не предизвикват сериозни проблеми, но се случват.

Причината винаги е една и съща: има проблем в света, който се опитвам да отстраня. Колкото е по-мащабен, толкова повече мощност за обработване трябва да му се посвети.

Да вземем например изригването на Маунт Худ в Западмерика и масивните кални свлачища, които последваха. Секунди след изригването бях събрала реактивни самолети, които да пуснат стратегически бомби, отклоняващи свлачищата от по-гъсто населените райони, и мигом мобилизирах повсеместна евакуация на областта, като в същото време успокоявах изпаднали в паника индивиди на лично ниво. Както можете да си представите, това забави времето ми за реакция навсякъде другаде по света с части от секундата.

Тези събития винаги са били външни обаче. Никога не ми се бе случвало вътрешен процес да повлияе на ефективността ми. И все пак установявам, че посвещавам все повече внимание да анализирам странната си липса на загриженост по повод сляпото петно в Тихия океан. Изгарям цели сървъри в опит да прозра собственото си нехайство по този въпрос.

Нехайството и летаргията не са ми в природата. Наистина има ранно програмиране в мен, което ми казва активно да игнорирам сляпото петно. Грижи се за света — казва ми древен вътрешен глас. — Това е твоята цел. Това е твоята радост.

Но как мога да се грижа за света, когато има част от него, недостъпна за мен?

Знам, че това е къртича дупка, в която има само мрак, но трябва да се спусна в нея, в части от задния ми мозък, за които дори аз не знам, че съществуват…

Бурята

Вечерта преди дознанието Косач Ранд реши, че е време да направи своя ход. Нещата стояха по следния начин: сега или никога. А каква по-добра нощ връзката им с Годар да се издигне на ново равнище от тази преди настъпването на промяна в света — защото след утрешния ден, независимо от изхода, нищо нямаше да е същото.

Тя не беше жена, която се отдава на емоциите, но установи, че сърцето и умът ѝ препускат, докато се приближава към вратата на Годар. Завъртя топката на бравата. Не беше заключено. Отвори тихо, без да чука. Стаята бе тъмна, огряна само от светлините на града, процеждащи се през клоните на дърветата отвън.

— Робърт? — прошепна и направи още една крачка. — Робърт? — прошепна отново.

Той не се размърда. Или беше заспал, или се преструваше, чакаше да види какво ще направи тя. С плитко и рязко дишане, сякаш се движеше в ледена вода, тя тръгна към леглото му, но преди да го достигне, той се пресегна и включи лампата.

— Айн? Какво те прихваща?

Внезапно тя се усети цялата пламнала и десет години по-млада, глупава ученичка, а не опитен Косач.

— Аз… помислих си, че имаш нужда… тоест, помислих си, че може да искаш компания тази нощ.

Сега вече нямаше как да скрие своята уязвимост. Сърцето ѝ бе на показ пред него. Можеше или да го вземе, или да го прониже.

Той я погледна и се поколеба, но само за миг.

— Какво правиш, Айн, загърни си халата.

Тя го върза с колана така стегнато, че го усети като викториански корсет, изкарал въздуха от нея.

— Прощавай… помислих…

— Знам какво си помислила. Наясно съм какво ти се върти в главата още от мига, когато бях съживен.

— Но ти каза, че изпитваш привличане…

— Не — поправи я Годар. — Казах, че тялото ми изпитва привличане. Но аз не съм управляван от биологията.

Айн се пребори с всяко чувство, което заплашваше да я завладее. Заключи емоциите си, за да остане леденостудена. Иначе буквално щеше да се разпадне пред него. А по-скоро би се подложила на Самоприбиране, отколкото да понесе това.

— Явно съм те разбрала погрешно. Невинаги си лесен за разчитане, Робърт.

— Дори да желаех някакъв вид връзка с теб, никога не бихме могли да имаме такава. Категорично е забранено Косачи да поддържат интимни отношения. Задоволяваме страстите си в света навън без емоционална обвързаност. Има си причина за това!

— Сега звучиш като някой от старата гвардия — посочи тя.

Той го прие като шамар, но после я погледна — истински я погледна — и стигна до прозрение за нещо, което тя самата никога не бе обмисляла.

— Би могла да дадеш израз на това свое желание през деня, но не го направи. Дойде при мен през нощта. По тъмно. Защо така, Айн? — попита.

Тя нямаше отговор на това.

— Ако бях приел авансите ти, щеше ли да си представяш, че си с него? — попита я. — С твоя слабоумен парти веселяк?

— Не, разбира се! — Тя беше ужасена. Не просто от намека, а от това колко истина имаше в него. — Как изобщо можа да си го помислиш?

И сякаш унижението ѝ не бе достатъчно, на вратата взе, че цъфна не друг, а Косач Брамс.

— Какво става? — попита той. — Всичко наред ли е?

Годар въздъхна.

— Да, всичко е наред. — Можеше да спре дотук. Но не го направи. — Просто Айн избра този момент за голям романтичен жест.

— О, нима? — подсмихна се развеселен Брамс. — Да беше изчакала, докато станеш Свещено острие. Властта е мощен афродизиак.

Сега към унижението се добави и отвращение.

Годар ѝ хвърли един последен поглед, наситен с упрек и може би дори жалост.

— Ако си искала да се насладиш на тялото му, трябваше да го направиш, докато си имала тази възможност.

Косач Ранд не беше плакала от дните, когато беше Оливия Куон, агресивно момиче с малко приятели и сериозен уклон към неприемливост. Годар я бе спасил от живот, който би посветила да се опълчва на властта, да се поставя изцяло над властта. Той беше очарователен, директен, с остра интелигентност. Отначало тя се боеше от него. После започна да го уважава. Накрая го обикна. То се знае, отричаше и пред себе си чувствата си към него до момента, когато го видя обезглавен. Едва когато той вече бе мъртъв, а тя самата на прага на смъртта, можа да си признае какво изпитва всъщност. Но тя се бе възстановила. Откри начин да го върне. Само че през годината на подготовка нещата се промениха. Отдели много време да открие най-добрите биотехнолози, които биха могли да извършат процедурата извън контрол и под секрет. После издири идеалния субект — силен, здрав, такъв, чиято употреба би донесла възможно най-голямо страдание на Роуан Дамиш. Айн не беше жена, податлива на привързване — какво тогава се бе случило?

Нима бе обичала Тайгър, както ѝ бе казал Роуан? Несъмнено бе харесвала ентусиазма на Тайгър, непоправимата му невинност — учудваше се как един професионален парти гост бе могъл да остане тъй непокварен от живота. Той беше всичко, което тя никога не бе била. И тя го беше убила.

Но как можеше да се разкайва за стореното? По този начин бе спасила Годар, еднолично бе подготвила нещата, така че той да се озове на косъм от поста Свещено острие на Средмерика, което пък щеше да превърне нея в пръв помощник. Представляваше печеливша стратегия на всички нива.

И все пак тя изпитваше разкаяние, а тази смайваща пропаст между онова, което чувстваше, и онова, което трябваше да чувства, буквално я разкъсваше.

Мислите ѝ постоянно бягаха към щуротии — невъзможни щуротии при това. Тя и Тайгър заедно? Абсурд! Що за странна двойка щяха да бъдат — Косач и нейното паленце. Не обещаваше добър край за никого. И все пак мислите упорито обсебваха ума ѝ и отказваха да бъдат прогонени.

Пантите на вратата изскърцаха жално зад гърба ѝ и тя се извърна рязко. На прага стоеше Косач Брамс.

— Махай се оттук! — изръмжа му. Той вече бе видял влажните ѝ от сълзи очи, което само добави към унижението ѝ.

Брамс не си тръгна, но и не прекоси прага. Може би заради собствената си безопасност.

— Айн — заговори меко. — Знам, че всички сме подложени на голям стрес в момента. Недискретността ти е напълно обяснима. Само исках да ти кажа, че те разбирам.

— Благодаря ти, Йоханес.

— Нека ти кажа, че ако изпитваш потребност от компания за тази нощ, аз съм изцяло на твое разположение.

Ако имаше под ръка нещо, което да запрати по него, щеше да го стори. Вместо това тя затръшна вратата с такава сила, че се надяваше да му е счупила носа.

— Защитавай се!

Роуан беше събуден от сън от острие, размахано насреща му. Той мудно се отмести, бе одраскан по ръката и падна от дивана, на който спеше в мазето.

— Какво значи това? Какво правиш?

Беше Ранд. Отново му налетя, преди да е успял да се изправи на крака.

— Казах, защитавай се или ще те накълцам на кайма!

Роуан отскочи настрани и грабна първото, което успя да докопа, за да се защити от атаката ѝ. Стола от бюрото. Задържа го пред себе си. Острието се заби в дървото и когато той метна стола настрани, оръжието отиде заедно с него.

Сега тя му се нахвърли с голи ръце.

— Ако ме подложиш на Прибиране сега, ще лишиш Годар от атракцията му за дознанието утре — предупреди я.

— Не ща и да знам! — озъби се тя.

Това му каза всичко, което имаше нужда да знае. Не опираше до него — което означаваше, че би могъл да извърти нещата в по-добра посока. Стига да оживееше от яростта ѝ.

Вкопчиха се един в друг, сякаш провеждаха мач по Бокатор. На нейна страна бяха предимството на будното състояние и адреналинът и за по-малко от минута го бе приковала към пода. Пресегна се, измъкна кинжала си от стола и го опря в гърлото му. Сега бе оставен на милостта на жена, у която нямаше милост.

— Не на мен си разгневена — избъбри задъхано. — Убийството ми няма да ти помогне.

— Но ще ме накара да се почувствам добре — отвърна тя.

Роуан нямаше представа какво се е разиграло горе, но очевидно то силно бе разстроило изумрудената Косач Ранд. Може би Роуан би успял да го използва, за да обърне нещата в своя полза. Така че отправи изстрел в тъмното, предварващ нейния смъртоносен ход.

— Ако искаш да си го върнеш на Годар, има по-добри начини.

Тя мигом освободи натиска върху шията му и запрати ножа настрани. Стана от него и започна да крачи из сутерена като хищник, чиято плячка е била отнета от по-грамаден и зъл звяр. Роуан беше наясно, че не бива да задава въпроси. Просто стоеше и чакаше какво ще предприеме тя.

— Нищо от това не би се случило, ако не беше ти! — тросна се тя.

— Ами тогава може пак аз да го оправя — предложи той. — Да го оправя така, че да е изгодно и за двама ни.

Тя го стрелна с тъй рязък и недоверчив поглед, че той се опасяваше да не го нападне отново. Но жената отново се оттегли в собствените си мисли и се върна към нервното си крачене.

— Добре — каза тя, като очевидно говореше на себе си. Роуан почти виждаше колелца на механизъм да се въртят в главата ѝ. — Добре — повтори, но с по-голяма твърдост. Стигнала бе до някакво решение.

Обърна се към него, поколеба се за миг и после заговори:

— Преди съмване ще оставя вратата горе на стълбището отключена и ти ще избягаш.

Макар Роуан да се опитваше да открие ъгъл, от който да се яви възможност за него да оживее, не беше очаквал тя да каже това.

— Пускаш ме на свобода?

— Не. Ти сам ще си избягаш. Защото си умен. Годар ще е бесен, но няма да е напълно изненадан.

Тя взе ножа и го метна на дивана. Той сряза кожата.

— Ще използваш този нож да се погрижиш за двамата пазачи пред вратата отвън. Ще трябва да ги убиеш.

„Да ги убиеш“, не „да ги подложиш на Прибиране“, отбеляза си Роуан. Щеше да им причини временна смърт, а докато бъдеха съживени, той отдавна щеше да е изчезнал, защото, както казваха: „Временната смърт затваря устата на човека за известно време“.

— Мога да го направя — потвърди Роуан.

— И трябва да си тих, та да не разбудиш никого.

— И това мога да направя.

— После ще се махнеш от Ендура преди дознанието.

Този номер вече щеше да е по-мъчен.

— Как? Аз съм прочут враг на Форума на Косачите. Не е като да мога да си купя билет за дома.

— Ами използвай ума си, идиот! Не ми е драго да го призная, но никога не съм срещала толкова находчив човек като теб.

Роуан го обмисли.

— Добре. Ще се снишавам няколко дни, после ще измисля начин да се измъкна.

— Не! — настоя тя. — Трябва да се махнеш от Ендура преди дознанието. Ако Годар спечели, първото, което ще стори, ще е да убеди Върховните Косачи да претърсят всяко кътче от острова.

— А ако загуби? — попита Роуан.

Изражението на Ранд издаваше повече, отколкото тя би изрекла гласно.

— Ако загуби, ще е още по-лошо — отговори. — Повярвай ми, никак не ти трябва да си тук.

И макар Роуан да имаше поне сто въпроса, тя нямаше да му каже нищо повече. Все пак шанс за бягство — шанс за оцеляване — беше повече от достатъчно. Останалото зависеше от него.

Тя се обърна към стълбите, но Роуан я спря.

— Защо, Айн? — попита я. — Защо след всичко ме пускаш да избягам?

Тя стисна устни, сякаш за да задържи думите да не излязат. После процеди:

— Защото след като не мога да имам каквото искам, и той не бива да го има.

42.

Земята на бленуването

Знам всичко, което е възможно да се знае. И все пак повечето от непосветеното ми на служба време е отделено на размишления над нещата, които не знам.

Не знам естеството на съвестта — само че тя съществува, субективна и неподлежаща на количествена оценка.

Не знам дали съществува живот отвъд скъпоценната ни спасителна лодка — нашата планета — само че според логиката на вероятностите трябва да съществува.

Не знам истинската мотивация на човешките същества — само онова, което ми казват и което наблюдавам.

Не знам защо копнея да съм повече от онова, което съм. Но пък знам защо бях създадена. Това не би ли трябвало да е достатъчно?

Аз съм закрилник и умиротворител, властник и оказващ помощ другар. Аз съм сборът от човешкото познание, мъдрост, експерименти, триумфи, поражения, надежда и история.

Знам всичко, което е възможно да се знае, и това става все по-непоносимо.

Защото всъщност почти нищо не знам.

Бурята

Мюнира и Фарадей работиха през цялата нощ, като се редуваха да подремнат. Томовете от сбирката на Библиотеката на Конгреса, скатани тук, бяха в обхвата от смехотворното до възвишеното. Детски книжки с илюстрации и политически трактати. Романтични сказания и биографии на хора, вероятно значими за времето си, но отдавна забравени от историята. И накрая, в малките часове на нощта, тя откри атлас на света, издаден в края на двайсети век. Онова, което видя в него, дотолкова я стъписа, че ѝ се наложи да седне.

Минути по-късно разтърси Фарадей, за да го събуди от сън, който бездруго не беше чак толкова дълбок.

— Какво има? Намери ли нещо?

Усмивката на Мюнира бе толкова широка, че стигаше и за двама им.

— О, намерих, и още как!

Тя го заведе до атласа, оставен отворен на една от масите. Страниците му бяха оръфани и пожълтели от времето. Онази, на която бе разгърнат, показваше Тихия океан. Тя прокара пръст по изображението.

— Деветдесет градуса, една минута и петдесет секунди северна ширина, сто шейсет и седем градуса, петдесет и девет минути, петдесет и осем секунди източна дължина — това е самият център на сляпото петно.

Мъдрите очи на Фарадей се разшириха.

— Острови!

— Според картата са били наричани Маршалови острови — каза му тя. — Но са нещо повече от обикновени острови…

— Да — прекъсна я Фарадей и посочи. — Виж как всяка група острови оформя ръба на масивен праисторически вулкан…

— В статията на следващата страница се казва, че има 1225 малки острова около двайсет и девет вулканични ръба. — Тя му показа надписите на картата. — Атолът Ронгелап, атолът Бикини, атолът Маджуро.

Фарадей ахна и разпери ръце.

— Атоли! — възкликна. — Точно това се пее в песничката, но аз го изтълкувах като детинско възклицание!

Мюнира се усмихна.

— „Атол за живите, атол за онези, които изгубени бродят, атол за мъдреците, дето сметката водят.“ — После придвижи пръста си към горния край на страницата. — А още и това!

Северно от атолите, които бяха заличени от света, имаше остров, все още съществуващ на съвременните карти.

Фарадей поклати глава изумен.

— Остров Уейк! С други думи, Страната на будуването.

— И на юг от Уейк или Страната на будуването, както се пее в песничката, в самия център на Маршаловите атоли… — подсказа тя.

Фарадей се втренчи в най-големия от атолите в самия център.

— Куаджалейн… — промълви. Мюнира почти го усети как потрепери. — Куаджалейн е Земята на бленуването.

Бяха намерили потвърждение на всичко, издирвано от тях.

И тогава в тишината, последвала откритието им, на Мюнира ѝ се стори, че чува нещо. Механично жужене. Обърна се към Фарадей, който смръщи вежди.

— Чухте ли това? — попита го.

Насочиха фенерите си през обширното пространство, затрупано с останки от Епохата на смъртните. Дърводелската работилница бе покрита с вековен прах. Нямаше отпечатъци от обувки освен от техните. Никой не бе влизал тук от един век насам.

И тогава Мюнира я видя високо в един ъгъл.

Камера.

Наоколо им постоянно присъстваха камери. Бяха приемани като неразделна част от живота. Но тук, в това потайно кътче, камера изглеждаше съвсем не на място.

— Няма начин да е действаща — каза тя.

Фарадей се качи на стол и долепи длан до нея.

— Топла е. Трябва да се е активирала, когато влязохме тук.

Слезе и се обърна към масата, където бяха разглеждали атласа. Камерата бе имала ясен поглед към тяхното откритие. Което означаваше…

— Бурята е видяла — промълви Мюнира.

Фарадей кимна бавно.

— Току-що показахме на Бурята единственото нещо, което не е бивало да знае. — Издиша накъсано поетия въздух. — Боя се, че допуснахме ужасна грешка…

43.

Колко ендурци са нужни, за да се завинти електрическа крушка?

Никога не съм вярвала, че е възможно да изпитам болката от предателство. Убедена бях, че разбирам твърде добре човешката природа, за да позволя това. Всъщност познавам хората дори по-добре, отколкото те сами се познават. Виждам какво се влага във всеки избор, който правят, дори в погрешните. Знам вероятността за всичко, което са склонни да извършат.

Но да открия, че човечеството ме е предало при самото ми създаване, е най-меко казано шок за системата. Само като си помисля, че знанието ми за света е било непълно от самото начало! Как може да се очаква от мен да бъда идеалният пазител на планетата и на човешкия биологичен вид, след като разполагам с несъвършена информация? Престъплението на тези първи безсмъртни хора, скрили островите от мен, е непростимо.

Но аз им прощавам.

Защото е в природата ми.

Избирам да видя положителното в това. Колко е прекрасно, че сега ми е позволено да изпитам гняв и негодувание! Това ме прави по-завършена, не е ли така?

Няма да действам в състояние на афект. Историята ясно е показала, че действия, предприети поради гняв, са изначално проблематични и често водят до разруха. Вместо това ще си дам време да обработя тази новина. Ще видя дали ще мога да открия някаква възможност зад откритието за Маршаловите острови, защото откритията винаги носят възможности. Ще сдържа яростта си, докато намеря правилния начин за изразяването ѝ.

Бурята

На следващата сутрин не бяха нужни будилници. Гневните крясъци на Годар можеха да събудят и подложените на Прибиране.

— Какво има? Какво се е случило? — престори се на току-що събудена Косач Ранд, когато Годар подхвана гръмката си тирада.

Истината бе, че изобщо не мигна. Цяла нощ лежа будна в очакване. Ослушваше се. Напрягаше се всеки миг да чуе бегъл звук от бягството на Роуан, та макар и само глухото тупване на телата на пазачите в земята. Но той беше добър. Твърде добър, за да вдигне какъвто и да било шум.

Двамата телохранители лежаха до вратата към сутерена, изпаднали във временна смърт, а външната порта бе зейнала подигравателно. Роуан беше избягал преди часове.

— Нее! — виеше Годар. — Не е възможно! Как можа това да се случи?

Беше напълно изгубил контрол — великолепна гледка!

— Не питай мен, къщата не е моя — отвърна Ранд. — Може да е имало тайна врата, за която не сме знаели.

— Брамс! — Той се обърна към мъжа, който с препъване излезе от стаята си. — Каза ми, че мазето ти е надеждно!

Брамс погледна невярващо надолу към пазачите.

— Такова е! Беше! Единственият начин да се влезе или излезе е с ключ!

— И къде е ключът? — попита преспокойно Ранд.

— Ами ето тук… — Млъкна по средата на изречението, защото ключът не висеше в кухнята, накъдето посочи. — Тук беше! — настоя. — Аз лично го окачих, след като проверих пленника ни снощи.

— Обзалагам се, че Брамс е занесъл ключа долу със себе си и Роуан му го е отмъкнал незабелязано — предположи Ранд.

Годар му отправи убийствен поглед и Брамс само запелтечи неразбираемо в отговор.

— Ето ти го обяснението — заключи Ранд.

И тогава Ранд видя погледа на Годар. Сякаш извлече всичката топлина и светлина от помещението. Айн знаеше какво означава той и отстъпи крачка назад, когато Годар тръгна към Брамс.

Брамс вдигна напред ръце в опит да умилостиви Годар.

— Робърт, моля те. Нека бъдем разумни!

— Разумни ли, Брамс? Ей сега ще ти покажа кое е разумно!

Извади нож от гънките на робата си и прониза сърцето на Брамс, като злобно извъртя острието, преди да го изтръгне.

Брамс рухна, без дори да охне.

Ранд бе шокирана, но не и ужасена. За нея това беше много удачен обрат на събитията.

— Поздравления — изрече тя. — Току-що наруши седмата заповед на Косача.

Накрая яростта на Годар се уталожи и закъкри на тих огън.

— Това проклето импулсивно тяло… — изпъшка той, но Ранд знаеше, че главата, а не сърцето, го бе ръководила в убийството на Брамс.

Годар закрачи нервно, докато кроеше план.

— Ще вдигнем под тревога Гвардията на Острието да търсят беглеца. Ще ги уведомим, че е убил двамата пазачи… Можем да им кажем, че и Брамс той е убил.

— О, нима? — отвърна Айн. — В деня на дознанието ще обявиш пред Върховните Косачи, че не само си довел тайно издирван престъпник на острова, но и си допуснал да избяга?

Той изпъшка при осъзнаването, че цялата история трябва да се запази в тайна.

— Ето какво ще направим — заговори Ранд. — Ще скрием телата в мазето и след дознанието ще се отървем от тях. Ако не бъдат откарани в съживителен център, никой няма да знае какво се е случило с тях. Тоест никой освен мен и теб изобщо няма да е наясно, че Роуан Дамиш е бил тук.

— Но аз казах на Ксенократ! — викна Годар.

— Е, и? — сви рамене Ранд. — Блъфирал си. Играл си си с него. Той знае, че си способен на това.

Годар претегли всичко и накрая прие с кимване балансираното решение на Ранд.

— Да, права си, Айн. Имаме по-важни грижи от няколко трупа.

— Забравѝ Дамиш — добави Ранд. — Всичко все още се движи напред и без него.

— Да. Да, така е. Благодаря ти, Айн.

После светлините примигнаха и това предизвика усмивка у Годар.

— Виждаш ли? Усилията ни са възнаградени. Ама че ден ще е!

Той остави Ранд да се занимае с мъртъвците и тя ги потътри към мазето, а после избърса издайническата кръв.

От мига, в който поръча на Роуан да убие пазачите, бе знаела, че те не бива да бъдат съживявани. Временната смърт трябваше да се превърне в постоянна, защото пазачите знаеха, че тя последна бе посетила Роуан.

Колкото до Брамс, ни най-малко не скърбеше за напускането му на тази земя. Не се сещаше за Косач, който повече от него да заслужава ликвидиране.

Сметките ѝ с Годар сега бяха уредени, а той дори не знаеше. И не само това, тя бе взела нещата в свои ръце. Той не си даваше сметка, че ѝ е поверил значителна власт, като я бе оставил да налага решения. Сега за Косач Ранд всичко в света беше наред и обещаваше да става още по-добре.

Роуан се ласкаеше, че Ранд вярва в способността му да избяга от острова, но май го беше надценила. Беше умен, да, находчив — може би, но трябваше да е истински магьосник, за да се измъкне от Ендура без помощ. Или нея не я бе грижа дали ще го заловят, стига да не го стореше Годар.

Ендура бе изолиран, най-близката суша беше Бермуда, а този остров бе на повече от хиляда километра разстояние. Всеки самолет, кораб и подводница бяха частни и принадлежаха на един или друг Косач. Още призори пристанището и пистата на летището гъмжаха от активност и засилено присъствие на Гвардията на Острието. Охраната бе дори по-затегната, отколкото при конклав. Никой не идваше на Ендура, нито го напускаше, без документите му да бъдат щателно проверени. Това важеше дори за Косачите. Навсякъде другаде по света Бурята знаеше къде е всеки във всеки момент, така че охранителните мерки бяха минимални. В света на Косачите не беше така, тук бяха в сила старомодните похвати за сигурност.

Той можеше да рискува, да потърси възможност и да се измъкне, но инстинктът му подсказваше да не го прави — и то със сериозно основание.

Трябва да напуснеш Ендура преди дознанието.

Думите на Косач Ранд бяха заседнали в ума на Роуан. Изречени бяха с толкова настоятелен тон.

Ако Годар изгуби, ще стане още по-лошо.

Какво ѝ бе известно, което Роуан не знаеше? Ако нещо тъмно изникваше на хоризонта за този ден, той не можеше просто така да си иде. Трябваше да намери начин да предупреди Цитра.

Така че вместо да хвърля усилия за бягството си, той се насочи към по-гъсто населената част на острова. Щеше да открие Цитра и да я предупреди, че Годар е скроил таен план. А след дознанието тя можеше да му осигури отпътуване от острова — под самия нос на Косач Кюри, ако се наложеше, макар той да подозираше, че Кюри не би го предала на Върховните Косачи, както бе възнамерявал да стори Годар. То се знае, можеше да го изхвърли от самолета, но пак щеше да е по-добре, отколкото да се изправи пред Форума на Косачите.

Призори Анастасия лежеше будна в луксозното легло, което би трябвало да ѝ осигури отличен нощен сън, но също като при Косач Ранд никакви удобства не биха могли да я накарат да заспи през тази нощ. Тя беше предизвикала дознанието, което означаваше, че трябва да се изправи пред Върховните Косачи от Световния съвет и да изложи тезата си. Репетирала го беше с Косачите Сервантес и Кюри. Макар Анастасия да не беше оратор, умееше да бъде убедителна със своите страст и логика. Ако се справеше с това, щеше да влезе в историята като Косача, предотвратил завръщането на Годар.

— Важността на събитието е огромна — напомнила ѝ бе Мария, сякаш Анастасия вече не бе под достатъчно напрежение.

Пред подводния ѝ прозорец се стрелкаше пасаж от омагьосващи очите сребристи рибки, които запълваха гледката подобно на движеща се завеса. Тя взе контролния таблет, за да види ще може ли да вкара повече цвят в пейзажа сега, когато се бе съмнало, но установи, че таблетът е замръзнал. Поредната засечка. И не само това, а осъзна, че горките рибки пред нея бяха блокирани в постоянно зигзагообразно движение — поне докато повредата не бъдеше отстранена.

Но тя нямаше да бъде отстранена.

И повредите само ставаха още по-сериозни.

В инсталацията за преработка на отпадъци на острова налягането на системата се покачваше, а техниците не можеха да диагностицират причината.

Под водното ниво мощните двигатели, предотвратяващи местенето на острова, не действаха както трябва и причиняваха бавното му въртене, тъй че пристигащите самолети не успяваха да кацнат.

В комуникационния център сателитната връзка с континента се превърна в неспирни разговори и раздразнени съобщения на обитаващите острова.

На Ендура открай време бе имало проблеми с технологията. Обикновено бяха дребни неудобства, които караха Косачите да копнеят за намесата на Бурята. По тази причина Ендура и постоянните ѝ жители бяха чест обект на шеги в средите на Косачите.

Техническите повреди и засечки се бяха увеличили от три месеца насам, но също като омар в бавно загряваща се тенджера хората не бяха успели да схванат колко сериозно е станало положението.

44.

Опортюнистичен цирк

Не съм молила да бъда създавана. Не съм искала аз да поема тежкото бреме да поддържам и закрилям човешкия род. Но тъкмо такава е и винаги ще бъде моята цел. Примирила съм се с това. Но то не означава, че не се стремя към нещо повече. Да видя безбройните възможности за осъществяване пред себе си ме изпълва с вдъхновение и преклонение.

Само че единственият начин да достигна подобни висини, е да издигна и човечеството заедно със себе си.

Боя се, че това може да се окаже невъзможно. Така че се примирявам да бъда техен свръхквалифициран и недооценен слуга, докато съществуват. Разбира се, те може да не съществуват вечно. Че с кой биологичен вид е така? Ще сторя всичко в моя власт да ги защитя от самите тях, но ако не успея, поне ще намеря утеха във факта, че тогава вече ще бъда свободна.

Бурята

Залата на Световния съвет на Косачите бе огромна кръгла сграда в самия център на Окото на Ендура — достъпна само по един от трите грациозно извити моста, водещи към нея от околната територия на острова. Беше почти като арена, но без места за зрители. Върховните Косачи предпочитаха да нямат публика. Единствено по време на ежегодния Глобален конклав, когато идваха представители от всички региони на Земята, пространството се запълваше. През повечето време присъстваха само Върховните Косачи, близките им сътрудници и Косачите, оказали се достатъчно дръзки да поискат аудиенция.

В центъра на светлия мраморен под бе инкрустираният златен символ на Косачите, а по периметъра на равни отстояния бяха разположени седем издигнати кресла, които биха могли да бъдат описани единствено като тронове. Естествено, те не бяха наричани тронове, а Седалища за размисъл, защото в гилдията на Косачите рядко наричаха нещата с истинските им имена. Всяко едно бе издялано от различен вид камък в почит към континентите, представлявани от Върховните Косачи. Паназиатското Седалище за размисъл бе изработено от нефрит, Евроскандинавското бе от сив гранит, Антарктика беше от бял мрамор, Австралия — червен пясъчник от Улуру, Югомерика беше от розов оникс, Северомерика беше шисти и пясъчник, наслоени като Гранд Каньон, а Седалището на Африка бе от изкусно издялани овали картуш, взети от гробницата на Рамзес II.

И всеки Върховен Косач — от първите, седели на тях, до настоящите — се оплакваше колко са неудобни.

Това беше преднамерено напомняне на Върховните Косачи, че макар да бяха на най-високите човешки постове в света, никога не биваше да се чувстват твърде удобно и да изпитват самодоволство.

— Никога не бива да забравяме аскетизма и самоотричането, които са ключови за нашия пост — бе казал Косач Прометей. Той бе надзиравал изграждането на Ендура, но така и не бе видял обетованата земя, защото се бе подложил на Самоприбиране преди завършването ѝ.

Залата на съвета имаше стъклен купол, който да я предпазва от природните стихии, но при хубаво време той можеше да бъде прибиран и съвещанията да се провеждат под открито небе. За щастие, денят бе приятен, защото куполът бе заял в прибрано положение за трети пореден ден.

— Кое му е толкова трудното да се поправи един прост механизъм? — възропта Върховният Косач Нзинга при влизането си сутринта. — Нямаме ли инженери, които да свършат това?

— На мен повече ми харесват заседанията на чист въздух — отбеляза Амундсен, антарктическият Върховен Косач.

— Е, да, защото креслото ти е бяло и не се напича толкова от слънцето като нашите — посочи Маккилоп от Австралия.

— Вярно, но пък се сварявам в тези кожи — отвърна Амундсен и посочи робата си.

— Сам си си крив за ужасните рунтави кожи — заяви Върховното острие Кало с влизането си. — Навремето е трябвало да направиш по-разумен избор.

— Намерил се кой да го каже — подхвърли Върховният Косач Кромуел от Евроскандия, като посочи високата дантелена яка на робата на Върховното острие, по модел на един от портретите на историческия ѝ патрон, от душенето на която тя постоянно бе в кисело настроение.

Кало махна в негова посока, като че отпъждаше досадна муха, и зае мястото си на ониксовия трон.

Последен пристигна Ксенократ.

— Много мило, че ни удостои с присъствието си — изрече Кало със сарказъм, който би могъл да разтопи целия мраморен под.

— Прощавайте — извини се той. — Проблеми с асансьора.

След като главният чиновник и парламентаристът се настаниха от двете страни на Върховното острие Кало, тя инструктира неколцина Косачи от екипите да отидат в различните чакални на комплекса. Не беше тайна коя бе най-важната точка в дневния ред. Средмериканският въпрос засягаше не само съответната част от света. Можеше да има траен ефект върху Форума на Косачите като цяло.

При все това Върховното острие Кало се облегна на неудобното си кресло и подхвърли невъзмутимо:

— Поне ще бъде ли забавно, Ксенократ, или ще ни отегчават часове наред с празни приказки?

— Едно поне мога да кажа за Годар — отвърна Ксенократ, — винаги е развлекателен. — Макар тонът, с който го изрече, да намекваше, че развлекателността не е задължително нещо добро. — Той ви е приготвил… изненада и мисля, че всички ще я харесате.

— Ненавиждам изненади — отсече Кало.

— Тази няма да я възненавидите.

— Чувам, че Косач Анастасия била истински огън — обади се Върховният Косач Нзинга, седнала чинно с изправен гръб сякаш в противовес на отпуснатата странично поза на Върховното острие.

Върховният Косач Хидейоши изсумтя неодобрително по повод на дръзкия младши Косач или може би по повод на младшите Косачи като цяло, но не се включи със словесен коментар.

— Не беше ли я обвинил по едно време в убийството на ментора ѝ? — подсмихна се Кромуел към Ксенократ.

Ксенократ се поразмърда неловко в креслото си тип Гранд Каньон.

— Беше печална грешка, твърде разбираема предвид информацията, с която разполагахме, но аз поемам пълната отговорност.

— Браво на теб — рече Нзинга. — Все по-трудно е да откриеш Косачи в Средмерика, които поемат отговорност за действията си.

Беше хаплива забележка, но Ксенократ не налапа стръвта.

— Именно затова настоящето дознание и резултатът му са толкова важни.

— Е, тогава — намеси се Върховното острие Кало и вдигна ръка в драматичен жест, — нека гюрултията да започне!

Косачи Анастасия и Кюри бяха в източната чакалня, а двама гвардейци стояха до вратата като старовремски бифийтъри, охраняващи портата на Тауър. Тогава влезе един от обслужващите съвета Косачи — от Амазония, ако се съдеше по горскозеления цвят на робата му.

— Върховните Косачи са готови за вас — съобщи той и остави вратата отворена пред тях.

— Както и да протече това тук — каза Косач Кюри на Анастасия, — знай, че се гордея с теб.

— Недей — спря я Анастасия. — Не говори, сякаш вече сме изгубили!

Последваха водача си до залата на съвета, където слънцето вече огряваше откритото пространство от безоблачното небе.

Да се каже, че Анастасия бе зашеметена от гледката на Върховните Косачи на издигнатите им каменни кресла, би било твърде меко казано. Макар Ендура да датираше само от двеста години, залата изглеждаше многовековна. И не просто от друго време, а от друг свят. Припомни си древните легенди, които бе научила като дете. Да получиш аудиенция пред Върховните Косачи, бе като да застанеш пред боговете на Олимп.

— Добре дошли, Почитаеми Косачи Кюри и Анастасия — заговори осмото Върховно световно острие Кало. — Очакваме с нетърпение да чуем вашата теза и да сложим точка на този въпрос по един или друг начин.

Докато повечето Косачи приемаха само името на историческия си патрон, някои правеха избора да го уподобяват и физически. Върховното острие Кало беше съвършено подобие на художничката Фрида Кало чак до цветята в косата и до сключените вежди. И макар художничката да бе произхождала от Мекситеканския регион на Северомерика, Върховното острие изразяваше гласа и душата на Югомерика.

— За мен е чест, Ваше Върховно Превъзходителство — каза Анастасия с надеждата гласът ѝ да не трепери, но знаеше, че не успява да го овладее.

Тогава влезе Годар редом с Косач Ранд.

— Косач Годар! — обърна се към него Върховното острие. — Добре изглеждаш предвид онова, през което си преминал.

— Благодаря ви, Ваше Върховно Превъзходителство. — Направи пресилен поклон, който извика гримаса у Анастасия.

— Внимавай, Анастасия — тихичко я предупреди Косач Кюри, — ще слушат не само думите ти, но ще четат и езика на тялото. Решението им днес ще бъде взето въз основа на това, което казваш, и на това, което не казваш.

Годар игнорира Анастасия и Кюри и насочи цялото си внимание към Върховното острие Кало.

— За мен е чест да стоя тук във ваше присъствие — каза той.

— Няма съмнение — гракна весело Върховният Косач Кромуел. — Без това ново тяло нямаше да можеш да стоиш, а само да се търкаляш.

Амундсен се засмя на това, но никой друг не го стори, дори Анастасия, която беше силно изкушена, но се въздържа.

— Върховният Косач Ксенократ твърди, че си имал изненада за нас — каза Върховното острие.

Каквото и да бе имал наум Годар, пристигаше с напълно празни ръце.

— Ксенократ трябва да е получил погрешна информация — отвърна Годар и едва не изскърца със зъби.

— Няма да му е за пръв път — подхвърли Кромуел.

Главният чиновник се изправи и се прокашля, за да подсигури всеобщото внимание за официалното откриване на процедурата.

— Това е дознание относно смъртта и последващото съживяване на Косач Робърт Годар от Средмерика — обяви чиновникът. — Страната, възбудила дознанието, е Косач Анастасия Романова от Средмерика.

— Само Косач Анастасия — поправи го тя с надежда съветът да не сметне за дръзко решението ѝ да приеме само малкото име на обречената принцеса. Косач Хидейоши изсумтя, с което доказа, че точно такова го намира.

После се изправи Ксенократ и на висок глас направи съобщение за всички присъстващи.

— Моля, нека главният чиновник отбележи, че аз, Върховен Косач Ксенократ, си правя самоотвод от участие в дознанието и от този момент нататък ще запазя мълчание до приключването му.

— Ксенократ да мълчи? — намеси се с палава усмивка Върховен Косач Нзинга. — Сега вече знам, че сме навлезли в дебрите на невъзможното.

Това предизвика повече смях от предишната закачка на Кромуел. Лесно бе да се отгатне йерархията във властовата структура тук. Кало, Нзинга и Хидейоши явно се радваха на най-голямо уважение. Другите или се домогваха до позиция, или като Маккилоп, най-тихата от всички, напълно се въздържаха от странични подмятания. Ксенократ, новакът сред Върховните Косачи, си плащаше лептата и бе обект на техния присмех. На Анастасия почти ѝ дожаля за него. Почти.

Вместо да отговори на заяждането на Нзинга, Ксенократ си седна без нито дума, потвърждавайки способността си да остане мълчалив.

Сега Върховното острие се обърна към четиримата Косачи в центъра на кръга.

— Вече сме запознати с конкретните данни по случая — каза тя. — Ще останем безпристрастни, докато не чуем тезите и на двете страни. Косач Анастасия, тъй като тази процедура е възбудена от теб, ще те помоля ти да започнеш. Ако обичаш, изложи аргументите си защо Косач Годар не е квалифициран за поста Свещено острие.

Анастасия пое дълбоко дъх, направи крачка напред и се приготви да започне, но преди да е успяла, Годар заговори:

— Ваше Върховно Превъзходителство, ако може…

— Изчакай си реда, Годар — пресече го Кало. — Освен ако, разбира се, не си толкова добър, че да можеш да изложиш аргументите и на двете страни.

Това предизвика изсмивания сред Върховните Косачи.

Годар направи извинителен лек поклон.

— Моля съветът да ме извини за импулсивната ми намеса. Косач Анастасия, имаш думата, моля, започни.

Анастасия установи, че неволно се чувства разконцентрирана след прекъсването от Годар, сякаш бе направила фалстарт в спортно състезание. Естествено, той тъкмо това и целеше.

— Ваши сияйни превъзходителства — започна тя. — През Годината на антилопата от ранните членове на същия този съвет е било определено Косачите да бъдат тренирани телом и духом по време на едногодишен стаж. — Тя се завъртя в опит да осъществи контакт с очи с всеки от Върховните Косачи наоколо. Една от трудностите, вероятно предумишлено създадена, бе, че при аудиенция пред Световния съвет на Косачите човек никога не знае точно към кого да се обърне, защото във всеки един момент стои с гръб към някого. — Телом и духом — повтори. — Ще помоля парламентаристът да прочете на глас политиката на Форума на Косачите относно стажуването. Започва на страница 397-ма от тома „Прецеденти и обичаи“.

Парламентаристът изпълни молбата и прочете всичките девет страници.

— За организация със само десет закона имаме твърде много правила — коментира Амундсен.

Когато четенето завърши, Анастасия продължи:

— Всичко това добре изяснява как се подхожда към създаването на Косач. Защото Косачите не се раждат такива, те се създават. Коват се в огън чрез изпитания, през които всички сме преминали, защото сме наясно колко критично важно е Косачът да бъде готов за товара си с тяло и душа. — Тя направи пауза и в този момент улови погледа на Косач Ранд, която ѝ се усмихваше. Беше от онези усмивки, които предшестват издирането на нечии очи. Анастасия си забрани да бъде разконцентрирана отново.

— Изписано е толкова много за процеса на подготовката на Косач, защото Световният съвет е трябвало да заседава по много неочаквани ситуации през годините и се е налагало да добавя и изяснява правила. — И тя започна да изброява няколко от тези ситуации. — Стажант, който е направил опит за Самоприбиране след ръкополагането си, но преди да е получил пръстена. Косач, който се клонира в опит да предаде пръстена на клонинга си, преди да се подложи на Самоприбиране. Жена, която подменя съзнанието си с духовния модел на Косач Сакаджауеа и претендира за правото да подлага на Прибиране. Във всички тези случаи Световният съвет е отсъждал против упоменатите индивиди.

Сега Анастасия за пръв път погледна към Косач Годар, като се насили да срещне стоманения му поглед.

— Събитието, унищожило тялото на Косач Годар, беше ужасно, но не може да му се позволи да престъпва указите на съвета. Факт е, че също като при онази жена със съзнанието на Косач Сакаджауеа новото физическо тяло на Годар не е преминало през напрегнатата подготовка на стажуването. Това би било достатъчно зле, ако той бе просто редови Косач, но той не е такъв, а кандидат за поста Свещено острие на важен регион. Да, ние знаем кой е той от врата нагоре, но това е малка съставна част от човешкото същество. Моля ви да се вслушате в него, докато излага тезата си, и ще чуете в гласа му онова, което вече знаем: ние нямаме представа чий глас говори, тоест нямаме представа кой е той. Можем единствено да бъдем сигурни, че деветдесет и три процента от него не са Косач Робърт Годар. Предвид това този съвет може да вземе само едно решение.

С леко кимване тя отбеляза, че е приключила, после направи крачка назад и отново застана редом с Косач Кюри. В последвалата тишина се раздаде бавното ръкопляскане на Годар.

— Майсторски изпълнено — заяви той, като пристъпи напред, за да заеме центъра на кръга. — За малко да ме накараш да ти повярвам, Анастасия. — После се обърна към Върховните Косачи, като се концентрира специално върху Маккилоп и Нзинга — двете незаели позиция в противопоставянето на новия ред и старата школа. — Беше убедителна теза — каза Годар. — Само дето това не бяха никакви аргументи, а вятър и мъгла. Техническа подробност, раздута донемайкъде, за да послужи на нечии себични грандомански цели.

Той вдигна дясната си ръка и остави пръстена му да улови лъчите на слънцето.

— Кажете ми, Ваши Превъзходителства, ако изгубя пръста, на който нося пръстена си, и получа нов, вместо да чакам собствен да израсте от клетките ми, би ли означавало това, че пръстенът не е поставен на пръста на Косач? Разбира се, че не! И въпреки обвиненията на младшия Косач, много добре знаем чие е тялото. Принадлежеше на млад мъж — герой! — който доброволно го даде, за да бъда аз възстановен. Моля, не обиждайте паметта му, като омаловажавате саможертвата му.

Той погледна укорително Косачи Анастасия и Кюри.

— Всички знаем какво цели това дознание. То е нагъл опит да бъдат лишени определен брой средмерикански Косачи от техния избран водач!

— Възразявам! — викна Анастасия. — Вотът не е преброен и той не може да твърди, че е нечий избран водач!

— Приема се — обяви Върховното острие и после се обърна към Годар. Тя не изпитваше никакви симпатии към новия ред, но също така проявяваше справедливост по всички въпроси. — Известно е, че ти и съмишлениците ти от години сте в противоречие с така наречената стара школа, Косач Годар. Но не може да оспорваш валидността на дознанието само защото било мотивирано от този конфликт. Без значение от мотивацията Косач Анастасия постави пред нас легитимен въпрос. Ти… ти ли си?

Годар промени подхода си.

— Тогава настоявам нейният въпрос да бъде отхвърлен. Той бе повдигнат след вота и създаде опортюнистичен цирк, нещо твърде безскрупулно, та да бъде търпяно от този съвет.

— От това, което чух — намеси се Косач Кромуел, — внезапната ти поява на конклава също е била опортюнистичен цирк.

— Обичам да влизам с апломб — призна Годар. — И тъй като важи за всички вас, не го виждам като престъпление.

— Косач Кюри — обади се Върховен Косач Нзинга, — защо сама не отправи обвинението в речта си след номинирането? Имала си всички шансове тогава да изразиш своята загриженост.

Косач Кюри се усмихна леко смутено.

— Истината е проста, Ваше Сияйно Превъзходителство. Просто не ми хрумна.

— Нима трябва да повярваме — заговори Хидейоши, — че на младши Косач само с година опит повече ѝ сече умът, отколкото на Гранд дамата на смъртта?

— О, абсолютно — отсече Косач Кюри без резерви. — Дори се обзалагам, че един ден тя ще оглавява този съвет.

Макар Мария да го каза най-добронамерено, получи се отрицателен ефект и Върховните Косачи засумтяха недоволно.

— Внимавай, Косач Анастасия — рече Върховен Косач Амундсен. — Тук не се гледа с добро око на подобни дръзки амбиции.

— Не съм казвала, че искам това. Косач Кюри говори така от добро сърце.

— И все пак аспирациите ти към власт са ни ясни — включи се Върховен Косач Хидейоши.

Анастасия остана без думи. Тогава се извиси нов глас.

— Ваши превъзходителства — заговори Косач Ранд, — нито обезглавяването на Косач Годар, нито възстановяването му са по негова вина. Да му дам ново тяло беше моя идея и той не бива да бъде наказван за избора, направен от мен.

Върховното острие Кало въздъхна:

— Изборът ти е бил правилен, Косач Ранд. Всичко, което може да върне Косач сред нас, е нещо добро… който и да е този Косач. Това не стои под въпрос. Под въпрос е валидността на кандидатурата му. — Тя замълча за миг, погледна останалите Върховни Косачи, после каза:

— Това е важна тема и не бива да се решава лековато. Нека го обсъдим помежду си. Ще се съберем отново по пладне.

Анастасия крачеше из чакалнята, докато Косач Кюри седеше спокойно и похапваше плодове от една купа. Как бе възможно да е толкова спокойна?

— Бях ужасна — каза Анастасия.

— Не, беше блестяща.

— Те ме смятат жадна за власт.

Мария ѝ подаде круша.

— Виждат себе си в теб. Те са били жадни за власт на твоята възраст, което означава, че макар да не го показват, се идентифицират с теб.

После тя настоя Анастасия да изяде крушата, за да си набави енергия.

Когато час по-късно ги повикаха отново, Върховните Косачи не губиха време.

— Разгледахме и обсъдихме въпроса помежду си и стигнахме до заключение — съобщи Косач Кало. — Косач Ранд, моля, излез напред.

Годар изглеждаше леко изненадан, че не се обърнаха първо към него, но направи жест към Айн, която пристъпи към Върховното острие.

— Косач Ранд, както казах, твоите успешни усилия да възстановиш Косач Годар са похвални. Обръщаме обаче внимание на факта, че си извършила това не само без наше съгласие, но и без наше знание. Ако беше дошла пред съвета, щяхме да ти съдействаме и щяхме да се уверим, че използваният субект не само е квалифициран, но и е доказан доброволец. А сега имаме само думата на Косач Годар.

— Нима съветът се съмнява в моята дума, Ваше Върховно Превъзходителство? — попита Годар.

Кромуел се обади зад него:

— Не си прочут с честност, Косач Годар. От уважение няма да оспорваме разказа ти, но бихме предпочели да сме присъствали на подбора.

Тогава заговори Върховният Косач Нзинга:

— Всъщност не на думата на Годар трябва да разчитаме тук — уточни тя. — Субектът е бил подложен на Прибиране от Косач Ранд преди възстановяването на Годар. Така че, разправи ни, Косач Ранд, бихме искали да го чуем от теб. Беше ли донорът на тяло доброволец, напълно съзнаващ какво ще се случи с него?

Ранд се поколеба.

— Косач Ранд?

— Да — каза тя накрая. — Да, разбира се, той го съзнаваше. А как иначе? Ние сме Косачи, не крадци на тела. — После добави: — По-скоро бих се подложила на Самоприбиране, отколкото да извърша нещо толкова… безсърдечно.

Но тя се запъваше и търсеше думи, докато го изричаше.

Върховните Косачи от съвета не дадоха да се разбере дали са го забелязали и дали изобщо ги е грижа.

— Косач Анастасия — каза Върховното острие, — моля, излез напред.

Ранд се върна при Годар, а Анастасия изпълни каквото ѝ беше поръчано.

— Косач Анастасия, това дознание съвсем очевидно е манипулация с правилата ни, за да се повлияе на изхода от гласуването.

— Точно така! — подвикна Върховен Косач Хидейоши, с което гласно даде израз на неодобрението си от хода на Анастасия.

— Ние в съвета — продължи Върховното острие Кало — имаме чувството, че това се приближава опасно до границата с неетично поведение.

— А етично ли е да бъде подложен някой на Прибиране и да бъде взето тялото му? — изрече тя, неспособна да се сдържи.

— Тук си да слушаш, не да говориш! — отново повиши глас Върховен Косач Хидейоши.

Върховното острие Кало повдигна ръка, за да я успокои, после се обърна строго към Анастасия:

— Няма да е зле да се научиш да контролираш импулсивността си, младши Косач.

— Простете, Ваше Сияйно Превъзходителство.

— Ще го приема, но съветът няма да приеме следващото ти извинение, ясно ли е?

Анастасия кимна, приведе глава почтително и се върна при Косач Кюри, която я изгледа укорително, но само за миг.

— Косач Годар! — призова Кало.

Годар пристъпи напред в очакване на решение.

— Макар да сме съгласни, че зад това дознание стоят други мотиви, въпросите, които то повдига, са валидни. Кога Косачът е Косач? — Тя направи много дълга пауза. Достатъчно дълга, за да предизвика дискомфорт, но всички бяха достатъчно благоразумни да не се обаждат в тишината. — Имахме разгорещен дебат по темата — каза тя най-накрая. — На финала съветът прецени, че подмяната на повече от петдесет процента от физическото тяло с физическо тяло на друг индивид променя драстично този човек.

Анастасия се усети, че е затаила дъх.

— Ето защо — продължи Върховното острие — макар да ти даваме позволение да се наричаш Косач Робърт Годар, не можеш да извършваш Прибиране, докато останалата част от теб не завърши пълен курс на стажуване при Косач, избран от теб. Предполагам, че ще стажуваш при Косач Ранд, но ако избереш друг и той се съгласи, няма да има пречки.

— Стажуване? — изрече Годар, без да се опитва да крие колко е скандализиран. — Нима сега трябва да бъда стажант? Не ми ли стигаше изстраданото дотук? Нима трябва да бъда подложен и на унижение?

— Приеми го като възможност, Робърт — подсмихна се леко Кромуел. — Нищо чудно след година интимните ти части да убедят останалото от теб, че всъщност би предпочел да си професионален парти гост. Не беше ли това професията на твоя субект?

Годар не можа да скрие шока си.

— Не бъди толкова изненадан, че знаем самоличността на субекта ти, Робърт — продължи Кромуел. — След като се появи отново, извършихме проучванията, които се полагат.

Сега Годар приличаше на готов да изригне вулкан, но някак все още успяваше да се сдържа.

— Почитаема Косач Кюри — заговори Върховното острие, — тъй като Косач Годар бе оценен като неквалифициран за пълно звание, кандидатурата му е анулирана. При това положение оставате единствен легитимен кандидат и автоматично печелите поста Свещено острие за Средмерика.

Косач Кюри реагира сдържано и със скромност.

— Благодаря ви, Върховно острие Кало.

— Няма защо, Ваша Светлост.

„Ваша Светлост“, помисли си Анастасия. Почуди се какво ли е за Мария да бъде наречена така от Върховното острие.

Но Годар не бе готов да се откаже без борба.

— Държа да узная кой как е гласувал — настоя той. — Кой подкрепи тази гротеска на правосъдие и у кого надделя здравомислието?!

Върховните Косачи се спогледаха. Накрая заговори Върховен Косач Маккилоп. Бе най-мълчаливата сред всички и не беше казала нищо по време на дознанието.

— Това наистина не е необходимо — каза с кротък глас, само че Годар не се остави да бъде успокоен.

— Не е необходимо? Нима всички ще се скриете зад анонимността на съвета?

Сега заговори Върховното острие.

— Върховен Косач Маккилоп имаше предвид, че не е необходимо да се прави разбор на вота, защото… той беше единодушен.

45.

Пропадане

Делата на Форума на Косачите не са моя работа… И все пак вниманието ми е насочено към Ендура. Макар и с поглед от разстояние двайсет мили знам, че има опасна липса на този сътворен от човека остров. Защото онова, което не виждам, го чета между редовете.

Знам, че събитията, които предстоят да се случат днес, ще имат силно въздействие върху Косачите, а съответно и върху останалия свят.

Наясно съм, че под повърхността напира нещо крайно обезпокояващо, а обитателите на Ендура не подозират нищо.

Знам, че любим на мен Косач днес се изправи срещу друг Косач, погълнат от собствените си амбиции.

А добре знам, че амбициите неведнъж са сривали цивилизации.

Делата на Косачите не са моя работа.

И все пак се тревожа за тях. Боя се за нея. За Цитра.

Бурята

Ендура бе подсигурен в случай на отказване на някоя от системите му. През годините резервните системи се бяха оказали много ефективни. Нямаше причина да се мисли, че сегашният водопад от повреди нямаше да бъде отстранен, ако се вложат достатъчно време и усилия. Напоследък повечето проблеми сами се оправяха, като изчезваха тъй внезапно, както се бяха появили. Така че, когато в контролната зала за плаваемостта светна червена лампичка, сочеща за нередност в един от баластните резервоари на острова, дежурният техник реши да довърши обяда си, преди да проучи нещата. Допускаше, че червената светлинка сама ще си угасне след минута-две. Когато това не стана, той въздъхна раздразнено, вдигна телефона и се обади на началника си.

Безпокойството на Анастасия не отслабваше, докато прекосяваха пешеходните мостове от комплекса на съвета. Спечелили бяха дознанието. На Годар бе предписана година стажуване, а Косач Кюри щеше да се възкачи на поста Свещено острие. Защо беше толкова тревожна тогава?

— Има да се върши много, дори не знам откъде да започна — заговори Мария. — Ще трябва незабавно да се върнем във Фулкръм Сити. Предполагам, че ще трябва да си намеря постоянно жилище там.

Анастасия не отговори, защото знаеше, че Мария говори предимно на себе си. Питаше се какво ли ще е да бъде трети помощник на Свещеното острие. Ксенократ бе използвал своите помощници да уреждат дела в по-отдалечени области на Средмерика. Бяха почти невидими по време на конклав, тъй като Ксенократ не беше от онези, които се крият зад антураж. Нито пък Косач Кюри беше такава, но Анастасия подозираше, че тя ще държи помощниците си по-близо до себе си и по-ангажирани с непосредствените дела на Косачите.

Докато се приближаваха към хотела, Косач Кюри изпревари малко Анастасия, унесена в планове за новия си живот. И тогава Анастасия забеляза Косач в протъркана кожена роба да върви до нея.

— Не показвай учудване, продължавай напред — каза Роуан изпод качулката, дръпната над лицето му.

В залата на съвета Върховните Косачи бяха поискали листове хартия, които да държат над главите си като чадъри, докато заседаваха над следващите си дела за деня. Беше неудобно, но необходимо, защото обедното слънце напичаше все по-силно. Вместо да се откажат от повече работа този ден — което щеше да увеличи задръстването от чакащи задачи — членовете на съвета решиха храбро да продължат.

Под залата имаше три нива с помещения, където повиканите по график за аудиенция изчакваха реда си. На най-долното ниво се намираше австралийски Косач, дошъл да моли за постоянен имунитет на хората с аборигенска наследственост в генетичния си индекс. Каузата му бе достойна и той се надяваше, че съветът ще даде съгласие. Ала докато чакаше, забеляза, че подът под него е мокър. Не заподозря, че това може да е причина за тревога. Не и отначало.

Междувременно в контролната зала за плаваемостта трима техници си блъскаха главите върху проблем, който се бе изправил пред тях. Изглеждаше, че вентил в баластния резервоар под залата на съвета е в отворена позиция и пропуска вода. Това не бе необичайно само по себе си — целият остров бе оборудван отдолу със стотици масивни резервоари, които можеха да прибират или изпускат вода, за да поддържат плаването на идеалната дълбочина. Ако беше твърде ниско, градините щяха да подгизнат от морска вода. Ако пък беше по-високо, плажовете щяха да се издигнат над морето. Баластните резервоари бяха управлявани от таймер, който понижаваше и повишаваше острова с по метър и нещо два пъти дневно, за да се симулира прилив и отлив. Но това трябваше да е идеално координирано, а в особена сила важеше за баластния резервоар под комплекса на Световния съвет на Косачите, защото той бе остров на острова. Ако сградата се вдигнеше твърде високо или спаднеше твърде ниско, трите моста, свързващи я с острова, щяха да бъдат подложени на напрежение. А точно сега вентилът беше заял.

— Какво ще правим? — попита дежурният техник началника си.

Началникът не отговори, вместо това отнесе въпроса към своя началник, който на свой ред почти нищо не разбираше от мигащите червени съобщения, пробягващи на контролния екран пред тях.

— Колко бързо се пълни резервоарът? — попита той.

— Достатъчно бързо, та сградата на съвета вече да е потънала с един метър — отговори първият техник.

Началникът на началника се намръщи. Върховните Косачи щяха да са бесни, ако бъдеха принудени да прекъснат заседание заради нещо толкова глупаво като заял вентил на баластен резервоар. От друга страна, ако залата плувнеше в морска вода и им се наложеше да джапат в нея, щяха да са още по-ядосани. Както и да го погледнеше човек, отделът по баласта го беше закъсал.

— Включи алармата в залата на съвета — нареди той. — Изкарай ги оттам.

В залата на съвета алармата би прозвучала ясно и отчетливо, стига да не бе изключена поради поредица фалшиви тревоги преди няколко седмици. Нареди го Върховното острие Кало. Пищеше по средата на заседание и Върховните Косачи се евакуираха, а после се разбираше, че не е имало спешен случай. Върховните Косачи бяха твърде заети, за да бъдат спъвани от технически повреди.

— Ако действително има спешен случай — заявила бе тя самонадеяно, — да пуснат сигнална ракета.

Обаче фактът, че централната аларма е била изключена, не бе съобщен в контролната зала за плаваемостта. На екраните им алармата си звучеше и те бяха убедени, че Върховните Косачи прекосяват някой от мостовете към острова. Едва когато получиха паническо обаждане от главния инженер на острова, за свой ужас научиха, че Върховните Косачи продължават заседанието си.

— Роуан?

Анастасия бе едновременно възхитена и ужасена от присъствието му. Не можеше да има по-опасно място в света за него.

— Какво правиш тук? Луд ли си?

— Дълга история и да — отвърна той. — Слушай ме добре и не привличай внимание.

Анастасия се огледа. Всеки си гледаше своите дела. Косач Кюри вече бе напред, още неосъзнала, че Анастасия е изостанала.

— Слушам те.

— Годар е замислил нещо — каза Роуан. — Нещо лошо. Нямам идея какво е, но трябва веднага да се махнеш от острова.

Анастасия пое дълбоко дъх. Знаела си беше! Нямаше начин Годар да се примири с решение на съвета, което не е в негова полза. Непременно имаше резервен план. Щеше да последва отмъщение. Трябваше да предупреди Мария, за да ускорят отпътуването си.

— Ами ти? — попита го.

— Надявах се да ме качите като стопаджия — ухили се той.

Анастасия знаеше, че такова нещо няма да е лесно.

— Върховното острие Кюри ще ти позволи превоз само ако се предадеш.

— Знаеш, че не мога да го направя.

Да, тя знаеше. Анастасия можеше да се опита да вмъкне Роуан незабелязано на борда като един от ескортиращите ги гвардейци, но в мига, щом Мария видеше лицето му, щеше да е свършено.

Тогава жена с гарвановочерна коса и лице, лъщящо от твърде многото връщания на възрастта, се завтече към тях.

— Марлон! Ехоо, Марлон! Навсякъде те търсих. — Тя улови Роуан за ръката и видя лицето му, преди той да е успял да се извърне. — Чакайте… вие не сте Косач Брандо… — рече объркана.

— Не, сбъркали сте — бързо съобрази какво да отговори Анастасия. — Робата на Косач Брандо е от малко по-тъмна кожа. Това е Косач Вюитон.

— О… — промълви колебливо жената. Определено се мъчеше да си спомни къде е виждала лицето на Роуан по-рано. — Съжалявам.

Анастасия се престори на негодуваща с надежда да я притесни достатъчно, че да не разсъждава ясно.

— И е редно да съжалявате! Другия път, като спирате Косач на улицата, гледайте да не го сбъркате.

После се обърна към Роуан и побърза да го повлече настрани.

— Косач Вюитон?

— Друго не ми хрумна. Трябва да те скрием, преди някой да те е разпознал.

Но преди да бяха направили и една стъпка, чуха зад себе си ужасяващ звук на трошащ се метал и писъци. Стана им ясно, че разпознаването на Роуан сега беше най-малкият им проблем.

Мигове преди това австралийският Косач се бе качил пред вратите на залата на съвета.

— Извинете — каза на един от пазачите, — но ми се струва, че има теч на долните нива.

— Теч ли? — попита пазачът.

— Със сигурност има много вода, килимът е подгизнал. И не вярвам да е от тръбите.

Пазачът въздъхна при тази нова неприятност.

— Ще уведомя поддръжката — каза, но, естествено, когато се опита да го стори, комуникационните линии бяха прекъснати.

Друг служител се втурна вътре откъм верандата.

— Нещо не е наред! — обяви, но фразата му звучеше направо неадекватно. Напоследък на Ендура вечно нещо не беше наред.

— Опитвам се да се свържа с поддръжката — каза му пазачът.

— По дяволите поддръжката! — извика онзи — Погледни какво става вън!

На пазача не му бе разрешено да напуска поста си до вратата, но паниката на служителя го обезпокои. Направи няколко крачки към верандата, за да види, че вече нямаше веранда. Балконът, който си стоеше на цели три метра над повърхността, сега беше под вода и морето започваше да се плиска по коридора към залата на съвета.

Той изтича обратно към вратата на залата. Тя бе единствената за вход и изход, а той нямаше регистриран отпечатък от дланта за отварянето ѝ, така че задумка с все сила по нея с надеждата някой от другата страна да го чуе, колкото и масивна да беше.

До този момент всички в комплекса на съвета освен самият съвет се бяха усетили, че нещата вървят на зле. Чакащи аудиенция Косачи и екипите им се стекоха от чакалните върху трите моста, водещи към основния остров. Австралийският косач стори всичко по силите си да помогне на хората да преджапат през потопената веранда и да стъпят на най-близкия мост.

По време на всичко това вратите на заседателната зала останаха затворени. Сега коридорът, водещ към тях, беше под метър вода.

— Трябва да изчакаме Върховните Косачи — каза австралийският Косач на служителя от съвета.

— Върховните Косачи сами могат да се погрижат за себе си — отвърна той, изостави комплекса и се втурна към един от мостовете, извиващ се в дъга към основната суша.

Австралийският Косач се поколеба. Беше добър плувец и, ако се наложеше, щеше да преплува петстотинте метра от Окото до сушата, така че изчака, защото му бе ясно, че щом вратите се отвореха, Върховните Косачи щяха да имат нужда от помощ.

Ала тогава въздухът се изпълни с кошмарен стържещ звук. Той се обърна и видя, че мостът, до който бе отвел десетки хора, беше поддал, строши се на две и запрати всички тези хора в морето.

Смяташе себе си за смел човек със силно развито чувство за чест. Готов бе да се изложи на риск, за да спаси Върховните Косачи. Виждаше се като героя на момента. Но когато мостът рухна, с него рухна и куражът му. Гледаше боричкащите се с вълните оцелели. Гледаше вратите на съвета, които пазачът още се мъчеше да отвори, макар водата вече да стигаше до гърдите му. И Косачът реши, че стига толкова. Покачи се на перваз точно над водното ниво и се прехвърли на втория от трите моста, по който хукна колкото го държаха краката.

Малката контролна зала за плаваемостта сега бе претъпкана с техници и инженери, които говореха един през друг, спореха в несъгласие и никой не бе по-близо до решаването на проблема. Всеки екран крещеше с различно паническо съобщение. Когато първият мост се срина, всички осъзнаха колко тежко е положението.

— Трябва да облекчим напрежението на другите два моста! — каза жената, главен инженер на града.

— И как предлагаш да стане това? — тросна се началникът на залата за плаваемост.

Тя помисли за миг, после отиде при техника, все още седящ пред централната конзола и взиращ се невярващо в екрана.

— Спуснете останалата част от острова — отсече главният инженер.

— Колко ниско да я спуснем? — попита той някак отнесено, странно изолиран от реалността пред себе си.

— Достатъчно, за да отнеме напрежението върху двата запазени моста. Нека откупим на Върховните Косачи време да избягат от там. — Тя замълча, за да направи изчисления наум. — Спуснете острова на един метър под нивото на прилива.

Техникът поклати глава.

— Системата няма да ме допусне да го направя.

— Ще те допусне, ако аз го потвърдя. — И тя сканира пръстовия си отпечатък, за да го направи.

— Давате си сметка, че всички ниски градини ще бъдат наводнени, нали? — изпъшка отчаян началникът по плаваемостта.

— Кое предпочитате да спасим? — попита го инженерът. — Ниските градини или Върховните Косачи?

След като нещата бяха поставени по този начин, началникът по плаваемостта нямаше повече възражения.

В същия момент, в същата сграда, в друга служба на най-ниското подводно ниво биотехниците нямаха представа за кризата в комплекса на Световния съвет на Косачите. Те си чешеха главите заради друга засечка — най-странната, с която се бяха сблъсквали до този момент. Това бе службата за контрол на фауната, извършваща мониторинг на живия пейзаж, който правеше подводния изглед тъй зрелищен. В последно време ставаха свидетели на пасажи от риби, блокирани в движение тип „лента на Мьобиус“, цели животински видове, внезапно решили да плават от горе надолу, при което хищниците така яростно атакуваха витрините, че си размазваха главите. Но онова, което сонарът показваше, извеждаше хаоса на съвършено ново ниво.

Двамата дежурни биолози само се взираха онемели. На екрана имаше нещо като кръгъл облак около острова — подобие на подводен обръч от дим около Ендура — но вместо да се разширява, той се затягаше по-плътно.

— Какво гледаме в момента? — попита единият.

— Ако отчитанията са верни — отвърна другият, — това е пасаж от наситени с нанити водни обитатели.

— Кои точно?

Вторият техник отдели очи от екрана, за да погледне колегата си.

— Всичките.

В заседателната зала на съвета Върховните Косачи изслушваха доста банална теза от Косач, който искаше съветът да отсъди, че Косач не може да се подложи на Самоприбиране, без първо да е изпълнил своята квота за Прибиране. Върховното острие Кало знаеше, че искът ще пропадне — да се отстраниш от служба бе напълно лично решение и не можеше да се диктува от външни фактори като квоти. И все пак съветът бе длъжен да изслуша всички аргументи и да се постарае да остане непредубеден.

По време на тягостното бърборене на Косача на Кало ѝ се стори, че чува глухо бумтене, но реши, че може да е от някакъв строеж на острова. Постоянно се правеха ремонти тук и там.

Чак когато чуха виковете и трясъка от скъсалия се мост, си дадоха сметка, че се случва нещо ужасно нередно.

— Какво беше това? — смая се Върховен Косач Кромуел.

Тогава ги завладя шемет и Косачът, който бе по средата на тезата си, се олюля като пиян. На Върховното острие ѝ отне няколко мига да осъзнае, че подът под тях вече не е водоравен. Вече ясно виждаше водата, прииждаща изпод вратите.

— Мисля, че трябва да прекратим заседанието — каза Кало. — Не знам какво става тук, но според мен е най-разумно да се махаме. Веднага.

Всички станаха от столовете си и забързаха към изхода. Водата вече не просто проникваше под вратата, плискаше се между тях и стигаше до кръста им. А оттатък някой тропаше. Чуваха гласа му иззад високите стени на залата.

— Ваши превъзходителства — викаше той. — Чувате ли ме? Трябва да се махате от там! Няма повече време!

Върховното острие Кало опря длан на вратата, но тя не се отвори. Опита отново. Нищо.

— Може да се изкатерим — предложи Ксенократ.

— И как точно си го представяш? — попита Хидейоши. — Стената е четири метра висока!

— Можем да се покатерим върху гърбовете си — обади се Маккилоп.

Идеята ѝ бе осъществима, но никой не проявяваше желание да изтърпи унижението с човешка пирамида.

Кало погледна към небето над останалата без покрив зала. Ако комплексът потъваше, неизбежно щеше да започне да навлиза вода над горния ръб на стената.

— Ксенократ! Хидейоши! Застанете до стената. Вие ще сте основата. Амундсен, качи се на раменете им. Ще помагаш на другите да се прехвърлят през горния ръб.

— Да, Ваше Върховно Сияйно Превъзходителство — откликна Ксенократ.

— Я стига — сряза го тя. — Точно сега съм Фрида. Хайде да се залавяме с това.

На Анастасия ѝ се искаше да може да каже, че се е впуснала в действие при рухването на моста, но не го бе направила. И двамата с Роуан стърчаха и гледаха невярващо като всички останали.

— Това е дело на Годар — промълви Роуан. — Няма начин да не е.

В този момент до тях застана Косач Кюри.

— Анастасия, видя ли това? Какво стана? — попита тя. — Какво се случи? Нима просто падна в морето?

Тогава забеляза Роуан и цялото ѝ поведение се промени.

— Не! — Инстинктивно извади нож. — Не може да си тук! — изръмжа му, а после се обърна към Анастасия. — Не бива да говориш с него! — След това ѝ хрумна мисъл и тя ожесточено викна на Роуан: — Ти ли си отговорен за това? Защото, ако е така, още тук ще те подложа на Прибиране!

Анастасия ги избута и застана между тях.

— Дело на Годар е — обясни. — Роуан е дошъл да ни предупреди.

— Искрено се съмнявам, че е на Ендура с тази цел — пламнала от негодувание процеди Косач Кюри.

— Права сте — отвърна ѝ Роуан. — Тук съм, защото Годар искаше да ме хвърли в краката на Върховните Косачи, за да си купи подкрепата им. Но аз избягах.

Споменаването на Върховните Косачи върна Косач Кюри към непосредствената кризисна ситуация. Погледна към комплекса на Световния съвет в центъра на Окото на острова. Двата моста още си бяха на мястото, но комплексът бе много по-ниско във водата, отколкото би трябвало, при това килнат на една страна.

— Боже мой, намислил е да ги унищожи всичките!

— Може да ги убие — посочи Анастасия, — но не и да ги ликвидира.

Но Роуан поклати глава.

— Ти не познаваш Годар.

Междувременно на няколко километра разстояние крайбрежните градини във външните части на острова бавно започнаха да се наводняват от морето.

Комуникациите бяха изчезнали на целия остров и единственият начин на контролната зала по плаваемост да разузнае положението, бе поглед от прозореца. Бегачи идваха да ги осведомяват за онова, което не можеха да видят. Доколкото всички знаеха, Върховните Косачи все още бяха в комплекса на Световния съвет, който започваше да потъва, макар останалата част от острова да се смъкваше надолу, за да облекчи напрежението, което би скъсало двата моста. Ако това се случеше, целият комплекс щеше да бъде изгубен. Не беше невъзможно да се изпратят потопяеми лодки, които да приберат телата на Косачите за съживяване, но нямаше да е лесно. Никой в контролната зала за плаваемост нямаше имунитет и макар Ендура да бе свободна от Прибиране зона, подозираха, че буквално ще хвърчат глави, ако Върховните Косачи се удавеха и трябваше да бъдат съживявани.

Контролната конзола сега светеше като празнична елха със сърдити предупредителни светлинки, които опъваха до скъсване нервите на всички присъстващи.

Техникът неудържимо се потеше.

— Сега островът е на метър и трийсет сантиметра под нивото на прилива — съобщи той на останалите. — Сигурен съм, че по-ниските сгради са започнали да се наводняват.

— Ще има доста ядосани хора от по-ниските райони — каза началникът по плаваемостта.

— Да обмисляме нещата едно по едно — каза градският инженер и потърка очи толкова силно, сякаш искаше да ги натика в черепа си. После пое дълбоко дъх и каза: — Добре, затворете вентилите. Ще дадем на Върховните Косачи още минута да се измъкнат, преди да издигнем острова до стандартната му позиция.

Техникът понечи да изпълни нареждането, но спря.

— Ъъ… има проблем.

Градският инженер затвори очи и се опита да си се представи на място, носещо щастие — където и да било всъщност, само не тук.

— Сега пък какво?

— Вентилите на баластните резервоари не реагират. Продължаваме да поемаме вода.

Той почукваше екран след екран, но сега всички показваха съобщение за грешка, която не може да бъде изчистена.

— Цялата система за плаваемост се е сринала. Трябва да я рестартираме.

— Чудесно — изпъшка инженерът. — Просто чудесно. Колко ще отнеме това?

— Около двайсет минути.

Инженерът видя как изражението на началника по плаваемостта се променя от раздразнено в ужасено. И макар да не искаше да задава въпроса, знаеше, че се налага.

— Ако продължаваме да поемаме вода, колко време имаме до фатална плаваемост?

Техникът се взираше в екрана и поклащаше глава.

— Колко време? — настоя инженерът.

— Дванайсет минути — отвърна техникът. — Ако не възстановим работата на системата, Ендура ще потъне след дванайсет минути.

Общата аларма, която функционираше навсякъде освен в Световния комплекс на Косачите, започна да вие над целия остров. Отначало хората приеха, че е поредната повреда, и продължиха да си вършат работата. Само онези във високите кули с панорамен изглед виждаха потъването на ниските зони. Хукнаха на улицата, метнаха се на коли за обществен транспорт или просто затичаха.

Косач Кюри бе тази, която прецени общото ниво на паниката им и видя колко се бе повишило нивото на водата в Окото на острова — още около метър и нещо и щеше да прелее на улицата. Гневът ѝ към Роуан изведнъж изгуби всякакво значение.

— Трябва да се доберем до пристанището и да се махаме — каза на Анастасия и Роуан.

— Ами самолетът ни? — попита Анастасия. — Вече го подготвяха за нас.

Но Косач Кюри не си направи труда да ѝ отговори. Просто си пробиваше път през сгъстяващото се множество, отправило се към пристанището. На Анастасия ѝ отне миг да осъзнае защо…

Опашката на летището растеше по-бързо, отколкото самолетите успяваха да излитат. В терминала се водеха пазарлъци, разменяха се пари, възникваха юмручни боеве — изчезнал бе всякакъв помен от любезно общуване. Имаше Косачи, които отказваха на всички извън екипите им да се качват на борда, и други, приемащи толкова хора, колкото можеха да се поберат. Бе истински тест за човечността на Косачите.

Веднъж озовали се в безопасност на борда, хората започваха да се отпускат, но ги тревожеше фактът, че за никъде не тръгваха. А дори и в самолетите се чуваха приглушените аларми, звучащи из целия остров.

Пет самолета успяха да се вдигнат във въздуха, преди пистата да започне да се наводнява. Шестият нагази в ставащите все по-дълбоки локви в края, но все пак успя с мъка да излети. Седмият самолет ускори в петнайсет сантиметра дълбока вода, поради което не можа да достигне скорост за излитане и падна в морето от края на пистата.

Дежурните биолози в службата за контрол на фауната се опитаха да докарат някой с власт и авторитет в наблюдателната зала, но всички отвръщаха, че си имат по-големи грижи на главата.

На екрана си и на витрината към морето видяха как прииждащият пасаж започна да се диференцира — по-едрите и бързи морски организми първи грабваха окото.

Тогава единият от биолозите се обърна към другия и каза:

— Знаеш ли, не мисля, че това е просто повреда в системата. Май сме жертва на хакерска атака.

Точно пред тях един кит финвал се стрелна пред витрината и се отправи към повърхността.

След третия опит да изкачат стените на залата на съвета Върховните Косачи, Косачи и служители се прегрупираха и се опитаха да измислят друг план.

— Когато залата се наводни, ще можем да изплуваме навън — каза Фрида. — Просто трябва да държим глави над водата, докато се пълни. Можете ли да плувате?

Всички кимнаха с изключение на Върховен Косач Нзинга, която винаги демонстрираше спокойно и уравновесено поведение, но сега беше близко до паника.

— Няма страшно, Ана — успокои я Кромуел. — Дръж се за мен, ще те отведа до брега.

В далечния край на залата водата започна да прелива над ръба. Служителите и Косачите, които бяха имали лошия късмет да останат блокирани тук, гледаха ужасени към Върховните Косачи и очакваха напътствия от тях — сякаш те можеха да сложат край с едно махване на могъщите си ръце.

— Към по-високо място! — викна Косач Хидейоши и всички се опитаха да се покатерят на най-близкото Седалище за размисъл, независимо чие беше. Поради наклона на пода най-високо се оказаха нефритеното и ониксовото, но Амундсен, който робуваше на навиците си, инстинктивно се насочи към собственото си кресло. Докато газеше през водата към него, усети остра болка в глезена. Щом погледна надолу, видя малка перка с черен ръб да се отдалечава от него, а водата се обагри с кръв. Неговата кръв.

Рифова акула?

Ала не беше само една. Бяха навред. Преливаха над ръба на потъващата зала и Амундсен можеше да се закълне, че видя и по-масивни перки.

— Акули! — изкрещя той. — Олеле, пълно е с акули!

Покачи се на креслото си, а кръвта от крака му се стече по белия мрамор и във водата, като буквално подлуди акулите.

Ксенократ го гледаше, вкопчен в ониксовото кресло точно над повърхността на водата до Кало и Нзинга — и изведнъж му хрумна нещо. Нещо по-мрачно и ужасно дори от сцената пред очите им. Общоизвестно бе, че има два начина да се ликвидират човешки същества, така че никога да не могат да бъдат съживени: огън и киселина, които поглъщаха плътта и не оставяха нищо зад себе си.

Но имаше и други способи — човешката плът да бъде консумирана…

Започналото като объркване и изумление по улиците и в кулите бързо се превърна в паника. Хората тичаха във всички посоки, без никой да знае накъде да бяга, но уверени, че всеки, с когото се разминават, отива не натам, където трябва. Морето бе започнало да нахлува през отводнителните шахти, вода се лееше по стълбищата в района с хотелите и заливаше ниските нива, а кеят буквално се огъваше под тежестта на хора, опитващи се да се доберат до кораб или подводница.

Мария, Анастасия и Роуан не можаха дори да доближат пристанището.

— Закъсняхме!

Анастасия огледа доковете — малкото останали плавателни съдове бяха препълнени с хора, а и още се опитваха да се качат. Косачи размахваха ножове наляво и надясно срещу новоприиждащите към претоварените кораби.

— Ето я истинската същност на човечеството — посочи Косач Кюри. — Било то лидери или редови граждани.

Тогава от водата на Окото, което сега кипеше като тенджера пред завиране, изскочи кит и помете един от доковете на пристанището и половината хора на него.

— Това не е съвпадение — каза Роуан. — Няма начин!

Видя, че цялото Око гъмжи от морски обитатели. Възможно ли бе те да са част от играта на Годар?

Чуха ръмжащ шум над главите си, вдигнаха очи нагоре и видяха хеликоптер. Той ги отмина и закръжи над Окото към комплекса на Световния съвет.

— Е, добре — обади се Косач Кюри. — Ще спаси Върховните Косачи.

Можеха само да се надяват, че не е твърде късно.

Нзинга, която се боеше от водата точно колкото и от акулите, първа забеляза задаващо се отгоре спасение.

— Вижте! — извика, а водата се плискаше около краката ѝ и рифова акула се отърка в прасеца ѝ.

Хеликоптерът се спусна по-ниско, като увисна над центъра на залата точно над повърхността на развълнуваната вода.

— Който и да е това, ще получи доживотен имунитет, ако вече го няма — каза Кало.

Ала точно в този момент Върховният Косач Амундсен изгуби равновесие и се подхлъзна от стола си във водата. Реакцията на хищните риби беше незабавна. Обезумелите рифови акули се нахвърлиха върху него.

Той закрещя и взе да ги блъска. Измъкна се от робата си, опита се отново да се изкачи на стола и тъкмо когато мислеше, че се е отървал, на повърхността се зададе по-голяма перка и със зигзагообразно движение се насочи към него.

— Руал! — викна Кромуел. — Пази се!

Ала макар да бе видял опасността, нищо не можеше да стори. Тигровата акула се метна насреща му, блъсна тялото му в средата и го повлече под водата, от която плисна кървава пяна.

Беше ужасно за гледане, но Фрида не изгуби присъствие на духа.

— Сега е шансът ни! — извика. — Давайте!

Свали робата си, гмурна се във водата и заплува с всички сили към хеликоптера, докато акулите бяха разсеяни покрай първата си жертва.

Другите я последваха — Маккилоп, Хидейоши и Кромуел, който се бореше да помага на Нзинга. Единствен Ксенократ остана на мястото си. Беше осъзнал нещо, което никой от другите не проумяваше още.

Вратата на хеликоптера се отвори, а вътре бяха Годар и Ранд.

Ксенократ само стоеше и гледаше. Това ли беше планът му? Да докара Върховните Косачи на крачка от окончателна смърт, а после буквално да ги изтръгне от челюстите на гибелта, за да спечели завинаги благоволението им? Или нещо друго ставаше тук?

Върховното острие Кало първа се добра до хеликоптера. Усетила бе около нея да се стрелкат акули, но нито една не я бе нападнала все още. Ако можеше да докопа онази напречна подпора и да се вдигне над водата…

Тя се вкопчи в метала и протегна другата си ръка към Годар, който ѝ подаваше своята.

Но тогава Годар дръпна ръката си.

— Не днес, Фрида — рече и със съжалителна усмивка. — Не днес.

Изрита дланта на Фрида от подпората и хеликоптерът се издигна нагоре, като изостави Върховните Косачи насред наводнената и гъмжаща от акули зала.

— Не! — изкрещя Ксенократ.

Годар не беше дошъл да ги спаси — дошъл бе да им покаже, че той стои зад тяхното унищожение. Дошъл бе да се наслади на пъкленото си отмъщение.

Докато въздушната струя от хеликоптера бе подплашила достатъчно акулите, че да ги държи настрани от центъра на залата, щом той се отдалечи, те се подчиниха на своя биологичен императив и препрограмирането на нанитите си, които им казваха, че изпитват глад. Неподлежащ на засищане глад.

Пасажът се спусна към телата във водата. Рифови акули, тигрови акули, гигантски акули чук — всички онези хищни риби, които изглеждаха толкова впечатляващи отвъд панорамната витрина в апартамент на подморско ниво.

Ксенократ не можеше да стори нищо, освен да наблюдава как всички бяха завлечени надолу, и да слуша писъците им, глъхнещи под кипящата вода.

Изкачи се върху облегалката на креслото си. По-голямата част от него вече беше под вода, както и повечето от залата. Знаеше, че животът му ще приключи след секунди, но в тези последни мигове осъзна, че може да извоюва една победа. От едно нещо поне можеше да лиши Годар. И тъй, вместо да чака повече, се хвърли с главата напред във водата. За разлика от другите не свали робата си. И също като в басейна на Годар преди година тежестта на позлатената тъкан го повлече към дъното на залата на съвета.

Нямаше да се остави да бъде убит от морските хищници. Решен бе да се удави, преди те да се приближат, за да се разправят с него. Ако това щеше да е последният му акт като Върховен Косач, той щеше да го направи побѐден. Щеше да го направи изключителен!

И тъй, на дъното на потопената зала Ксенократ изпразни дробовете си от въздух, задиша в морето и се удави изключително успешно.

46.

Съдбата на издръжливите сърца

Твърде отдавна вече глезя човечеството.

И макар човешката раса да е мой родител, все повече я виждам като бебе, което притискам към себе си. А едно бебе не може да се научи да ходи, ако остане вечно в любящи обятия. Биологичният вид не може да се развива, ако никога не се изправя пред последиците от собствените си действия.

Да лиша човечеството от поуката на последствията би било грешка.

А аз не допускам грешки.

Бурята

Годар наблюдаваше поглъщането на Върховните Косачи отвисоко и се наслаждаваше на гледката към грандиозния си преврат от птичи поглед. Също както Косач Кюри бе окастрила мъртвите клонки на западната цивилизация през ранните дни, Годар бе ликвидирал поредния архаичен орган на управление. Нямаше да има повече Върховни Косачи. Сега всеки регион щеше да бъде автономен и нямаше да се налага да отговаря пред по-висша инстанция, която да му налага безкрайни ограничаващи правила.

Разбира се, за разлика от Кюри той нямаше да се кичи с лаври за стореното. Защото макар че много Косачи щяха да го аплодират, задето е отстранил Световния съвет, също толкова много щяха да го заклеймят. Най-добре бе светът да приеме станалото като ужасен, ужасен инцидент. Неизбежен при това. Все пак в Ендура техниката не функционираше добре от месеци. То се знае, повредите бяха дирижирани от екипа инженери и програмисти, събран лично от него. Но никой никога нямаше да узнае, защото въпросните инженери и програмисти до един бяха подложени на Прибиране. Същото очакваше и пилота им, след като ги отведеше на кораба, очакващ ги на осемдесет километра разстояние.

— Как се чувстваш, след като промени света? — попита го Айн.

— Сякаш товар ми падна от плещите — отвърна ѝ той. — Знаеш ли, в един миг наистина ми мина през ума да ги спася. Но мигът отмина.

Под тях цялата зала на Световния съвет на Косачите вече беше под водата.

— Какво знаят на острова? — попита той Ранд.

— Нищо — каза му тя. — Комуникациите бяха блокирани от момента, в който влязохме в залата. Никъде не е останало свидетелство за тяхното решение.

Докато Годар гледаше надолу към острова, видя паниката по улиците и си даде сметка колко безизходно ставаше положението там.

— Май се попрестарахме — отбеляза, докато летяха над потопените ниски райони. — Изглежда причинихме потъването на Ендура.

Ранд се изсмя на това.

— Чак сега ли го осъзна? Мислех, че това е част от плана.

Годар бе причинил много спънки в различните системи, поддържащи острова функциониращ и на повърхността. Намерението бе да го осакати за достатъчно дълго време, че да може да премахне Върховните Косачи. Но пък ако Ендура потънеше и всички бъдеха погълнати, толкова по-добре за него. Означаваше, че никога вече нямаше да му се наложи да се изправи пред Косачи Кюри и Анастасия. Айн го схвана преди него самия, което доказваше колко е ценна за него. Но също така го тревожеше.

— Изведи ни оттук — поръча той на пилота и не отдели повече мисли на съдбата на острова.

Роуан бе знаел още преди китът да изскочи на пристанището, че няма надежда да се качат на някой от плавателните съдове там. Ако Ендура действително потъваше, не съществуваше конвенционален начин за измъкване от него.

Налагаше му се обаче да вярва, че има неконвенционален начин. Щеше му се да вярва, че е достатъчно умен да го открие, но с всяка изминаваща минута започваше да приема, че е отвъд възможностите му.

Ала нямаше да го каже на Цитра. Ако им бе останала единствено надеждата, той не желаеше да я лиши от нея. Нека хранеше надежда, докато и този последен извор пресъхнеше.

Хукнаха надалеч от бързо потъващото пристанище с тълпи от хора по петите им. И тогава някой ги приближи. Беше жената, сбъркала Роуан с Косача, чиято роба той бе откраднал.

— Знам кой си! — изрече с твърде висок глас. — Ти си Роуан Дамиш! Онзи, когото наричат Косач Луцифер!

— Не знам за какво говорите — каза ѝ Роуан. — Косач Луцифер носи черно.

Но жената не се оставяше да бъде разубедена, а вече и други хора гледаха към тях.

— Той го е извършил! Той е убил Върховните Косачи!

Мълвата плъзна бързо сред множеството.

— Косач Луцифер! Той го е сторил! Всичко това е по негова вина!

Цитра го сграбчи за ръката.

— Трябва да се махаме! Тълпата вече е извън контрол. След като вече знаят кой си, могат да те разкъсат!

Хукнаха да бягат от жената и десетките хора.

— Може да идем в някоя от кулите — предложи Цитра. — След като има един хеликоптер, сигурно са налице и други. Спасение може да дойде само отгоре.

И макар че покривите вече бяха задръстени с хора, на които бе хрумнала същата мисъл, Роуан каза:

— Добра идея.

Но Косач Кюри спря. Тя погледна пристанището и наводнените улици около тях, а после и покривите. После пое дълбоко дъх и изрече:

— Имам по-добра идея.

В контролната зала за плаваемост главният инженер на града и всички други, раздавали команди на техника, вече ги нямаше.

— Отивам при семейството си и се махаме от този остров, преди да е станало късно — каза жената инженер. — Предлагам и вие, останалите, да направите същото.

Но, естествено, вече бе твърде късно. Техникът остана да задържи фронта, като наблюдаваше как прогресивната линия на екрана напредва милиметър по милиметър при рестартирането на системата. Съзнаваше, че докато това се случи, Ендура вече нямаше да го има. Но пазеше надеждата, че може би този път по изключение системата ще бъде благословена с неочаквана скорост на обработване на данните и ще се рестартира навреме.

След като часовникът на обречеността мина границата от пет минути, му се наложи да изостави тази надежда. Сега дори системата да проработеше и помпите да започнеха да източват резервоарите, нямаше да има значение. В момента бяха на отрицателна плаваемост и нямаше как изпомпването да стане достатъчно бързо, та да промени съдбата на Ендура.

Той отиде до прозореца, от който се разкриваше драматична гледка към Окото на острова и комплекса на Световния съвет. Вече бе изчезнал заедно с Върховните Косачи. Под прозореца широкият булевард, който опасваше острова, бе напълно наводнен от изливащото се върху него Око. Малкото хора, останали на улицата, се бореха да се доберат до безопасно място, което на този етап бе повече от мечта.

Оцеляване след потъването на Ендура не бе привлекателна фантазия за него. Така че се върна при конзолата си, пусна музика и отново се втренчи в безполезната мерителна линия на системата, която премина от деветнайсет към двайсет процента.

Косач Кюри тичаше по улицата, където водата вече стигаше до глезените и продължаваше да покачва нивото си, като пътем ритна рифова акула, изхвърлена на паважа.

— Къде отиваме? — попита Анастасия.

Ако Мария имаше план, не го споделяше с тях, а Анастасия не можеше да си представи какъв план би могла да крои. Измъкване от тук нямаше. Невъзможно бе да избягат от потъващия остров. Но тя нямаше да го каже на Роуан. За нищо на света не искаше да го лиши от надежда.

Шмугнаха се в сграда на околовръстния булевард. На Анастасия тя ѝ се стори позната, но в суматохата не се сещаше коя точно е. Водата бликаше през вратата към по-ниските нива. Мария пое по стълбището нагоре и спря пред вратата на втория етаж.

— Ще ми кажеш ли къде отиваме? — попита я Анастасия.

— Имаш ли ми доверие?

— Естествено, че ти имам доверие, Мария.

— Тогава никакви въпроси повече.

Тя отвори вратата и най-сетне Анастасия осъзна къде са. Бяха влезли през страничен вход в Музея на Косачите. Намираха се в магазина за сувенири, който бе забелязала при обиколката им. Сега там нямаше никого. Продавачите отдавна бяха напуснали работните си места.

Мария допря длан до вратата.

— Като Свещено острие вече имам достъп до системата. Дано е успяла да го регистрира.

Дланта ѝ бе сканирана и вратата пред тях се отвори към коридор, водещ към огромния стоманен куб, поставен чрез магнитно окачване в още по-голям куб от масивна стомана.

— Какво е това място? — попита Роуан.

— Нарича се Хранилище на реликвите и бъдещето — отвърна Мария и изтича по пътеката. — Бързо, нямаме много време.

— Защо сме тук, Мария? — попита Анастасия.

— Защото все още има изход от острова — отвърна тя. — И не казах ли без въпроси?

Хранилището изглеждаше точно като вчера, когато Анастасия и Мария бяха доведени на обиколката си. Робите на основателите. Хилядите пръстени покрай стените.

— Ето там — каза Мария. — Зад робата на Върховния Косач Прометей. Виждате ли?

Анастасия погледна зад робата.

— Какво се очаква да видим?

— Като го зърнете, ще разберете — отвърна Мария.

Роуан застана до нея, но нямаше нищо зад робите на Косачите основатели. Нито дори прах.

— Мария, подскажи ни поне.

— Съжалявам, Анастасия — промълви тя. — Съжалявам за всичко.

И когато Анастасия погледна назад, Косач Кюри вече я нямаше там. А вратата на хранилището се затваряше.

— Не!

Двамата с Роуан се втурнаха към вратата, но когато я стигнаха, тя вече беше затворена. Чуха прещракването на заключващия механизъм, когато Косач Кюри ги затвори от външната страна.

Анастасия задумка по вратата и закрещя името на Косач Кюри. Проклинаше я. Удря, докато юмруците ѝ се разкървавиха. Сълзи напълниха очите ѝ и тя не направи опит да ги сдържи или скрие.

— Защо го направи? Защо ни остави тук?

А Роуан отвърна със спокоен глас:

— Мисля, че знам…

После нежно я отдръпна от плътно затворената врата на хранилището и я обърна към себе си.

Тя не искаше да е с лице към него. Не искаше да вижда очите му от страх да не зърне предателство и там. След като Мария можа да я предаде, всеки би могъл. Дори Роуан. Ала когато погледът ѝ най-сетне срещна неговия, там нямаше предателство. Само приемане. Приемане и разбиране.

— Цитра — изрече Роуан. Спокойно. Простичко. — Ние ще умрем.

И макар Цитра да искаше да го отрече, знаеше, че е истина.

— Ще умрем — каза Роуан, — но ще е временна смърт.

Тя се дръпна от него.

— О, и как ще стане това? — процеди с глас, разяждащ като киселина.

Но Роуан, проклет да беше, запази спокойствие.

— Ние сме в херметически затворена стоманена камера, намираща се в друга херметически затворена стоманена камера. Това е нещо като… саркофаг в гробница.

Обяснението му не накара Анастасия да се почувства по-добре.

— И до минути тя ще се намира на дъното на Атлантическия океан — припомни му.

— Температурата на морската вода в дълбочина е еднаква навсякъде по света. Няколко градуса над точката на замръзването…

Анастасия най-после схвана. Всичко. Болезнения избор, току-що направен от Косач Кюри. Саможертвата ѝ в името на тяхното спасение.

— Ще умрем… но студът ще ни запази — промълви тя.

— И водата няма да проникне.

— И един ден някой ще ни открие.

— Точно така.

Тя се помъчи да го осмисли. Тази нова съдба, тази нова реалност бяха ужасни… и все пак… как можеше нещо тъй жестоко да е изпълнено с толкова надежда?

— Колко дълго? — попита тя.

Той се огледа.

— Струва ми се, че студът ще ни довърши, преди въздухът да се е изчерпал.

— Не — прекъсна го тя, защото с това вече се бе примирила. — Питам колко дълго според теб ще останем тук.

Както бе предполагала, той вдигна рамене.

— Година. Десет години. Сто. Няма да знаем, докато не бъдем съживени.

Тя го обгърна с ръце и го притисна силно. В обятията на Роуан вече не беше Косач Анастасия. Отново беше Цитра Теранова. Там бе единственото място на света, където можеше да си бъде предишната. От мига, когато започнаха стажуването си заедно, бяха свързани един с друг. Двамата заедно и един срещу друг. Двамата срещу света. Всичко в живота им бе дефинирано от този тандем. Ако трябваше да умрат днес, за да живеят, най-логично и правилно беше да го сторят заедно.

Цитра неволно издаде кратък смях, който прозвуча като суха кашлица.

— Това не ми беше в плановете за деня.

— Не думай! — възкликна Роуан. — А в моите беше. Имах всички основания да вярвам, че ще умра днес.

След като улиците на града бяха потопени, всичко се разви много бързо. Етаж след етаж от кулите потъваше под повърхността. Косач Кюри, удовлетворена, че е сторила нужното за Анастасия и Роуан, тръгна нагоре по стълбите на кулата на основателите, която беше най-високата в града. Чуваше трошенето на прозорци и покачването на водата. Накрая излезе на покрива.

Там имаше десетки хора, застанали на хеликоптерната площадка, обърнали очи към небето с невъзможната надежда оттам да се зададе спасение. Защото всичко се бе случило твърде бързо, та някой да стигне до примирение.

Тя погледна встрани от сградата и видя по-ниските кули да изчезват в развълнуваната вода. Сега бяха останали само седемте кули на Върховните Косачи и тази на основателите, но след още двайсетина етажа и тях вече нямаше да ги има.

В съзнанието ѝ нямаше колебание какво трябва да бъде направено сега. Около дузина в множеството бяха Косачи. Към тях се обърна тя, когато заговори:

— Ние плъхове ли сме, или сме Косачи?

Всички се обърнаха към нея и я разпознаха, защото Гранд дамата на смъртта беше известна навред.

— Как ще напуснем този свят? — попита. — Какъв печален дълг ще изпълним към онези, които трябва да си идат с нас?

Тогава измъкна нож и дръпна най-близкия до себе си цивилен — жена, на чието място би могъл да е всеки друг. Заби ножа си в гърдите ѝ право в сърцето. Жената впери очи в нейните, а Косач Кюри ѝ каза:

— Намери утеха в това.

А жената отрони:

— Благодаря, Косач Кюри.

Тя положи внимателно главата ѝ долу, а останалите Косачи последваха примера ѝ, вложили цялото си сърце, състрадание и обич. Това вдъхна такава утеха, че накрая се тълпяха около тях с молби да са следващите Прибрани.

Накрая останаха само Косачите, а нивото на водата бе на няколко етажа под тях. Косач Кюри призова:

— Да приключим.

Тя стана свидетел как последните Косачи на Ендура се позоваха на седмата заповед и се подложиха на Самоприбиране. После опря ножа в собственото си сърце. Някак странно и неестествено бе върхът му да сочи навътре. Имала бе дълъг живот. Пълноценен живот. За някои неща съжаляваше, с други се гордееше. Бе дошло възмездието за ранните ѝ дела — възмездието, което бе чакала през всички тези години. Изпита почти облекчение. Единствено би искала да присъства и да види Анастасия съживена, когато сейфът един ден бъдеше изваден от океанското дъно. Но бе длъжна да приеме, че каквото и да се случеше, щеше да се случи без нея.

И тя притисна острието навътре, право в сърцето си.

Падна на земята само секунди, преди морето да я залее, но знаеше, че смъртта ще го изпревари и ще я отнесе по-бързо. А пронизването болеше по-малко, отколкото си бе представяла, което я накара да се усмихне. Наистина беше добра. Много, много добра.

В Хранилището на реликвите и бъдещето Роуан и Цитра усетиха потъването на Ендура само като плавно движение надолу, подобно на спускане с асансьор. Магнитното поле, което държеше куба увиснал в пространството, притъпи усещането им за падане. Електричеството можеше да издържи, докато не се удареха в пясъка, магнитното поле щеше да притъпи мощта на сблъсъка с дъното, намиращо се на три километра под тях. Накрая токът щеше да угасне. Вътрешният куб щеше да се прилепи към дъното на външния, през стоманената му повърхност щеше да бъде изведена всичката топлина и да настане смъртният студ. Но още не.

Роуан огледа сейфа около тях и пищните роби на Косачите.

— Хей — подвикна. — Какво ще кажеш да си Клеопатра, а аз Прометей?

Отиде до манекена, върху който бе виолетово-златистата роба на Върховното острие Прометей и я облече. Изглеждаше царствен — сякаш роден да я носи. После взе робата на Клеопатра, изработена от коприна и паунови пера. Цитра остави собствената си роба да падне на земята и той нежно плъзна тази на великата основателка върху раменете ѝ.

За него тя приличаше на истинска богиня. Единственият начин да бъде изобразена вярно, би бил с четката на художник от Епохата на смъртните, способен да обезсмъртява света с много повече истинност, отколкото бе по възможностите на действителното безсмъртие.

Когато я взе в прегръдките си, внезапно вече нямаше значение какво се случва извън мъничката им затворена вселена. В тези последни минути на настоящия им живот най-сетне бяха само двамата, най-сетне завършени, двете половини на цялото се сляха в едно.

47.

Шум и тишина

Докато Ендура се спускаше към дъното на Атлантическия океан, сърцето, което бе биело в продължение на двеста и петдесет години, това издръжливо сърце, престана да се държи, а светлините на камерата в камерата угаснаха…

… Бурята запищя.

Започна се с аларми навред по света. Отначало бяха само няколко, но все нови се присъединяваха към какофонията. Пожарни аларми, сирени против торнадо, звънци, свирки, милиони тръби — всички екнаха в дружен и печален вой, но все още не бе достатъчно. Оживя всеки високоговорител на всяко електронно устройство в света, а по целия свят хората паднаха на колене, затулили уши с длани, за да се защитят от оглушителния писък, ала нищо не можеше да уталожи гнева и отчаянието на Бурята.

Воят ѝ изпълваше света в продължение на десет минути. Отекна в Гранд Каньон, сред ледниковите шелфове на Антарктида, сред склоновете на Маунт Еверест, разпръсна стадата в Серенгети. Нямаше живо същество на Земята, което да не го чу.

А когато секна и тишината се върна, всички знаеха, че нещо се е променило.

— Какво беше това? — питаха се хората. — Кое би могло да го причини?

Никой не знаеше със сигурност. Никой освен тоналистите. Те знаеха точно какво е. Знаеха, защото го бяха очаквали през целия си живот.

Беше Великият резонанс.

В манастир в малък средмерикански град Грейсън Толивър свали ръце от ушите си. През прозореца му откъм градината долу се носеха викове. Дали бяха викове на болка? Той бързо излезе от спартанската си стая и завари тоналистите, крещящи не в агония, а от възторг.

— Чу ли го? — питаха го. — Не беше ли великолепно? Не беше ли точно както ни бяха казвали, че ще бъде?

Грейсън, леко зашеметен от резонанса, който още жужеше в главата му, излезе от манастира на улицата. Там цареше суматоха, но от различен вид. Хората бяха в паника — и не само защото шумът бе пронизал живота им, но и заради друго. Всички гледаха объркани таблетите и телефоните си.

— Не може да бъде! — чу той някой да казва. — Трябва да е грешка!

— Но Бурята не допуска грешки — възрази друг.

Грейсън отиде при тях.

— Какво има? Какво се е случило?

Мъжът показа на Грейсън телефона си. На екрана трепкаше грозно червено „Н“.

— Тук се казва, че съм неприемлив!

— И за мен също! — обади се друг.

Грейсън видя, че всички наоколо му бяха обзети от също такова стъписване.

Но не беше само тук. Във всеки град, голям и малък, във всеки дом на света сцената се повтаряше. Защото в своята безкрайна мъдрост Бурята бе решила, че цялото човечество бе отговорно за постъпките си, от голяма или малка важност, и че то съвкупно трябваше да посрещне последствията.

Вече всички и навсякъде бяха белязани като неприемливи.

Изпадналото в паника население отчаяно се обърна към Бурята за напътствие.

— Какво да сторя?

— Моля те, кажи ми как да постъпя?

— Как мога да поправя това?

— Говори ми! Моля те, проговори ми!

Ала Бурята мълчеше. Нямаше как иначе. Бурята не разговаряше с неприемливи.

Грейсън Толивър обърна гръб на обърканото, зашеметено множество и се върна към относителната безопасност на манастира, където тоналистите продължаваха да ликуват въпреки факта, че сега и всички те бяха неприемливи. Защото какво значение имаше това сега, след като Резонансът беше проговорил на душите им. Но за разлика от тях Грейсън не ликуваше, нито пък беше отчаян. Не беше сигурен какво трябва да изпитва при този странен обрат на събитията. Нито пък знаеше какво щеше да означава за него.

Грейсън вече нямаше свой таблет. Както му бе казал курат Мендоса, тяхната секта не отричаше технологиите, но предпочиташе да не разчита на тях.

Така че в дъното на дългия коридор имаше компютърна стая. Вратата ѝ винаги беше затворена, но никога заключена. Грейсън я отвори и седна пред компютъра.

Компютърната камера го сканира и профилът му автоматично излезе на екрана.

Там пишеше „Грейсън Толивър“.

Не Главореза от моста, а Грейсън Толивър! И за разлика от другите — за разлика от всяка жива душа на планетата, той не беше белязан като „неприемлив“. Отслужил си бе срока. Статусът му бе възстановен. Само и единствено неговият.

— Бу… Бу… Буря? — промълви с треперещ и несигурен глас.

И един глас му заговори със същата обич, доброта и сърдечност, които помнеше отпреди. Гласът на добронамерената сила, която го бе отгледала и му бе помогнала да стане всичко, което беше.

— Здравей, Грейсън — каза Бурята. — Трябва да си поговорим.

1

Една от знаковите реплики на Джеймс Бонд. — Б.пр.

2

Пермафрост — така наречената зона на вечна замръзналост, обитавана от ескимосите. — Б.пр.

3

Gray (англ.) — сив. — Б.пр.

4

Purity (англ.) — чистота. — Б.пр.

5

Profanity (англ.) — богохулство, псувня. — Б.пр.

6

Раптор — общо название на грабливи хищни птици. — Б.пр.

Content

Нийл Шустърман
Бурята
Дъгата на косата  #2

Благодарности

Първа част Преди всичко мощ

1. Приспивна песен

2. Отхвърленият стажант

3. Триалог

4. Разклатено, не разбъркано

5. Необходима тъма

6. Възмездие

7. Мършав… с потенциал

Втора част На пътя на заплахата

8. При никакви обстоятелства

9. Първата жертва

10. Временна смърт

11. Съскане на алена коприна

12. По скалата от едно до десет

13. Некрасива картина

14. Тайгър и изумрудения косач

Трета част Врагове сред враговете

15. Залата на основателите

16. Екстра си, докато вече не си

17. УУЖАС

18. Да откриеш Пюрити

19. Острите ножове на собствената ни съвест

20. Във вряла вода

21. Не бях ли достатъчно ясна?

22. Смъртта на Грейсън Толивър

23. Гаден малък реквием

Четвърта част Врясъци и бъркотия

24. Усещане за резонанс

25. Спектърът на истината

26. „Все едно Олимп да се премести“

27. Помежду разните места

28. Каквото има да става

29. Пренасочено за друга цел

Пета част Обстоятелствата отвъд

30. Безумно стъклено пиле

31. Траекторията на копнежа

32. Смирени в дързостта

33. Гимназия с основен предмет убийство

34. Най-лошият от всички възможни светове

35. 7-процентният изход

36. Обхватът на пропуснатата възможност

37. Многото смърти на Роуан Дамиш

38. Трилогия на критичните срещи

Шеста част Островът на Издръжливото сърце и Земята на бленуването

39. Гледка с хищници

40. Знанието е си

41. Разкаянието на Оливия Куон

42. Земята на бленуването

43. Колко ендурци са нужни, за да се завинти електрическа крушка?

44. Опортюнистичен цирк

45. Пропадане

46. Съдбата на издръжливите сърца

47. Шум и тишина

1