Деніел Кіз

Війни Міллігана

© Daniel Keyes, 1994,

© Hemiro Ltd, видання українською мовою, 2018,

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», переклад і художнє оформлення, 2018,

© Перекладено за виданням: Keyes D. The Milligan Wars: A Novel / Daniel Keyes. — London: Hamish Hamilton, 1994. — 432 p.

Переклад з англійської Таїсії Івченко.

Дизайнер обкладинки Оксана Волковська.

* * *

Цю книжку я присвячую тим, хто вижив і живе таємно чи відкрито, а також усім, хто дає їм надію…

Люди всередині

Щоб читачі не плутали імен альтер-особистостей Біллі Міллігана з іншими людьми з його історії, я писатиму їх з малої літери. Нижче наводяться описи їхньої зовнішності, записані з їхніх слів.

Десятка

Першою йде десятка домінантних особистостей, які були відомі психіатрам, юристам, поліції та журналістам на момент першого засідання суду у справі зґвалтування в кінці 1970-х років.

1. Вільям Стенлі Мілліган («Біллі» або «Біллі-М»), 27 років. Першоджерело, або ядро. Пізніше називатиметься «множинний Біллі». Школу не закінчив. Зріст 182 см, вага 86 кг. Очі блакитні. Брюнет.

2. артур, 22 роки. Англієць. Раціональний, беземоційний. Говорить з британським акцентом. Самостійно вивчає фізику, хімію та медицину. Це ним написані листи арабською мовою автору. Непохитний консерватор. Вважає себе капіталістом. Відвертий атеїст. Саме він першим здогадався про існування інших особистостей. Домінує над ними в умовах безпеки: вирішує, хто з «родини» має право контролювати свідомість (тобто «виходити на сцену»). Носить круглі окуляри.

3. рейджен вадасковинич, 23 роки. Хранитель ненависті. Ім’я «рейджен» походить від англійського «rage» + «again», тобто «знов злість». Говорить з помітним слов’янським акцентом. Читає, пише та говорить сербохорватською. Володіє зброєю, майстер з карате, завдяки здатності контролювати потік адреналіну — надзвичайно сильний. Атеїст і комуніст. Його роль — захисник. За небезпечних обставин він перебирає на себе контроль над свідомістю. Його асоціюють з наркотиками та злочинністю, і він визнає схильність до злочинних дій і насильства. Важить 95 кг. Має величезні руки, чорне волосся та довгі висячі вуса. Дальтонік, тому робить лише чорно-білі замальовки.

4. аллен, 18 років. Шахрай і маніпулятор. Найчастіше має справу з маргіналами. Агностик. Живе за принципом «бери від життя найкраще». Грає на барабанах і пише портрети. Єдиний правша та єдиний курець серед інших особистостей. Має хороші стосунки з матір’ю Біллі. На зріст такий самий, як і Вільям, але важить менше (75 кг). Зачісує волосся на проділ праворуч.

5. томмі, 16 років. Майстер-утікач. Часто його плутають з алленом. Найчастіше поводиться войовниче та антисоціально. Грає на саксофоні та розуміється в електроніці. Малює пейзажі. Має русяве волосся й бурштинові очі.

6. денні, 14 років. Налякана особистість. Боїться людей, особливо чоловіків, бо одного разу його примусили копати собі могилу, у якій потім поховали живцем. денні малює лише натюрморти. Має світле волосся до плечей і блакитні очі. Невисокий на зріст, худорлявий.

7. девід, 8 років. Хранитель болю, емпат. Він приймає всі страждання замість інших особистостей. Незважаючи на чуйність і чутливість, не вміє утримувати увагу. Майже завжди схвильований, не розуміє, що відбувається. Має темне коричнувато-руде волосся та блакитні очі. Невисокого зросту.

8. крістін, 3 роки. «Дитина для кутка» — вона у шкільні роки стояла в кутку замість інших. Розумна дівчинка, англійка, вміє читати та писати друкованими літерами, хоча і страждає на дислексію. Любить малювати квіти й метеликів або ж розмальовувати їх. Має світле волосся до плечей і блакитні очі.

9. крістофер, 13 років. Брат крістін. Говорить з британським акцентом. Слухняний, але дещо неспокійний. Грає на губній гармоніці. Має світло-коричневе волосся, як у крістін, але коротше.

10. адалана, 19 років. Лесбійка. Сором’язлива, інтровертка. Пише вірші, вміє готувати, доглядає за домівкою. Має довге густе волосся. Карі очі іноді некеровано тремтять від ністагму — «зіниці танцюють». Єдина особистість, яка може забажати, щоб інший зійшов зі «сцени».

Небажані

Особистості, відсторонені артуром через їхні небажані риси характеру. Їх виявив доктор Девід Кол під час перебування Біллі у Афінському центрі психічного здоров’я.

11. філіп, 20 років. Бандит. Говорить з помітним бруклінським акцентом. Багато лається. Скоїв кілька незначних злочинів. Одна з жертв чула, як він називав себе «філ», — саме це й дало натяк поліції та журналістам на існування понад десяти особистостей. Має кучеряве каштанове волосся, горіхові очі й гачкуватий ніс.

12. кевін, 20 років. Складає плани. Дрібний злочинець — спланував пограбування аптеки. Любить писати. Має біляве волосся й зелені очі. Після того як особисто повстав проти садистів-наглядачів у Державній лікарні Ліми, позбувся статусу «небажаного».

13. волтер, 22 роки. Австралієць. Носить вуса. Хвалиться, що він — мисливець на велику здобич. Має чудову орієнтацію в просторі, завдяки чому його часто використовують для пошуку. Приховує власні емоції. Ексцентричний.

14. ейпріл, 19 років. Стерво. Говорить з бостонським акцентом. Її переслідують нав’язливі думки про диявольську помсту вітчиму Чалмеру. Інші особистості вважають її божевільною. Уміє шити та допомагає по господарству. Має чорне волосся й карі очі.

15. семюель, 18 років. «Заблуканий жид». Іудей за віросповіданням. Єдиний з усіх особистостей вірить у Бога. Скульптор і різьбяр по дереву. Має бороду, чорне кучеряве волосся та карі очі.

16. марк, 16 років. Робоча конячка. Виконує за всіх нудну роботу. Не виявляє ініціативи. Не робить нічого, поки йому не накажуть. Якщо нíчого робити — просто сидить і дивиться в стіну. Його називають «зомбі».

17. стів, 21 рік. Невгамовний дурисвіт — висміює всіх навколо і пародіює їх. Егоїст. Не визнає діагнозу множинної особистості. Через його жарти та знущання інші часто потрапляють у скрутне становище.

18. лі, 20 років. Комік, жартівник, клоун. Через його витівки у в’язниці та лікарнях виникають бійки, а інші потім опиняються в ізоляторах. Не думає про майбутнє чи наслідки своїх дій. Має темно-коричневе волосся й горіхові очі.

19. джейсон, 13 років. «Клапан тиску». Його істерики та вибухи роздратування часто призводять до покарань. Він забирає в інших погані спогади, що спричинює амнезію.

20. роберт (боббі), 17 років. Мрійник, постійно фантазує про пригоди й подорожі. Його фантазії дещо покращують світ для інших. Амбіцій та інтелектуальних захоплень не має.

21. шон, 4 роки. Глухий, через це його вважають розумово відсталим. Полюбляє дзижчати — ці звуки створюють приємну вібрацію в голові.

22. мартін, 19 років. Сноб. Показушний зарозумілець з Нью-Йорка. Любить хизуватись і вихвалятися. Хоче все мати, але не хоче нічого для цього робити. Має світле волосся й сірі очі.

23. тімоті (тіммі), 15 років. Працював у квітковому магазині, де до нього чіплявся гомосексуаліст. Це його налякало, і він утік у власний світ.

Учитель

Двадцять три альтер-его в одному, 27 років. Це він навчив інших особистостей усього, що вони знають. Розумний, делікатний, має хороше почуття гумору. Каже про себе: «Я — увесь Біллі, усі разом», а інших називає «андроїди, яких я створив». Учитель пам’ятає майже всі події, і саме завдяки його співпраці ця книжка стала можливою.

Пролог: особистості Біллі Міллігана

(1)

Протягом останніх двох тижнів жовтня 1977 року в районі студентського містечка Державного університету Огайо трьох жінок за схожих обставин під погрозою пістолета примусили сісти у свої ж авто й виїхати за місто, де зґвалтували. Менш як за 40 годин після третього випадку детективи поліції вже зачитували 22-річному Вільяму Стенлі Міллігану його права. Арешт «університетського ґвалтівника» був неабияким успіхом для поліцейського відділку Колумбуса.

Один з обвинувачів, що вихвалявся перемогою в усіх справах про зґвалтування, казав: «Це дріб’язкова справа. У нас блискучі докази. Відбитки пальців, свідчення жертв, описи зовнішності — усе. У захисників жодних шансів». Однак Ґері Швейкарт та Джуді Стівенсон, молоді державні захисники, звернули увагу на дивну поведінку свого підзахисного. У перший день Швейкарт зустрівся з переляканим юнаком, який просив жінку-адвоката, бо він боїться чоловіків (тоді Ґері повернувся в офіс, зазирнув у кабінет Джуді й вигукнув: «Агов, угадай, хто хоче з тобою познайомитися?»). А от під час другої зустрічі Мілліган поводився, як досвідчений пройдисвіт.

Пізніше Джуді Стівенсон розповідала, що вона побачила в тій камері хлопця з дитячим обличчям, який намагався вбити себе, б’ючись головою об стіну. І він аж ніяк не був схожий на хулігана у трансі.

Державні захисники звернулися до судді Джея Флаверза із запитом про проведення психіатричного обстеження Міллігана. Вони запідозрили, що їхній клієнт страждає на шизофренію, у зв’язку із чим не може бути притягненим до відповідальності. Суддя Флаверз направив запит у Південно-Західний державний центр психічного здоров’я в Колумбусі, штат Огайо. Там обстеження доручили психологу Дороті Тернер, яка швидко зрозуміла, що має справу із синдромом множинної особистості (СМО). Вона познайомилася та поговорила з девідом (восьми-з-чимось-річним хлопчиком), який виходив «назовні», щоб прийняти страждання та битися головою об стіну. Він і розповів їй секрет про те, що перший «Біллі» (тобто особистість-ядро) спить усередині, бо артур (англієць) і рейджен (югослав) бояться, що він може накласти на себе руки, коли прокинеться.

Тернер читала про СМО, але на практиці з ним не стикалася, тому й зателефонувала своїй колезі доктору Стеллі Керолін (угорського походження) і попросила допомогти з діагнозом. Щоб жодним чином не вплинути на її висновки, Тернер лише повідомила, що арештований хлопець поскаржився на «провали в пам’яті» протягом усього життя. На основі цього факту й записів про випадки гарячки в дитинстві у його медичній картці Тернер спершу вирішила, що «провали» насправді були нападами епілепсії. Керолін також ще до зустрічі з підсудним припустила, що в нього можуть бути пошкодження мозку та епілепсія, але дивна усмішка на обличчі Тернер її спантеличила.

У оглядовій кімнаті у в’язниці Тернер познайомила колегу з денні, томмі, алленом і рейдженом. З кожним новим знайомством щелепа Керолін падала дедалі нижче й так і не повернулася на місце до кінця сеансу. Вона була приголомшена — особливо коли вийшов рейджен зі своїм виразним слов’янським акцентом та після кількох фраз сказав, що в усій в’язниці лише вона говорить як треба, без акценту. Пізніше Стелла Керолін дізналася, що рейджена варто боятися, але він все одно подобався їй більше за інших. З того самого дня вона жодного разу не сумнівалася, що у Міллігана справді синдром множинної особистості.

Згодом Керолін пояснила, що вже працювала з кількома пацієнтами зі СМО: «Якщо ви один раз відчуєте, як це — бути у присутності такої людини, — ви потім ні з чим це не сплутаєте. Це дуже сильне враження. Можна помітити переключення особистостей пацієнта — побачити цю зміну. Зрозуміти власну реакцію. Це двоїсте відчуття — одночасно емпатія і співчуття — але дуже сильне. У мене воно виникло відразу, щойно я побачила Біллі Міллігана».

Коли колега підтвердила думку щодо множинної особистості, Тернер відразу зателефонувала Джуді Стівенсон, заявивши: «Я не маю права з тобою про це говорити, але якщо ти ще не читала книжку „Сивіла“ — купи і прочитай».

Кілька днів по тому черговий у в’язниці зателефонував Ґері Швейкарту додому: «Ви ніколи не повірите, що тут коїться з вашим клієнтом, — повідомив хлопець. — Він кулаком розбив унітаз у камері й уламком порізав собі зап’ястя».

Щоб запобігти майбутнім спробам накласти на себе руки, шериф наказав одягти на Міллігана гамівну сорочку. За якийсь час у камеру прийшов лікар, щоб перевірити стан Міллігана. Йому довелося покликати офіцера для підтвердження побаченого: той виліз з гамівної сорочки і спав, умостивши на неї голову, як на подушку.

Психолог Тернер запросила Джуді Стівенсон познайомитися з деякими особистостями Міллігана. артур зі своєю бездоганною британською вимовою розповів їй, як посередництвом уяви допомагав молодшим збагнути суть втраченого часу. Він пояснив, що під час перебування в реальному світі особистість стоїть «на сцені» — а значить, у цей момент саме вона контролює свідомість. Усі інші в цей час можуть стежити за нею або спати десь поруч чи в тіні.

Стівенсон познайомилася з майстром-утікачем томмі, трирічною крістін (вона була першим альтер-его); з денні — підлітком, якого катував і ґвалтував вітчим Чалмер; а також із алленом, балакучим шахраєм.

Протягом кількох наступних днів Стівенсон дізналася, що в безпечних умовах артур контролює, хто може виходити на сцену. Але в небезпечних місцях — як наприклад зараз у в’язниці, — домінує рейджен, а тому тут він вирішує, кому виходити в реальний світ. Це рейджен, сильний, як десятеро чоловіків, хранитель ненависті й захисник усієї внутрішньої родини, розбив унітаз.

Джуді запросила Ґері Швейкарта познайомитися з особистостями Міллігана. Спершу він поставився до цього скептично, але особиста зустріч його переконала. Він був вражений і вирішив, що єдине, що можна зробити, — це просити суддю про повну психіатричну оцінку Міллігана на момент скоєння злочину та визначення його здатності відповідати перед судом.

(2)

Захищаючи Біллі, Швейкарт і Стівенсон наштовхнулися на дві перешкоди: відділ УДЗ Огайо[1] та Державна клініка Ліми для душевнохворих злочинців.

Оскільки зі свого покарання за пограбування Мілліган відбув лише два роки з п’ятнадцяти та вийшов за УДЗ, Джон Шумейкер, голова відповідального за звільнення відділу, вимагав негайно повернути його у в’язницю через порушення умов звільнення. Ґері Швейкарт знав, як важко буде захищати психічно нестабільного підсудного у такій складній справі дистанційно, тому переконав суддю Флаверза не дозволяти повторно заарештовувати Міллігана, аж поки він перебуває під юрисдикцією Франклінського суду (у Колумбусі) і за нього відповідає Департамент психічного здоров’я Огайо.

Також було непросто перевести Біллі в місцеву клініку в Колумбусі. У штаті Огайо таких підсудних зазвичай відправляли у Державну клініку Ліми, де робили досудову психіатричну експертизу та, якщо це можливо, проводили відповідне лікування, щоб підсудний був у змозі відповідати перед судом. На жаль, майже всі юристи й лікарі знали, що гірше за Ліму лікарні в Огайо немає.

Швейкарт і Стівенсон переконали суддю в тому, що Біллі там не виживе і що очевидна унікальність його випадку потребує втручання спеціалістів та особливого лікування. Суддя Флаверз задовольнив їхнє прохання й перевів Міллігана у приватну лікарню Ґардінґа в Колумбусі. Відомий консервативний психіатр доктор Джордж Ґардінґ неупереджено ставився до випадків множинної особистості. Він погодився прийняти Міллігана у свою клініку та представити висновки в суді.

Протягом наступних шести місяців доктор Ґардінґ вів активну роботу, консультуючись зі знавцями СМО з усієї країни — особливо з доктором Корнелією Вілбур (це вона лікувала широковідому зі ЗМІ Сивілу). З її допомогою Ґардінґу вдалося віднайти десятьох особистостей Біллі, враховуючи самого Біллі-ядро, про які згодом дізналося суспільство. Він також познайомив усіх особистостей між собою, що сприяло розвитку стану «спільної свідомості».

12 вересня 1978 року після семи місяців роботи з Мілліганом доктор Ґардінґ подав судді Флаверзу звіт на дев’ять сторінок, у якому описав медичну, соціальну й психіатричну історію Міллігана:

«Пацієнт повідомляє, що мати й діти страждали від садистської поведінки містера [Чалмера] Міллігана, а також від сексуальних наруг, що включали статевий акт. За словами пацієнта, це тривало близько року, коли йому було вісім чи дев’ять, зазвичай на фермі, де він лишався сам на сам з вітчимом. Пацієнт також зазначає, що він боявся, що вітчим може вбити його (!), оскільки той погрожував „закопати його у сараї та сказати матері, що він утік“».

Від інших психіатрів та з відповідної літератури Ґардінґ дізнався, що майже всі випадки СМО походять від знущань у ранньому дитинстві — особливо сексуальних. Проаналізувавши психодинаміку стану Міллігана, Ґардінґ дійшов висновку, що самогубство біологічного батька позбавило Біллі батьківської уваги й дало поштовх розвитку сильного ірраціонального почуття провини, яке у свою чергу призвело до тривожності, внутрішнього конфлікту й розвитку нездорових фантазій. У такому стані «вітчим Чалмер Мілліган, користуючись потребою хлопчика у близькості та ніжності, використав його задля компенсації власних невдач садистсько-сексуальним шляхом…»

Коли вітчим бив матір Міллігана, хлопчик асоціював себе з нею, що примушувало його переживати «її жах і біль». [Це також призвело] «до появи певного страху їхнього розриву, через що він замикався в нестабільному світі власних фантазій з усією їхньою непередбачуваністю. У комплексі з побоями та сексуальними знущаннями це призвело до багаторазової дисоціації…»

Висновок доктора Ґардінґа був однозначним: «Моя думка така: пацієнт матиме змогу відповідати перед судом, коли всі його особистості зіллються в одне ціле… Пацієнт має психічну хворобу, через яку він не відповідав за свою злочинну поведінку… у другій половині жовтня 1977 року».

Бернард Явіч, прокурор округу Франклін, прийняв психіатричну експертизу Ґардінґа, тому суддя Флаверз проголосив, що в нього лишився єдиний варіант — виправдати підсудного. Таким чином, Вільям Стенлі Мілліган увійшов у юридичні статті як перша людина з множинною особистістю, яку визнали «невинною через психічну хворобу» у кримінальному злочині. Флаверз також рекомендував комісії з виконання покарань не відправляти Міллігана у Ліму, а натомість помістити його в клініку, де він міг би отримати лікування цього маловивченого і неоднозначного захворювання. Ознайомившись зі звітами й доказами, комісія погодилася із суддею й відправила Міллігана у Афінський центр психічного здоров’я на лікування під керівництвом доктора Кола, спеціаліста зі СМО.

(3)

У діагнозі Ґардінґ нарахував десять окремих особистостей — усі вони були цілісними особами різного віку, статі, з різним рівнем розумового розвитку й іншими рисами. Серед них був також Біллі, особистість-ядро. Доктор Кол невдовзі відкрив існування інших особистостей.

Виявилося, що ще тринадцять особистостей не мали права займати сцену та не виходили в реальний світ, бо артур визнав їх небажаними. Використовуючи свій досвід роботи з іншими пацієнтами зі СМО, доктору Колу вдалося злити (або сплавити) 23 особистості в одне — у нову особистість, яка раніше не існувала. Цей «новонароджений» сплав знав абсолютно все про думки та дії всіх особистостей від моменту їхньої появи. Його назвали Учителем.

Афінський центр психічного здоров’я був відкритим лікувальним закладом, а не судовою лікарнею-в’язницею, однак Мілліган все одно мав деякі обмеження. Зокрема, він не мав права виходити з корпусу без дозволу доктора Кола. Програма лікування Біллі включала розвиток впевненості в собі та довіри між лікарем і пацієнтом, тому доктор Кол постійно збільшував ступінь його свободи. Спочатку йому дозволили виходити з приміщення лікарні у супроводі наглядача, потім — самостійно, під підпис у відповідному журналі, як і всім іншим пацієнтам. Скоро Мілліган міг насолоджуватися прогулянками територією лікарні.

Кілька місяців по тому Мілліган отримав дозвіл виходити в місто у супроводі двох наглядачів, щоб купити обладнання для малювання, внести отримані за картини гроші на банківський рахунок і зустрітися з новим адвокатом. Потім йому дозволили залишати територію клініки під наглядом лише однієї людини. Зрештою доктор Кол почав активну рольову терапію, що мала підготувати його до самостійних пересувань. Щоб уникнути непорозумінь щодо цього наступного кроку, доктор Кол повідомив про це директора клініки, місцевий поліцейський відділок та комісію з умовнодострокового звільнення.

Голова УДЗ Джон Шумейкер, на відміну від звичайної практики роботи з іншими достроково звільненими психічнохворими злочинцями, стежив за подальшим станом Міллігана та роботою його лікарів. Оскільки через рішення судді Флаверза йому не вдалося повторно ув’язнити Міллігана за порушення умов УДЗ, Шумейкер став чекати, поки його «вилікують» та випустять з-під опіки суду — тоді він зможе спробувати повернути його за ґрати ще на тринадцять років.

Мілліган почав виходити у місто. Якийсь час його подорожі проходили спокійно. Учитель пишався здатністю лишатися «злитим», і його важко було відрізнити від численних студентів Огайського університету. Такі успіхи в лікуванні переконали Джуді й Ґері, що Біллі здатен вести звичайне життя.

На жаль, на відміну від інших пацієнтів зі СМО, яких лікують в умовах приватності та під вигаданими іменами, Біллі Мілліган від моменту свого затримання став публічною особою. Його ім’я постійно звучало по телебаченню та в газетах. Після встановлення діагнозу він разом зі своїм лікарем став цікавий усьому світові. У центральному Огайо цей інтерес мав ворожий характер. Політики стали критикувати доктора Кола та адвокатів Міллігана. Ані лікар, ані пацієнт тоді ще не знали, яка буря на них насувається.

30 березня 1979 року в газеті «Колумбус Диспетч» вийшла перша стаття про Біллі та його терапевта.

ЛІКАР ДОЗВОЛЯЄ ҐВАЛТІВНИКОВІ РОЗГУЛЮВАТИ МІСТОМ

Автор: Джон Швіцер

«Диспетч» з’ясував, що Вільям Мілліган, ґвалтівник з множинною особистістю, якого минулого грудня перевели до Афінського центру психічного здоров’я, отримав дозвіл вільно й без нагляду пересуватися містом… Лікар Міллігана, девід Кол, повідомив журналістам «Диспетч», що Міллігану відтепер можна залишати територію клініки й виходити у Афіни…

Після цієї статті вийшли ще кілька з критикою лікування Міллігана. Одна з них мала заголовок «СИСТЕМА ПРАВОСУДДЯ МАЄ ЗАХИЩАТИ СУСПІЛЬСТВО».

Члени законодавчих зборів штату, Клер «Базз» Болл-молодший від Афін та Майк Стінціано від Колумбуса, розкритикували доктора Кола й лікарню, після чого ініціювали слухання щодо перегляду законів, згідно з якими Міллігана взагалі туди направили. Також вони вимагали змінити сам закон, який дозволяв формулювання «невинний у зв’язку з психічною хворобою».

Стінціано звинуватив (безпідставно) доктора Кола в тому, що він дозволив Міллігану «вільно мандрувати», бо таємно пише про свого пацієнта книжку, а значить, погана слава Міллігана йому на користь. Обидва політики вимагали провести розслідування в клініці. Їхні атаки підігрівалися майже щоденними статтями в газетах, тож директору клініки довелося обмежити свободу Міллігана територією закладу — поки не вщухне скандал.

Через несправедливість критики лікаря й жорстокість журналістів Учитель розпався. Мілліган втрачав контроль.

На суд відчайдушно давили з вимогою перевести Міллігана у Державну клініку Ліми для душевнохворих злочинців.

7 липня 1979 року на першій шпальті газети «Колумбус Диспетч» з’явилася стаття із заголовком червоними літерами «ҐВАЛТІВНИК МІЛЛІГАН МОЖЕ ВИЙТИ НА СВОБОДУ ВЖЕ ЗА КІЛЬКА МІСЯЦІВ». У статті йшлося про можливість того, що через три-чотири місяці, за умови влучного трактування федерального закону Вищим судом США, Мілліган може опинитися на волі. Журналіст поспілкувався зі Стінціано і написав: «Він [Стінціано] попереджає: життя Міллігана може опинитися в небезпеці, якщо хтось із жителів Колумбуса побачить, як він вільно прогулюється містом…»

За десять місяців безупинних атак політиків і ЗМІ суддя Афінського округу Роджер Джонс видав розпорядження про переведення Міллігана у клініку Ліми. Пізніше рішенням Апеляційного суду четвертого округу Огайо воно було визнане неправомірним через очевидне порушення прав Міллігана. Так 4 жовтня 1979 року Міллігана перевели за 180 миль[2] у клініку Ліми. Місце, яке називали пекельною лікарнею.

Саме тут і починається наша історія.

Вступ

Після раптового переведення Біллі Міллігана у Державну клініку Ліми для душевнохворих злочинців — заклад із максимальним ступенем безпеки, від якого адвокати намагалися його врятувати і який називали пекельною лікарнею, — я вирішив дізнатися трохи більше про це місце та його історію.

У архівах я знайшов дві статті з газети «Клівленд Плейн Ділер». Перша вийшла 22 травня 1971 року:

26 ПАЦІЄНТІВ ЛІМИ ПОВІСИЛИСЯ:

ЖОДНОГО РОЗТИНУ НЕ ПРОВЕДЕНО

Автори:

Едвард Велан, Річард Відман,

штатні кореспонденти Ліма, Огайо.

Вивчивши звіти коронера округу Аллен, журналісти «Плейн Ділер» з’ясували, що протягом останніх дев’яти років у Державній клініці Ліми повісилися 26 пацієнтів… Доктор Ноубл повідомив журналістам, що він не практикує проведення розтину у випадках повішення.

Колишній працівник клініки Вінсент ДеВіта (працював наглядачем з 1960 по 1965 рік) повідомив репортерам, що особисто знає про два випадки повішення пацієнтів через жорстоку поведінку персоналу.

Більшість самогубств були скоєні в доволі незвичний спосіб, який, вочевидь, є широковідомим у клініці. «Щоб убити себе таким чином, потрібна чимала рішучість, — каже коронер, — адже будь-якої миті пацієнт може просто стати на ноги та припинити це».

У статті не сказано, який саме незвичний спосіб використали самогубці, — можливо, щоб не шокувати вразливих читачів чи щоб не поширювати його в інших клініках.

За чотири дні по тому в «Плейн Ділер» вийшла друга стаття:

КОЛИШНЯ РОБІТНИЦЯ ЗІЗНАЄТЬСЯ:

У ЛІМІ КАРАЮТЬ ЕЛЕКТРОШОКОМ

Автори:

Едвард Велан, Річард Відман,

штатні кореспонденти Ліма, Огайо.

Колишня робітниця, яка звільнилася з клініки Ліми через жорстоку поведінку з пацієнтами, учора повідомила журналістам «Плейн Ділер» що у клініці широко використовують електрошок для погроз і покарання.

46-річна місіс Джин Ньюман, хоробра учасниця жіночого волонтерського корпусу, повідомила, що особисто була свідком перетворення «пацієнта на овоч» застосуванням електрошоку…

Ми попросили місіс Ньюман пригадати подробиці: «Мене важко назвати слабкою людиною. Я багато чого бачила. Та повірте мені, нічого гіршого й уявити не можна. Та жінка за кілька хвилин перетворилася з людини на желе. Мене ледь не знудило. У Лімі електрошок не використовували для лікування — лише для залякування й покарання».

Я почав розуміти, чому Швейкарт і Стівенсон докладали стільки зусиль, намагаючись переконати суддю й Департамент психічного здоров’я не відправляти Біллі в Ліму.

І тепер через політичний тиск можновладців Огайо його переводять саме туди.

Беручи до уваги, що Біллі-ядро і у більш сприятливих умовах був схильний до суїциду, я хвилювався, що з ним буде в такому місці. Більшість альтер-его є втіленням механізмів захисту, але сам Біллі — той, у якого є свідоцтво про народження, — абсолютно не береже власного життя, через що артур і рейджен з чотирнадцяти років не дозволяють йому прокидатися (відтоді, як він намагався стрибнути із даху школи). Якщо в Лімі множинний Біллі раптом вийде у реальний світ, він може вбити відразу 24 людини в одному тілі.

І це ледь не сталося.

Після переведення Біллі я спробував провідати його, але новий лікар (до речі, без права роботи в психіатрії) дуже грубо мені відмовив — мабуть, таким чином проявлявся його страх, що я можу щось дізнатися.

Восени 1979 року Бюро інформації Ліми влаштувало день відкритих дверей у клініці, і я записався на екскурсію. Спочатку мою участь підтвердили, але пізніше повідомили, що доктор Льюїс Лінднер скасував перепустку, а моє ім’я внесли в список заборонених у кожному відділенні клініки.

30 січня 1980 року я отримав записки Біллі про те, що з ним відбувалось у клініці, а також лист він іншого пацієнта, який за кілька днів до цього телефонував мені.

Шановний сер!

Після того як ми з вами поговорили по телефону, я вирішив переписати свій лист. Дозвольте я одразу перейду до головного. За добу після того, як Біллі зустрівся зі своїм адвокатом, його перевели з корпусу № 5 у корпус № 9. У дев’ятому набагато жорсткіші умови. Рішення про це ухвалили на щоденній нараді персоналу. Біллі був шокований, але впорався із цим…

Тепер мені з Біллі вдається зустрітися лише в зоні відпочинку. Він розказав, що на нього дуже тиснуть: заборонили всі відвідування, листи й телефонні дзвінки, поки він не звільнить своїх адвокатів. Йому також наказали припинити роботу над книжкою [яку пише цей автор про його справу] та всіляко залякують. (Мене теж звинуватили в тому, що я допомагаю Біллі з книжкою — так я зрозумів, що ці люди не хочуть публікування.)

Сподіваюсь, я був вам корисний. Якщо я можу ще чимось допомогти, будь ласка, звертайтеся.

З повагою, [ім’я приховано].

Я видаляю чи змінюю імена пацієнтів, сусідів, медсестер, наглядачів, охоронців і деяких молодших працівників, які з’являються в історії Біллі, щоб зберегти їхню конфіденційність.

Адвокат Біллі подав протест, тож згодом мені зателефонував заступник генерального прокурора й повідомив, що я знов можу відвідувати Біллі.

Оскільки доктор Лінднер не відповів на мій офіційний лист із проханням розповісти своє бачення подій у Лімі, я маю вказати використані джерела інформації. Опис його зовнішності та виразу обличчя я роблю на основі власного враження — я був присутній на судових засіданнях, куди його викликали. Опис сцен, де він фігурує, я наводжу за розповіддю Міллігана про їхні зустрічі. Дії Лінднера стосовно Біллі я передаю з медичних звітів або ж з його власних слів. Нарешті, моя оцінка його як психіатра ґрунтується на думках інших спеціалістів, які я знайшов у газетних статтях та інтерв’ю (наприклад, у «Плейн Ділер» від 19 серпня 1980 року).

У третій статті із циклу «Інспекція державної клініки Ліми» наводиться цитата директора Департаменту психічного здоров’я Тімоті Моріца, який визнає, що багато пацієнтів скаржаться на відсутність терапії, але пояснює це тим, що через географічне розміщення в Лімі нестача кваліфікованого персоналу…

«Крім того, він [Т. Моріц] також зазначив, що не всі співробітники клініки наразі мають потрібну кваліфікацію. Наприклад, директор Льюїс Лінднер має диплом лікаря, але не психіатра. Рішення про призначення Лінднера на цю посаду Моріц виправдовує тим, що той, за його словами, хороший лікар. „У нас був вибір: або доктор Лінднер, або ніхто. Інших претендентів не було…“»

За словами Моріца, рівень зарплати, який пропонує держава, не дозволяє взяти кращих спеціалістів. Він не має права пропонувати психіатру більше 55 тисяч на рік — а це набагато менше, ніж на аналогічній посаді деінде. Через це кваліфікованих кадрів у Лімі менше, ніж хотів би Моріц, а значить, у відносно некваліфікованих наглядачів широкі повноваження…

Протягом більшої частини цього періоду ми з Біллі не мали можливості спілкуватися. Йому не дозволяли без нагляду користуватись олівцем і папером, а час для письма під наглядом був обмежений. Біллі сприйняв це як виклик і завжди знаходив спосіб робити записи про події в стінах Ліми. Внутрішні діалоги особистостей, почуття та дії — усе це я взяв із таємно зроблених записів Біллі, які мені пересилали різні його відвідувачі.

Інший погляд на події ґрунтується на щоденнику Мері, який я прямо цитую. Ця сором’язлива жінка познайомилася з Біллі, коли теж була пацієнткою Афінського центру, а після переведення Біллі вона відвідувала його щоразу, як знаходила спосіб дістатися з Афін у Ліму. Зрештою вона винайняла собі кімнату неподалік від клініки й почала ходити до нього щодня. Усі спостереження, розмови з Біллі та свої почуття вона записувала у щоденник. Я вдячний їй за дозвіл публікувати значну частину її записів, завдяки яким стали відомі неймовірні події.

Також я використовував інтерв’ю з адвокатами, психіатрами, громадськими захисниками, детективами й друзями Біллі. Загалом з усіма, хто тільки з’являвся в його житті протягом останніх дванадцяти років. Усе це я спробував зібрати в одне ціле. Можливо, ви помітите, що дещо я згадував у «Таємничій історії Біллі Міллігана» — і у цій книжці я користуюся нагодою розкрити все детально.

Якщо наступні дванадцять років життя Біллі здаватимуться вам химерними американськими гірками, сповненими неймовірних пригод, то лише тому, що так він їх і прожив.

Деніел Кіз

Жовтень 1993 року, Флорида

Частина 1

Божевілля

Розділ 1

Залишити сцену

(1)

Поліцейський фургон, який віз Біллі Міллігана до Ліми, проїхав крізь ворота, що впиралися в небо міцним колючим дротом, повз озброєну охорону й нарешті спинився біля приймального відділення.

Двоє поліцейських витягли ув’язненого пацієнта з фургона та повели вглиб старої будівлі із сірими коридорами, високою стелею і велетенськими вікнами до чотирьох метрів заввишки. Вони тримали його за заковані у кайданки зап’ястя і грубо штовхали вперед. Їхні підбори гучно цокотіли об блискучий лінолеум. Вони прямували в кінець коридору, до кабінету з табличкою «Приймальне відділення № 22». Усередині стояли два столи — один навпроти іншого. Здоровенна руда жінка з ластовинням на щоках чекала, поки один з поліцейських розстібне кайданки.

— Документи, — гаркнула вона.

Інший поліцейський простяг їй теку.

денні не міг зрозуміти, де він опинився й чому. Руки оніміли, зап’ястя боліли — раптом він усвідомив, що руки сковані в нього за спиною і просто зараз хтось знімає кайданки.

— Містере Мілліган, — мовила до нього жінка, не дивлячись в очі, — будь ласка, вийдіть на сцену.

По спині пробігли мурахи. Звідки вона знає про сцену? Це що, записано в його медичних документах?

Поліцейський праворуч схопив його за досі сковані руки й волосся і посунув на три кроки ліворуч.

— Хитрий він, цей волоцюга, — буркнув чоловік. — У фургоні виліз із клятих кайданок.

Тут денні зрозумів, чому охоронці сердяться й чому так туго стягнуті кайданки. Мабуть, томмі виходив на сцену під час поїздки й скинув кайданки. Руда дама наморщила ніс, наче запахло дохлим скунсом.

— Містере Мілліган, — знов сказала вона, вказуючи на підлогу, — якщо не хочете мати проблем, робіть, що вам кажуть.

денні опустив очі за її пальцем і побачив червоне коло. Виходить, вона мала на увазі не їхню «сцену свідомості», як називав це артур, а лише червону мітку на брудній підлозі.

— Дістати все з кишень! — наказала жінка.

денні вивернув кишені, показуючи, що там порожньо.

— У оглядову, розумнику! Роздягайся! — наказав один з охоронців.

денні увійшов у вказану кімнату і стягнув сорочку через голову.

— Руки вгору! Відкрити рот! Волосся назад за вуха! Повернися й поклади руки на стіну! — гримів охоронець, що увійшов слідом.

Виконуючи по черзі його команди, денні думав, чи збирається охоронець його мацати. Е ні, він не дозволить чоловікові себе торкатися — він утече зі сцени й дозволить рейджену з ним розбиратися.

— Покажи стопи. А тепер нагинайся та розсувай сідниці. Вочевидь, цьому чоловікові подобається його робота?

Чоловік перевірив одяг Біллі, жбурнув його в корзину й видав замість нього сині штани та сорочку.

— У душ, придурок!

Ноги денні сковзалися на слизькій підлозі. Відчиняючи важкі залізні клепані двері, він ударився пальцем на нозі. За дверима зі стіни напроти стирчала іржава труба, з якої текла вода. Він став під воду й миттю відскочив — вона була крижаною. За мить кран автоматично зачинився і всередину увійшов чоловік у білому одязі та гумових рукавичках. У руках він тримав спрей проти вошей, яким почав бризкати денні, наче статую, яку треба пофарбувати. В очах запекло, від смороду він почав задихатися. Чоловік нарешті закінчив його дезінфікувати, жбурнув на підлогу паперовий пакет, повернувся й вийшов — так само без жодного слова.

У пакеті були зубна паста, щітка, гребінець і склянка для аналізу сечі. денні витерся, натягнув на себе синій одяг, міцно взяв пакет і попрямував за наглядачем коридором крізь безліч решіток у крихітну кімнату. Тут він заплющив очі й залишив сцену…

(2)

томмі прокинувся на дивній койці в кімнаті, схожій на камеру у в’язниці. Чому волосся мокре, а в роті все пересохло? «Де я? — подумки гукнув він. — Як я тут опинився?» Він підскочив і прислухався. Ніхто не відповідав. Щось тут не так. Він завжди міг поспілкуватися з артуром з того самого дня, як доктор Кол створив спільну свідомість. Але тепер ніхто не відповідає. Наче його відключили. Навіть гудок не йде.

Що за маячня?! Тіло били дрижаки. Треба знайти трохи води — намочити губи й утамувати спрагу. І роздивитися це місце й пошукати можливості втечі.

Він вийшов із дверей і примружив очі від яскравого світла. Виявилося, що його кімната — одна з багатьох уздовж коридору. Ліворуч у дальньому кінці коридор був перегороджений ґратами. томмі повернув праворуч і побачив величезну кімнату, з якої виходили ще кілька таких самих коридорів. Наче спиці колеса.

Навколо головного бюро юрбилися наглядачі. Коридор, що починався навпроти бюро, теж було перегороджено ґратами — мабуть, це шлях звідси в інший корпус цієї установи, подумав томмі.

У дальньому кінці великої кімнати стояли стільці та столи. Люди сиділи і на стільцях, і на столах, і просто на підлозі. Один чоловік говорив кудись у повітря. В іншому боці кімнати томмі побачив фонтанчик з водою, з якого хтось пив. За ним вже вишикувалася черга. томмі ненавидів черги, але зараз обережно підійшов і зайняв місце. Нарешті підійшла черга чоловіка, що стояв перед ним. Він нахилився, і томмі помітив, що цівочка води не потрапляє йому в рот, а б’є просто в обличчя. Стало шкода цього зомбі, але він не втримався від усмішки.

Раптом з напівтемного коридору вийшов чоловік, заволав і кинувся до фонтанчика. Чоловік, що намагався попити, не відреагував на крик. томмі відскочив убік, і чоловік з усієї сили обома руками вдарив нещасного проміж лопаток. Той впав обличчям на фонтанчик, і кран зник у його оці. Нарешті він підвівся, і томмі побачив криваву рану замість ока.

По тому томмі поплентався назад у свою кімнату, з усіх сил намагаючись не блювати. Він сів на ліжко, стиснув руками простирадла і став думати, як же ними себе задушити. Якщо він не знайде спосіб повернутись у Афінський центр до доктора Кола, то просто помре тут.

томмі ліг, заплющив очі та залишив сцену, шукаючи в темряві сон…

(3)

— Міллігане!

кевін аж підскочив на ліжку та поспіхом відчинив двері.

— Міллігане! У коло!

Зі свого в’язничного досвіду кевін уже знав, що колом називають ніяк фізично не обмежену територію метрів три діаметром навколо столу головного наглядача в кімнаті, куди сходяться коридори. Наближатися до цього місця слід обережно, бо без прямого наказу заходити туди не можна. А якщо не хочеш стусанів, то краще заходити туди, схиливши голову, як раб. кевін увійшов у коло та спинився на значній відстані від столу. Не дивлячись на нього, головний ткнув пальцем у двері, біля яких стояв лисий наглядач, і буркнув:

— Док прийме тебе наступним, Міллігане. Стань біля стіни.

Е ні, не мене. Я не говорю з мозкоправами.

Виходячи з кола, кевін залишив сцену.

лі вже давно вештався у темряві навколо. Як же так вийшло, що тепер йому можна вийти на сцену? артур відсторонив його за небезпечні витівки, через які всіх закривали в ізоляторі. Як і кевін, лі давно був небажаним — ще з часів ув’язнення у Лебаноні, штат Огайо. Тож якщо лі знов стоїть на сцені — виходить, це небезпечне місце, і керує тут рейджен. лі роздивився навколо й вирішив, що вони у якійсь лікарні на кшталт в’язниці — у такому місці правити точно має хранитель ненависті.

— Міллігане, твоя черга!

У кабінеті лікаря підлога була вкрита м’яким килимом кольору какао, на якому стояли оббиті штучною шкірою стільці. Доктор сидів за столом і дивився на Біллі через трохи затемнені окуляри.

— Містере Мілліган, мене звати доктор Лінднер. Я головний лікар Державної клініки Ліми для душевнохворих злочинців. Я читав вашу історію хвороби, а також газети. Тож перш ніж ми почнемо, я хочу, щоб ви знали: я не вірю у ваш синдром множинної особистості.

Так от де вони! У дурці в Лімі! У тому самому місці, від якого його так хотіли вберегти адвокати!

лі роздивився зморщене обличчя лікаря, рідку козлину борідку, близько посаджені очі й лоб з високими залисинами. Ззаду волосся в нього звисало на воріт білої сорочки. Темно-синю краватку тримала потерта булавка зі знаком миру з шістдесятих. Після цього лі сконцентрувався на його голосі, виразах обличчя й манерах — щоб потім скопіювати. Загалом слухати його було ніколи. Він щось там казав про правила. Тут як у бейсболі: у тебе є три страйки[3], тільки після третього ти не сідаєш на лаву, а лягаєш — тобто тебе прив’язують до ліжка в місці під назвою «крижаний ізолятор».

Пародіювати цього типа буде нескладно.

Задзвонив телефон, і Лінднер узяв слухавку.

— Так, він зараз у мене, — відповів він комусь. Потім ще трохи помовчав і додав: — Ага, так, подивимося, що можна зробити, — він поклав слухавку та продовжив лагіднішим тоном: — Мабуть, ви вже здогадалися, що це дзвонили стосовно вас.

лі кивнув.

— Деякі джентльмени хочуть поговорити з вами.

— Якісь психи?

— Ні. Їх цікавить ваш випадок. Вони їхали аж із Дейтона, щоб познайомитися з вами.

лі здогадався, про кого мова. Це ті журналісти, що готові й батька продати заради договору на публікацію книжки про Біллі Міллігана. Коли Учитель і Біллі відмовили їм і почали працювати з письменником, вони взялися писати огидні статті. лі розсміявся:

— Скажіть їм, нехай ідуть під три чорти! — вигукнув він голосом Лінднера, повернувся й залишив сцену. Зник за кулісами.

(4)

За п’ятнадцять хвилин по тому денні вийшов з кімнати туди, де було більше світла. Він хотів прочитати статтю в журналі «Поля і річки» про догляд за кроликами. Йому подобалися кролики… Було б добре зараз мати кролика — погладити його м’якеньку шерсть. Він відкрив журнал і побачив картинку, де показували, як зняти з кроля шкіру, дістати нутрощі та підсмажити — денні негайно жбурнув від себе журнал, наче той горів.

Його обманули.

На очі навернулися сльози. Згадалося, що зробив з кролем Чалмер. денні тоді було майже дев’ять. Тато Чал узяв Біллі на ферму, щоб той допоміг косити траву…

Біллі побачив, як із нори вискочив великий кріль і помчав геть. Він підійшов і нахилився — у ямці лежало крихітне сіро-коричневе кроленя. Косарка може вбити його, тому Біллі взяв малого й сховав під футболку.

— Я знайду тобі новий дім, і ти будеш там жити. Ти лишився сам, маленький, а дитячих будинків для кролів тут немає. Я не можу взяти тебе до себе, бо тато Чал не дозволить. Але я віднесу тебе в поле, і ти знайдеш там свою маму.

Почувся гудок трактора, а значить, треба бігом принести Чалмеру пива. Хлопчик побіг до машини, узяв з холодильника бляшанку пива й кинувся у двір, де у тракторі чекав на нього Чалмер. Біллі простяг йому пиво. Той відкрив бляшанку та зиркнув на хлопця:

— Що там у тебе?

— Кролик. У нього нікого немає. Я хотів би забрати його додому, поки не знайду кращого місця для нього. Або ж поки він не підросте й не зможе жити сам.

— Ану покажи.

Біллі дістав кроленя.

— Не можна отак брати його додому. Треба спочатку його скупати. Пішли туди, до гаража.

Хлопчина повірити в це не міг: Чалмер про когось дбає.

— З кроликами треба обережно. У них бувають паразити та все таке інше. Твоя мама буде страшенно зла, якщо ти принесеш його додому з паразитами. Потримай його.

Чалмер зайшов у гараж та приніс каністру й ганчірку.

— Дай мені, — він схопив тварину за шкірку та облив бензином. Різкий запах ударив у голову.

— Що ти робиш? — здивувався денні.

Чалмер дістав запальничку, чиркнув біля мокрої шерсті та кинув кролика не землю. Біллі закричав. Кролика охопило полум’я. Він несамовито стрибав навколо, бився об стіни та лишав по собі крихітні острівки вогню.

— Ну що, подобається, га? Подобається, матусин синочку? — волав Чалмер крізь сміх. — Подобається вухате барбекю, га?!

Біллі продовжував кричати. Це він винний. Якби він лишив кроленя в норі, воно б і досі було живе.

Чалмер ударив Біллі в обличчя та продовжував бити, аж поки його крики не вщухли до схлипів.

У кімнаті відпочинку відділення № 22 денні витирав сльози, відсуваючи ногою той журнал якомога далі. Потім обійняв руками коліна й почав роздивлятися людей, що проходили повз. Він думав, чи прийде до нього Мері. Йому подобалася Мері, бо вона була така ж сором’язлива й боязка, як він. І коли йому страшно, вона сідає поруч і бере його за руку. Тут він часто сходив зі сцени, бо томмі теж любив бути з Мері. томмі говорив їй, що хоч вона теж пацієнтка, та все одно розумніша за багатьох людей. І щоб вона приходила частіше.

Але Мері тут немає.

З оглядової кімнати лікаря вийшов пацієнт зі стиснутими в кулаки руками. Він підійшов до денні, з усієї сили вдарив його в обличчя та кинувся бігти геть коридором. денні впав на підлогу. З очей знов полилися сльози.

Чому ніхто його не спинив? Чому ніхто не допоможе йому? Хіба це не дивно, що чоловік виходить із кабінету лікаря та ні за що його б’є? Наглядачі розсміялись, а один з них гукнув: «Перший страйк, містере Мілліган!»

Але цього денні вже не чув. На його місце став девід — він мав прийняти біль, хоча й сам не знав, за що. Потім вийшов джейсон і почав кричати, теж не знаючи чому. Він кричав доти, доки наглядачі не забрали його.

Тільки Учитель, що тихо спостерігав за всім з глибин свідомості, знав усі відповіді. Знав він і те, що перший день у клініці Ліми був лише розминкою.

Розділ 2

«Мері, Мері…»

(1)

Звістка про те, що Біллі з Афін переводять у Ліму, шокувала Мері. Мініатюрна молода жінка з блідим обличчям і коротким каштановим волоссям провела з Біллі багато часу, і її почуття розвинулися від простої цікавості до ніжної турботи.

Про рішення перевести Біллі Мері почула від медсестер та інших пацієнтів. Їй хотілося вийти зі своєї кімнати й піти з ним попрощатися. Вона розривалася між цим бажанням і потягом замкнутись у собі, та зрештою вийшла в загальну кімнату, сіла на диван, охайно поклала руки на коліна та крізь товсте скло окулярів стала стежити за головним входом.

Вона згадувала, як спершу почула голос Біллі, а вже потім побачила його. Це сталося через кілька тижнів після того, як вона приїхала у Афінський центр для лікування депресії. Мері була дуже сором’язливою й майже не виходила з кімнати, але одного разу почула, як за її дверима хтось розповідав медсестрі про ті страшні речі, які зробив Чалмер Мілліган зі своїм пасинком: зґвалтував його та закопав живцем.

Мері було дивно і водночас цікаво слухати це. Було дуже шкода молодого чоловіка. Виходити з кімнати не хотілося, тому вона просто сиділа під дверима й підслуховувала його розповідь про ці страшні події. Потім вона збагнула, що вже чула цей голос — по радіо, у передачі «Зважимо всі факти». Там розповідали про його синдром множинної особистості та вмикали запис, на якому Біллі розповідав про бажання боротися проти жорстокості стосовно дітей. Їй дуже сподобався його голос.

Наступного дня в загальній кімнаті він підійшов до неї: мовляв, хтось тут каже, що вона любить читати, і він вирішив дізнатися, що саме вона читає. Хлопець сподобався Мері відразу. Здавалося, він був таким живим. У його житті були періоди депресії та пригнічення, але тоді він справляв враження дуже енергійного та яскравого чоловіка. Навколо майже всі були дуже хворі, тому її депресія через це лише поглиблювалась. А тут він, такий живий, розповідає про свої плани на майбутнє, як розпочне нове хороше життя й боротиметься проти жорстокості.

Тоді Мері не знала, що відбувається, але згодом усвідомила: він обрав її. Він прагнув її уваги. Він хотів, щоб вона віталася з ним. Спочатку вона просто дивилася на нього і слухала — сама ж зовсім не говорила. Її лякав власний інтерес до нього. Біллі ж хотів допомагати людям, він не міг просто сидіти й дивитись, як терапевти не можуть нічим зарадити. Йому хотілося бути корисним й іншим пацієнтам. Він сам так казав.

Біллі вчив її говорити про свої почуття. Розповідав, що сам навчився висловлювати почуття лише в лікарні Ґардінґа після затримання. Казав, що якщо відкритись і почати довіряти лікарям — вони зможуть допомогти. А коли замкнешся в собі, то ніхто вже не допоможе.

Однак найчастіше говорив він. Одного вечора він дві години поспіль розповідав їй, як подолати депресію. Вона вважала, що він помиляється, що поспішає з висновками — але нічого так і не змогла відповісти. За якийсь час він змінив платівку й почав довгу промову на тему «треба бути сильною і наказати мені стулити пельку». Мері постійно чула, що вона надто сором’язлива й замкнута, а люди користуються тим, що вона просто не здатна попросити їх припинити.

Дещо з його слів дратувало Мері, але вона все одно ним захоплювалася. Сама вона чудово знала, що любить відсторонено спостерігати за людьми та вивчати їх, і що цілком здатна змусити будь-кого стулити пельку — просто в неї немає такого бажання.

Нарешті вона не витримала:

— Ну от, тепер усе, годі, стули вже пельку.

Він аж сіпнувся, кинув на неї ображений погляд і буркнув:

— Не обов’язково було це ТАК казати.

З того часу вона почала дедалі більше говорити з людьми та зрештою стала відкритішою до Біллі. Вона дуже хотіла з ним говорити, але ніяк не могла подолати сором’язливість, що охоплювала її у його присутності. Він випромінював силу й енергію, а вона вважала, що не відповідає йому. Незважаючи на це, Мері вважала Біллі дуже ніжним, чуттєвим та уважним. Вона боялася молодих хлопців свого віку, але не Біллі. Він лякав її не фізично, а інтелектуально.

Пізніше Мері згадувала, як у Афінському центрі з’явився Ґас Голстон. Того дня виявилося, що вони з Біллі знайомі ще з Лебанонської в’язниці для неповнолітніх. Вони сідали вдвох і говорили, як справжні криміналітети. Мері це не подобалося. Їй не імпонував такий жорстокий і навчений життям Біллі — Біллі, якого вона знала як жіночного і м’якого, як художника. Отой інший Біллі був не такий.

Голстон казав, що його посадили за ґрати за торгівлю кокаїном. Біллі опинився там у сімнадцять років за те, що рейджен побив і пограбував чоловіка, який хотів його зґвалтувати біля магазинчика на шосе. А ще за пограбування аптеки в Ланкастері, хоча власник закладу пізніше і визнав, що він помилився і «це не той хлопець, який мене пограбував». Здавалося страшенно несправедливим, що адвокат умовив психічнохвору людину зізнатися в тому, чого вона не робила. У результаті хлопця на 2–15 років кинули за ґрати, а його навіть не було на місці злочину.

Також Мері почала хвилюватися, коли почула, що кожного разу як Біллі викликають у суд для розгляду можливості звільнення, у залі присутній представник відділу УДЗ — щоб арештувати його за порушення умов УДЗ, якщо Департамент психічного здоров’я вирішить його звільнити. Начальник цього відділу, Джон Шумейкер, з нетерпінням чекав можливості повернути його у в’язницю, як сказав їй Біллі.

Одного дня вона почула, як Біллі говорить з іншою пацієнткою. Мері хотілося, щоб він звернув увагу на неї, тож вона вийшла зі своєї кімнати та вмостилася в одному з надто твердих крісел. Біллі ж був настільки захоплений розмовою, що, здавалося, і не бачив її. Потім він пішов у свою кімнату, повернувся звідти з альбомом для малювання і продовжив розмову. Раптом Мері побачила, що він почав малювати її, а не ту дівчину. Малюючи, Біллі пояснював своїй співрозмовниці: «Коли я не можу зрозуміти людину, я її малюю. Іноді навіть інакшою, не такою, яка вона є зараз, — молодшою чи взагалі іншого віку. Так я намагаюся краще зрозуміти, що це за людина».

Мері позувала з особливо депресивним виразом обличчя, наче навмисне ускладнюючи йому роботу. Він потім сказав, що її губи з опущеними куточками та сумний погляд так і залишилися — постійне вираження абсолютного відчаю.

Коли наглядачі закували його в кайданки, наче тварину, та повезли в Ліму, вона знала, що той жорстокий злочинець у ньому зможе це пережити. А от за ніжного художника вона боялася.

Її думки урвав прихід доктора Кола. Він був дуже пригнічений — значить, чутки про Ліму правдиві. Доктор на мить спинився біля Мері й глянув на неї. «Біллі повернеться?» — прошепотіла вона. У відповідь той лише похмуро похитав головою. Мері підскочила й чкурнула у свою кімнату, щоб ніхто не бачив, як вона плаче. За якийсь час вона опанувала себе, витерла сльози і підійшла до вікна. Вона думала, чи дозволили Біллі взяти з собою малюнки, бо вона ще не бачила жодного свого портрета…

Розділ 3

Сплутаний час

(1)

Термін «сплутаний час» вигадав артур, щоб пояснити іншим хаос, який панує у свідомості, коли ані він, ані рейджен не можуть контролювати сцену. Будь-хто без дозволу може виходити в реальність, і небажані користуються цією можливістю. Часто з катастрофічними наслідками.

Саме під час такого періоду адалана захотіла, щоб рейджен залишив сцену на паркінгу біля університету в Огайо, та, погрожуючи пістолетом рейджена, викрала студентку. У цьому пізніше зізналася сама адалана — у лікарні Ґардінґа з нею говорила Дороті Тернер, коли вона раптом розплакалась і все розповіла. Для неї це був спосіб відчути хоч трохи ніжності й ласки — хлопці цього б не зрозуміли, казала адалана. Вона не усвідомлювала, що робила це тричі протягом двох тижнів, і що це злочин, який називають зґвалтуванням, хай навіть це і відбувається між двома жінками. Пізніше, коли доктор Ґардінґ допомагав хлопцям розвинути спільну свідомість, адалана спостерігала за цим з-поза сцени. Вона зрозуміла, що настав час відповідати за жахливі речі, які вчинила з тими жінками.

У Лімі знов настав період сплутаного часу, і адалана вийшла на сцену. У ніс вдарив огидний запах туалету в її кімнаті, і вона відразу залишила сцену, поки не знудило. Вона лишилася поруч і стала слухати інших, але нічого не зрозуміла. рейджен помітив її внутрішнім оком і обізвав падлом за те, що вона зробила. А потім додав, що вб’є її, якщо випаде така нагода. адалана у відповідь закричала, що і сама себе вб’є.

артур спробував з нею поговорити, але через домінантне становище рейджена в умовах цієї клініки всі ментальні системи відключилися. артур почувався як авіадиспетчер, який без своїх радарів і приладів намагається запобігти катастрофі, а всі пілоти сліпі й божевільні.

Потім на сцену вийшов девід — закричав і почав битися головою об стіну. Маленька крістін заплакала. Вгамувати лють рейджена могли тільки діти, а особливо крістін. Він розумів, що періоди сплутаного часу шкодять дітям, які можуть випадково вийти на сцену та опинитися в небезпеці. рейджен не хотів відмовлятися від домінантної позиції, але погодився передати артуру право головувати в цьому ментальному бедламі. Так артур отримав змогу обирати, кому виступати в новому середовищі клініки.

Він одразу випустив на сцену аллена.

аллен нерухомо лежав на ліжку. Було таке відчуття, що від першого ж руху тіло розсиплеться, наче сухе печиво. Від антипсихотичного засобу «Стелазин», що його прописали йому лікарі як транквілізатор, у роті пересохло, а губи потріскалися. Здавалося, що ліжко разом з ним невпинно обертається, і довелося схопитися руками за матрац, аби не впасти на підлогу. Через коротку вовняну ковдру, що прикривала його груди, волосся піднялося сторчма, і все тіло свербіло. Почухатися він не ризикував. А найгірше те, що треба було розплющити очі й роздивитися, що тут коїться. Протягом сплутаного часу в аллена не було можливості ні з ким поговорити, тож він і гадки не мав, де саме опинився й чому.

Надмірна цікавість могла й убити.

аллен позіхнув, потягнувся й потер обличчя долонями, щоб збудити відчуття. У новій кімнаті були вичищені до блиску рожеві стіни, що якимось неймовірним чином мали все одно брудний вигляд. Ліжко дране. Туалет з тарганами. Подерта шафка без ручок на шухлядах. Пошкрябане жерстяне дзеркало на стіні. От би зараз барабани! Щоб хоч трохи розвіятися. Натомість він вистукав якийсь ритм об шафку.

Почувся гучний металевий дзвін, що вмить розбив тишу. Ключі. По спині побігли мурахи. Ключі тюремного наглядача. Це не палата лікарні — це бісова камера!

М’язи на горлі напружилися. Тіло трусило від холоду й страху. Він швидко витер рукою сльози з очей — цього ніхто не має бачити. Двері почали відчинятись, і він уперся в них злим поглядом, чекаючи на візитера.

Увійшов товстенний наглядач, реготнув і кинув:

— Вставай, Сивіло! Берло не чекатиме!

аллен, похитуючись, підвівся, кинув оком у пошкрябаний шматок металу, звідки на нього подивилося власне обличчя. Він ледь не розсміявся. Дрижаки вгамувалися. Він уже десятки разів отак опинявся хтозна-де — чого ж зараз боятися? Доріжки засохлих сліз на щоках покращили аллену настрій. Це те саме, що вийти на сцену й розповідати смішні анекдоти, коли в самого життя розривається на шмаття. Так робив його рідний батько, комік Джонні Моррісон, на сцені у Маямі. У своїй прощальній записці самогубець написав: «Ще один жарт наостанок. Маленький хлопчик питає: „Мамо, а хто такий перевертень?“ — „Стули пельку та причеши обличчя!“»

Бум! Оплески!

— Шикуйтеся в чергу на роздачу, телепні!

— Лайна наїжся, Оггі! — гаркнув хтось у відповідь.

У коридорі почулося човгання ніг по лінолеуму. аллен вийшов з рожевої кімнати та побачив, як із коридорів у велику центральну кімнату стікаються люди й збираються перед дверми-ґратами. Він і собі став у загальну чергу. Чалмер колись теж кричав йому «очі вниз!» — тут він так само поспіхом опустив погляд і став розглядати підлогу. Це він умів робити майстерно. Оскільки ніхто нічого йому не сказав, він, вочевидь, робив усе як слід. Краще не дивитися нікому в очі — так безпечніше. Так ніхто не буде з ним говорити чи затівати сварку. І не треба буде нікого впізнавати чи когось запам’ятовувати.

— Ану стань у чергу! — гаркнув лисий наглядач.

— Так-так, містере Флік, — відповів пацієнт.

Пришкандибали ті, хто запізнився, і стали акуратними чергами вздовж стін.

— Відділення «А»! Рушай! — знов крик наглядача.

Поки що він був у безпеці.

Черга велетенською багатоніжкою повзла коридором, потім сходами вниз у трьохсотметровий тунель. аллен усю дорогу не відривав погляду від ніг, і лише в тунелі наважився озирнутись. Уздовж стін тяглися товсті труби опалення й газу, які робили і без того вузький коридор украй тісним. Від грюкоту машин та якихось вибухів дзвеніло у вухах. Тут навряд чи було безпечно: будь-яка з труб опалення могла тріснути, і всю чергу миттю залило б окропом. Графіті на стінах лишились би єдиним свідченням їхньої безславної смерті. Він почав вистукувати пальцями похоронний марш, підіграючи собі шарканням кроків.

Нарешті вони опинилися в їдальні. аллен почув у голові запитання. Що це за відділення? Чому вони тут? Чи знають вони, хто він? Жарт про Сивілу свідчив, що знають. Треба триматися за реальність. Не можна дозволити страху себе приспати. Треба тримати зв’язок з артуром і рейдженом, з усіма іншими. Треба дізнатися, що тут відбувається. І краще за нього цього ніхто не зробить. Сплутаний час завжди був вступом до внутрішнього вибуху. А значить, насувається війна всередині.

Оскільки сушений горох, холодна картопля та глевкі макарони у його шлунку надовго не затримаються, аллен вирішив з’їсти трохи хліба, запиваючи його розчинним напоєм «Кул-Ейд».

Дорогою назад у відділення він раптом усвідомив, що не знає, у якій він палаті. Як можна бути таким дурним?! Він не подивився номер на дверях, коли виходив! Господи, це ж його викаже! Усі знущатимуться, називатимуть його ідіотом та іншими образливими словами!

Він плівся коридором та обмацував кишені — можливо, там є якась підказка. Нічого. Лише напівпорожня пачка цигарок. аллен увійшов у тьмяну загальну кімнату з дерев’яними лавами та стільцями вздовж стін. Стелю перетинали під безліччю кутів труби, які загрозливо шипіли. Рожеві стіни — як і всюди тут. Вікна метр на півтора за товстими ґратами й сітками. Підлогу вкривала біло-сіра плитка з чорними швами. У кутку під захистом решіток сиділи наглядачіаллен умостився на лаві в кутку й опустив голову на руки, щоб витерти піт з лоба. Чорт забирай, як же йому знайти свою кімнату?

— Привіт! У тебе все нормально?

Шокований, аллен підняв голову й побачив стрункого чоловіка з бородою та темними очима.

— Слухай, а… а ти випадково не той хлопець з купою особистостей? Про тебе розповідали по телевізору. І в газетах писали, — чоловік і не звернув уваги, що аллен не відповів.

аллен кивнув, намагаючись вигадати, що ж відповісти.

— А я з сорок шостої камери — ми сусіди, — продовжив він. — Сорок п’ять і сорок сім — аллен закарбував це у пам’яті. Чоловік сів поруч.

— Я бачив твої картини в журналах. І по телевізору. У тебе чудові пейзажі! І натюрморти теж. Я й сам трохи малюю, але до тебе мені далеко. Може, ти даси мені якось кілька порад? Звісно, якщо у тебе буде вільний час.

аллен подумки всміхнувся фразі «вільний час», але продовжував мовчати. Чоловік дивився на нього, чекаючи згоди, і зрештою аллен вичавив з себе:

— Так, звісно, тільки я малюю лише портрети.

Чоловік усміхнувся вже тепліше.

— Слухай, ти розслабся трохи. Це та ще діра, але ти звикнеш. Не переймайся щодо товстуна Оггі, а от містерові Фліку довіряти не варто. Це отой, лисий. Він лиже зад директору. Я тут три роки і зістарився лише на десять. Мене звати Джоуї Менсон, — він підморгнув, підвівся й пішов геть, махнувши рукою, мовляв, розслабся.

аллен струсив попіл з цигарки і пішов шукати свою кімнату. У сорок сьомій було повно незнайомих речей, тож він пішов у сорок п’яту. Тут на шафці скотчем були приклеєні фото матері Біллі, а ще сестри й брата. Між шафкою і туалетом аллен виявив паперовий пакет зі своїми особистими речами, а ще — кілька зім’ятих листів, адресованих Вільяму Міллігану у відділення № 22. Вочевидь, його недавно перевели у нове відділення, бо якби він був тут давно, Джоуї Менсон уже був би з ним знайомий. Це вже краще: значить, ніхто тут не чекає, що Біллі має його знати.

У двері гучно постукали. аллен повільно відчинив і відсахнувся назад: закриваючи собою весь прохід, на нього дивився двохметровий Голіаф. Чоловік важив, мабуть, кілограмів 130 і мав величезні руки. Такий запросто ламає людям кістки!

У одній руці він тримав пластиковий бідон з холодним чаєм, а іншу простягнув для привітання.

— Привіт, я Ґейб.

— Я Біллі, — відповів аллен і потис його гігантську долоню. Голос у нього був знайомий. Мабуть, це він в обід порадив Оггі наїстися лайна — він один був достатньо великим для такого.

Незважаючи на загрозливі розміри й неголене обличчя, його рідке русяве волосся і блакитні очі справляли приємне враження. Не Голіаф, а швидше Давид.

— Сподіваюся, ти не зек у пересилці, — сказав Ґейб м’яким приємним голосом.

— Не знаю, — знизав плечима аллен.

— Якщо не знаєш — значить, точно не зек. Я боявся, що ти зек. У нас у відділенні «А» давно не було новеньких. Двадцять один місяць. А значить, ми, пересильні Ашермана, скоро поїдемо назад у свої тюрми, — він кинув на аллена зацікавлений погляд, чекаючи на підтвердження.

— Я не з тюрми приїхав, — відповів аллен.

Велетень згадав Ашермана. Це ім’я якось називав Ґері Швейкарт — коли вони говорили про закон, що якийсь час існував у Огайо. Згідно з ним, у Ліму могли відправляти ґвалтівників та інших правопорушників із в’язниць, якщо вважалося, що тут їм зможуть вправити мізки. Ґері казав, що в клініці активно застосовують електрошок, і багато пацієнтів-в’язнів перетворилися на овочі, а дехто навіть повісився. Цей закон невдовзі відкликали, бо штат визнав його антиконституційним. Тож в’язні Ашермана мали повернутися назад у свої в’язниці, хоча Департамент психічного здоров’я й не квапився з цим.

— То що ти тоді тут робиш?

— Невинний через психічну хворобу, — пояснив аллен. — Я проходив лікування у відкритій клініці, але мене перевели сюди через тиск політиків.

Ґейб кивнув і сьорбнув зі свого бідона чаю.

— Люди зазвичай п’ють зі склянок, але для мене то один ковток. Хочеш чаю?

аллен усміхнувся, але відмовився. Раптом з-за спини велетня почувся високий голос:

— Ану посунься, биче! Усі двері загородив!

З-під пахви Ґейба винирнув маленький чоловічок:

— Привіт…

— Цього хама звати Боббі Стіл, — познайомив їх Ґейб. Боббі був настільки крихітним, наскільки Ґейб здоровенним. Маленькі карі очі, темне кучеряве волосся й різці, що стирчали вперед, наче ікла, робили його дуже схожим на мишу.

— Ти звідки? — спитав Боббі.

— З Колумбуса, — відповів аллен.

— О, мій друг Річард теж звідти. Ти випадково не знайомий з Річардом Кейсом?

аллен похитав головою.

Ґейб одним рухом руки розвернув Боббі обличчям до дверей.

— Ну все, дамо містеру Міллігану можливість трохи оговтатися. Він нікуди не подінеться, — він привітно всміхнувся аллену. — У нас у відділенні «А» тридцять п’ять соціопатів, і ми можемо про себе подбати. Не те що хроніки з 22-го.

По тому вони обоє пішли. аллен всівся на ліжко й задумався над мотивами цих двох. На перший погляд вони досить приязні. Як і художник-сусід Мейсон, вони по-дружньому його привітали й прийняли у своє коло. Вочевидь, загальний розумовий рівень у відділенні «А» вищий, аніж у 22-му, але соціопати вважаються небезпечнішими, тому охорона тут посилена.

— Я не соціопат, — уголос промовив аллен. Звісно ж, він знав, що так називають будь-яких невиправних правопорушників. Це слово часто можна почути у смертельних вироках: вважається, що якщо вбивця не здатен до співчуття і не може нічого навчитися зі свого покарання, треба його назавжди прибрати із суспільства.

Доктор Кол якось пояснив Біллі, що хоч він і психічнохворий, однак, на відміну від злочинців-соціопатів, має совість і співчуття до інших.

Значить, тут йому не місце.

Він або ж томмі знайде звідси вихід.

аллен скинув черевики й ліг. Можна спробувати роздивлятися стелю — раптом це допоможе розслабитися й очистити свідомість. Не вийшло — шум ззовні ніяк не давав відволіктися. Невгамовні голоси, шаркання ніг, совання меблів. Слова зливаються в суцільний шум — як у роздягальні спортсменів після гри. Він почав настукувати якийсь ритм об бильце ліжка.

З коридору почулося бряцання ключів, що попереджало про наближення наглядача. аллен перестав вистукувати. Бряцання ставало гучнішим, а людський гамір — тихішим. Зрештою звук завмер просто за його дверима — значить, наглядач дістав потрібний ключ. аллен швидко сів на ліжку, щоб його не захопили зненацька.

На зріст чоловік був не вищим за аллена — десь метр вісімдесят, — з темними очима й чорним жирним волоссям, одна прядка якого була охайно зачесана на лоб. Біло-жовта сорочка, заправлена в мішкуваті сірі штани, обтягувала великий живіт. Поліровані блискучі черевики були схожі на ті, що носять поліцейські. На вигляд йому було років сорок.

— Міллігане, — почав він, — мене звати Сем Рузолі, для тебе — містер Рузолі. Я знаю, хто ти — ким тебе вважають. Твоє життя тут може бути або простим, або неприємним. Ти маєш робити те, що я тобі кажу. Зрозуміло?

Погроза у голосі Рузолі підняла щось темне й болюче в душі аллена. Він відчайдушно намагався стримати сльози страху.

— Я в цьому відділенні головний, і тут усе йде по-моєму. Ви граєте за моїми правилами — а я не погіршую вам усім життя, — він моторошно посміхнувся. — Повір мені, тобі точно не треба, аби я погіршив твоє життя.

З тим Рузолі попрямував назад до дверей, а потім різко повернувся й постукав себе по бейджику:

– І не забудь ім’я.

аллен лишився сам. Він повернувся до вікна й став розглядати сутінки за ґратами. Страшно було думати, що оцей штурмовик-соціопат тепер буде ним командувати. Згадалося, як доктор Ґардінґ казав: «Насилля породжує насилля». Але ж як інакше захистити себе? Якщо підставити іншу щоку — зламають щелепу.

Засинати зараз не можна, бо вийде рейджен — а доктор Кол кілька днів тому, до переведення з Афін, попередив його: якщо з’явиться хранитель ненависті, виникнуть серйозні проблеми. Кол взагалі дуже добре пояснив, що таке синдром множинної особистості та застеріг, що дисоціація заради виживання наражає його на небезпеку. На жаль, він залишив Афінський центр раніше, ніж маленький товстий лікар зміг злити його в одну особистість назавжди й навчити альтернативних механізмів захисту. Йому наче відрізали руки, поки він грав на барабанах чи писав портрет. Ну чому вони не дозволили йому одужати, перш ніж кидати сюди?! Треба пам’ятати те, чого вчили доктор Кол і доктор Ґардінґ. Але все одно здавалося, що вже надто пізно…

— Ненавиджу сплутаний час, артуре, — прошепотів він. — Не мозок, а торговий автомат! Я хочу піти, артуре. Чуєш мене? Я маю піти зі сцени. Я надто довго тут був, мені недобре. Якщо чесно, мені кепсько. Хай хтось інший вийде на сцену. Має ж бути якась черга!

Раптом у нього під ногами земля милостиво розчахнулась і він провалився в нікуди.

(2)

Лише через сплутаний час вийшло так, що множинний Біллі (Біллі-М) опинився на сцені.

Уперше його збудила доктор Корнелія Вілбур у франклінській в’язниці — психіатр, яка лікувала відому пацієнтку зі СМО Сивілу. Вона ж і розповіла Біллі про те, що інші особистості багато років тому, у 1970-му, приспали його через спробу самогубства, і відтоді його утримують у такому стані, наче Ріпа ван Вінкля[4]. Вона розповіла про його психічний стан і пояснила, що він і є справжнім Біллі, якого колись народила його мати. Він — ядро.

Біллі було складно в це повірити. Він думав, що психіатри збожеволіли.

Після того першого разу у в’язниці він час від часу знов виходив на сцену в лікарні Ґардінґа, а потім і під час терапії у Афінському центрі. Після переведення до Ліми інші наново помістили його у ментальний кокон, щоб захистити від небезпек цієї установи.

Біллі-М вийшов з кімнати й озирнувся. Навколо все було дивним. «Щоразу, як я прокидаюся, — у мене неприємності. Щоразу, як я прокидаюся, мені кажуть, що я щось накоїв».

Йому хотілося побачитись із Мері. Вона писала, що їй уже краще і що її виписали. Біллі дуже хотів би, щоб вона приїхала провідати його в Лімі — йому стало б легше у її присутності.

Почулося брязкання ключів. Він повернувся й побачив, що до нього йдуть двоє наглядачів. Той, що нижче, сказав:

— Ось де він, Карле.

— Стань на шухер, — відповів інший.

Низький кивнув і став біля дверей у головну залу. Карл наближався. Біллі-М побачив, що з-під його картуза звисає довге кучеряве волосся. Він підійшов та сперся однією рукою на стіну у Біллі-М за спиною. Його сорочка смерділа потом.

Господи, хоч би він мене не чіпав…

— Міллігане, я хочу поговорити про дещо, це вкрай важливо для тебе, — відсутність переднього зуба робила його усмішку схожою на вищир.

— Про що? — він намагався не виказати страху.

Усмішка зникла, вищир лишився, голос став серйознішим:

— Про твоє здоров’я.

— Що ви маєте на увазі? — Біллі-М пробував відсунутися від нього.

Карл витяг з-за спини ручку від швабри й підніс її до підборіддя Біллі-М, притиснувши його до стіни.

— Такі психи, як ти, довго тут не живуть. Якщо ти хочеш зберегти здоров’я, виродку, тобі потрібне «в’язничне страхування від нещасних випадків» Карла Льюїса, — він опустив дрючок та постукав ним об долоню іншої руки. — Хтозна, коли саме до тебе ззаду підкрадеться якийсь недоумок та жахне стільцем об голову чи переріже горлянку уламком скла. І думаєш, йому потрібна для цього причина? Ні. Може, йому просто не сподобався твій вигляд. Ти навіть не уявляєш, на що здатні психи за шоколадний батончик. Якщо гратимеш за правилами — я можу зробити так, що з тобою такого ніколи не трапиться.

— Й-як?

— Ти всього лише гидкий жалюгідний ґвалтівник. На твоє життя всім начхати. Я знаю, що ти продаєш картини, а значить, можеш заплатити. Так от, перші п’ятдесят баксів віддаси у п’ятницю. І не жартуй зі мною, виродку, — він плюнув Біллі-М під ноги, розвернувся й пішов геть разом зі своїм приятелем.

Біллі-М з’їхав по стіні на підлогу. У коридорі більше нікого не було. Ноги трусилися. Хотілося вбити себе. Так само, як тоді, коли йому розповіли, що він заподіяв тим трьом жінкам. Але ні. Мері якось сказала: «Ти маєш жити, Біллі. Одного дня ти зможеш повернути борг суспільству. Тебе вилікують, і ти знов зможеш жити. Вільним і цілісним».

Доктор Кол теж порадив йому: «Зіграй з ними в їхню дурну гру й виживи, Біллі».

Аби тільки Учитель повернувся…

— Я ще не безнадійний, — прошепотів він. — Я не програв. Я ще можу битися.

Розділ 4

Рука містера Браксо

(1)

— О соле міо… Тут з лайна лимонад…

О соле міо… Поцілуй мене в зад…

Перегородки по груди висотою у напареній душовій кімнаті ледь забезпечували приватність. На відміну від окремих душових у відділенні № 22, тут, у «А», була одна велика кімната, де з отворів труби на стелі лилася вода. Здавалося, цю трубу хтось обстріляв з дробовика. Усю кімнату такий душ покривав не надто рівномірно, але були три кабінки, куди дуже точно потрапляли три окремі товсті цівочки.

— Фі-і-ігаро говіга-а-ало… Фі-і-і-ігаро…

Тенор належав Боббі Стілу. Його кучеряве волосся намокло, і він став ще більше схожим на мишу. Посеред кімнати була дірка водостоку, і Боббі заткнув її ганчіркою, тож усі вже борсалися у спільній ванні по литки у воді. Боббі співав і сміявся, наче дитина у калюжі під дощем.

Увійшов аллен, і він почервонів — його заскочили зненацька в імпровізованому аквапарку.

— Е… Біллі… той… Як тобі у нашій дурці? — схвильовано запитав він.

— Бував я і в кращих місцях, — мовив аллен, займаючи сусідню кабінку й починаючи намилюватися.

Боббі перестав червоніти. Завдяки його маленькому зросту перегородка приховувала його аж по шию.

— Я багато про тебе читав. Як же так вийшло, що ти опинився тут?

— Це довга й не дуже цікава історія, — відповів аллен. Він знав, що Боббі запитав це для годиться.

Боббі сперся руками й підборіддям на перегородку.

— Ти ж був у Лебанонській в’язниці, правда?

— Ага, — аллен вже знав, яке запитання буде наступним.

– І що, там краще, ніж тут?

— Набагато. Більше всіляких занять. Більше свободи. Я б краще два роки у Лебаноні відсидів, аніж рік тут.

Боббі широко всміхнувся.

— Добре, якщо так. Я ж ашерманівець — так що зрештою там і опинюся.

аллен здивувався — Боббі не був схожий на соціопата чи ґвалтівника.

— Я чув, що однокамерники часто ґвалтують інших хлопців…

Вочевидь, Боббі дуже цього боявся через свої невеликі розміри.

— Брехати не буду, таке трапляється. Але більшість хлопців самі накликають на себе біду. Так, усі кажуть, що справа в тому, що вони молоді й малі, але насправді вони просто не прислухаються до порад…

— Це ж до яких? — Боббі промив очі від мила й витріщився на аллена.

— Насамперед ніколи нічого не бери, якщо тобі дають це просто так. Хлопці вдають, що це такий дружній жест, але насправді у них приховані мотиви.

— Не розумію.

— Уявімо, що до тебе підходить незнайомий хлопець та ні з того ні з сього починає розмову. Здається, він просто поводиться приязно. Потім пропонує тобі цукерку чи пачку цигарок. І ось тут, якщо ти її візьмеш, — станеш його боржником. І віддаватимеш не цукерками чи цигарками, а особистою послугою, наприклад сексуальною. Або інша ситуація: до тебе підходять двоє малознайомих хлопців і пропонують сховатися й викурити косячок. Найімовірніше, за таких умов у тебе в роті побуває не тільки цигарка.

Очі Боббі розширилися ледь не втричі.

— Бережися натовпу. Тебе можуть зґвалтувати у п’яти метрах від охоронця — від нього тебе закриє стіна таких самих ув’язнених, які сподіваються, що й до них дійде на тебе черга, — аллен згадав, як охоронець пропонував Біллі-М захист за п’ятдесят доларів. — А, ще одне. Якщо хтось пропонує тобі охорону після того, як на тебе напали без жодної причини — посилай його в дупу. Він це все і влаштував. За цю охорону тобі доведеться платити сексом. Ну а там, я думаю, ти ще кілька правил винайдеш самостійно.

Боббі обернув стегна рушником і вийшов зі своєї кабінки.

— Ось мій захист, — усміхнувся він, витягуючи з косметички на поясі зубну щітку.

аллен був вражений: у пластикову частину було вставлене лезо. Це нагадало йому першу заточку, яку він зробив у в’язниці. Він назвав її «урівноважувачем». Дикувата усмішка Боббі не лишала сумнівів: він скористається зброєю. Маленький чоловічок, не відводячи дивно палаючих очей від аллена, лизнув лезо й вийшов.

Що зробило його таким? Гаряча вода зігрівала спину й нутро, і аллен усе думав про цього чоловіка. Ось він грається у воді, наче дитина, — а за мить вже стає схожим на холоднокровного вбивцю.

Тепер зрозуміло, чому він був ашерманівцем.

аллен нахмурився. Мабуть, він схожий на Боббі, коли переключається з девіда на денні, Біллі-М чи нестримного рейджена.

А що як Боббі Стіл теж?..

Ні, Боббі Стіл точно нездоровий, але множинних особистостей у нього немає.

(2)

Після сніданку «розумні» сиділи в загальній залі разом із зомбі й інтровертами, що безцільно блукали навколо. За столом сиділи кілька наглядачів — вони гучно вихвалялися, хто скільки вчора випив та зі скількома шльондрами встиг переспати. У кутку один із пацієнтів під дією важких препаратів прощався зі сніданком. Товстун Оггі та лисий Флік патрулювали лише два з багатьох коридорів відділення «А», і начальник Рузолі став відправляти інших їм на допомогу в решту коридорів, а також щоб провести деяких пацієнтів у відділення працетерапії.

Боббі Стіл у блакитній бейсболці задом наперед сидів і читав старий журнал, закинувши ноги на стіл. У нього на животі лежав старенький радіоприймач, що передавав музику на білий навушник. Поряд з ним Джоуї Мейсон, бородатий художник з 45-ї палати, грав у шашки з іншим пацієнтом. аллен безуспішно розкладав п’ятий пасьянс. Велетень Ґейб Міллер лежав на підлозі, піднімаючи над собою на дерев’яному стільці невеликого чоловічка, ще меншого за Боббі. Чоловік служив Ґейбу штангою, і від цього його вже починало нудити.

— Відпусти Річарда, бо його зараз знудить, — сказав Боббі.

Ґейб повільно опустив стілець, Річард тут же зіскочив і без жодного слова відбіг на кілька кроків.

— Ага, і мені кави заразом принеси, — сказав Боббі, на-че відповідаючи на німе запитання Річарда. Той усміхнувся й вибіг з кімнати.

аллен звів брови, роздумуючи над цією телепатією.

— А чого він хотів?

— «Кул-Ейду».

— А звідки ти знав? Він же нічого не сказав.

— А йому і не треба, — відповів Боббі з напівусмішкою. — Річард Кейс такий сором’язливий і невпевнений у собі, що постійно боїться, що люди відштовхнуть його. Ти скоро теж навчишся з одного погляду розуміти, чого він хоче. Тільки час від часу добивайся, щоб він хоча б щось сказав.

— Зрозуміло.

— Річард допомагає Ґейбу займатися. А я віддячую йому тим, що приймаю у товариство. Для нього важливо мати компанію.

— Ти поводишся, як старший брат. Не думаєш, що це може зіграти проти нього, коли він лишиться тут сам без тебе?

— Та знаю, — Боббі сумно опустив очі. — Мені його не вистачатиме. І, якщо чесно, я сподіваюся, що ти трохи за ним приглянеш, коли мене переведуть. Ти подобаєшся йому… Не дозволяй нікому його ображати.

— Зроблю все, що зможу, — пообіцяв аллен, згрібаючи колоду після шостого невдалого пасьянсу.

Річард нагадував тиху замкнену Мері — вона теж дуже довго не говорила й важко виходила з депресії. Аби тільки вона могла тут його провідати… Але Ліма дуже далеко від Афін, їй би довелося їхати весь день кількома автобусами. Вона б приїхала, якби він попросив, але він не хотів примушувати її проходити через це.

аллен витяг зім’ятий лист від Мері, який знайшов під ліжком. Він не знав, хто його отримав, але він має точнісінько такі ж права його прочитати, як і всі інші. Її почерк — крихітні друковані літери — точно відображав характер дівчини: вона наче намагалася сховати свої слова від усього світу.

аллен узяв аркуш паперу й олівець: «Мері, я дуже за тобою сумую. Мені б дуже хотілося, щоб ти мала змогу провідувати мене, але я знаю, що ми більше ніколи не побачимося. Думаю, тобі не варто сюди приїздити. Якщо ти приїдеш, люди знатимуть, що ти мені небайдужа, і я боюся, хтось може це використати, щоб натиснути на мене, — як з моєю матір’ю чи сестрою. Цього не можна допустити».

Тільки-но він заклеїв конверт, як почувся голос Оггі:

— Логане! Міллігане! Кейсе! Мейсоне! Стіле! Хоупвеле! Браксо! Бреді! У коло! Денні пігулки!

Першими пігулки видавали розумним пацієнтам, після них Флік по одному приводив зомбі й інтровертів. аллен терпіти не міг «Стелазин», тож вирішив зійти зі сцени — нехай хтось інший його п’є. Він блимнув і…

томмі опинився в черзі, що повільно наближалася до кола. За ним плелися Боббі й Річард.

— …ненавиджу те лайно, що вони мені дають, — жалівся Боббі. — У перший раз у мене від нього розпух язик, а перед очима все затягло плівкою. Я навіть думати нормально не міг. Я просто скаженів, аж поки вони не дали мені «Когентін» від побічних ефектів, — він поплескав по ручці Річарда, — а йому дають старий добрий «Валеум». Великий В — В-10. Зелена погань.

Ага, ось у чому справа. Час приймати таблетки. Е, ні. Так не піде. Він спробував вислизнути з приміщення, але побачив, що всі виходи перекриті. Ніхто інший теж не схотів пити це лайно. Ну чому він?!

Боббі й Річард стали поруч з ним у коло, і вони втрьох вишикувалися перед столом медсестри.

Медсестрою була 55-річна місіс Ґрандінґ в окулярах з блискучою оправою та ланцюжком, на якому вони б мали висіти, коли ними не користувалися. Натомість майже завжди жінка просто опускала окуляри на кінчик носа. Ліворуч і праворуч від віконця чергували два наглядачі. Медсестра видавала кожному пігулки й маленьку скляночку води, супроводжуючи це поглядом, повним огиди. Вираз обличчя у неї був такий, ніби вона, як визначив томмі, щойно відкусила бутерброд з лайном.

Раптом худорлявий чоловік років тридцяти закричав:

— Господи, ні! Я більше не можу! Місіс Ґрандінґ! Я від них дурію! Я не можу рухатися, не можу думати! Ці пігулки зводять мене з розуму!

У чоловіка з рота текла слина, він майже перетворився на зомбі. Вочевидь, вони збираються завершити цей процес. Він упав на коліна й розплакався, як дитина. Місіс Ґрандінґ кинула на товстуна Оггі владний погляд, той негайно підійшов до чоловіка, викрутив руку йому за спину та схопив за волосся. Лисий Флік закрив їх собою від решти пацієнтів — мовляв, навіть не рухайтеся.

Місіс Ґрандінґ вийшла зі своєї кімнатки, залишивши двері відчиненими на випадок, якщо доведеться відступати.

— Містере Браксо, ви приймете пігулки або по-хорошому, або по-поганому. Що вибираєте?

Браксо подивився на неї світлими на фоні чорних мішків очима.

— Хіба ви не бачите, що це мене вбиває?

— У вас п’ять секунд. Вирішуйте.

Браксо повільно простяг вільну руку. Оггі відпустив його волосся і підняв на ноги за заламану руку. Той проковтнув пігулки, і Оггі перевірив його рот.

— Чортова сука, — пробурмотів Боббі.

Підійшла його черга. Він зробив крок уперед, проковтнув свої пігулки й повернувся до Оггі.

— Відкрий рота! Покажи язик! — проревів товстун.

Річард Кейс отримав свою порцію. томмі уважно стежив, як він зім’яв паперовий стаканчик і кинув його в майже повний зелений смітник. А це ідея. Підійшла його черга. томмі поклав пігулки в рот, швидко відсунув їх убік, випив воду і язиком засунув пігулки в стаканчик, який зім’яв, поки Оггі оглядав його рот.

Удалося! Він одурив їх!

Радісний, він уже нахилився над смітником, щоб викинути стаканчик, аж раптом чиясь рука схопила його за зап’ясток.

Містер Рузолі з їдкою усмішкою розгорнув стаканчик.

Попався.

Рузолі ляснув його по голові, схопив рукою ззаду за волосся і примусив проковтнути пігулки без води.

томмі розвернувся й крізь коло пішов геть. Голова дзвеніла від удару. На язику неприємно відчувалися ліки. До нього з ніяковою усмішкою підійшов Боббі:

— Я мав тебе попередити. Рузолі вже знає цей трюк. Коли він на чергуванні — усе марно. Він не такий тупий, яким здається. Той ще пройдисвіт…

— Це ми ще подивимося. У мене є козирі в рукаві, — сказав томмі, хоча насправді жодної ідеї у нього не було. На жаль.

Щоб позбутися пекучого присмаку медикаментів, томмі вирішив почистити зуби. Він вичавив добрячу порцію пасти на щітку та повз зомбі попрямував до вмивальників поруч із душем. Через чутливі зуби від холодної води ясна пронизало болем. Теплої води тут не було: або холодна, або окріп. Він відкрив гарячу воду, яка миттю розчинила пасту, — не встиг навіть до рота її донести. Хай там як, а позбавитися цього присмаку все одно треба, тож він просто сполоснув рот водою. Жерстяне дзеркало встигло запітніти, і він протер його рукавом. Відображення шокувало: за його спиною стояв містер Браксо. Неголена нижня щелепа впала, скляні очі тупо дивилися кудись уперед, слина капала на підлогу. томмі зрозумів, що бідолаха був у медикаментозному ступорі і, очевидно, його навіть не бачив. Антипсихотичні засоби робили таке з людьми. томмі просто відійшов убік.

Містер Браксо, наче під гіпнозом, підійшов до раковини, відкрив окріп і засунув праву руку під воду — при цьому навіть не поморщився й оком не моргнув. Наче зовсім нічого не відчував.

томмі зробив крок до нього.

— Ти ж обпечешся!

Тут Браксо підняв свою обварену руку до рота — і вкусив вказівний палець! Цівочка крові вдарила його в обличчя.

— Господи Боже! Допоможіть! Господи, сюди! Швидше! Браксо знов укусив залитий кров’ю палець, намагаючись розгризти сухожилля. З його підборіддя стікала кров.

томмі скрючило. Раптовий спазм шлунка викинув блювоту через рот і ніс. Він ударився колінами об підлогу. Краєчком ока побачив, як додолу упав шматочок пальця без шкіри — і все навколо почорніло…

Через деякий час він розплющив очі й побачив Річарда, який вологою ганчіркою витирав йому обличчя. Він мовчав — просто співчутливо дивився. У кімнаті був також Боббі — він змивав кров зі стіни й раковини. Містера Браксо не було. Боббі розповів, що його крики почув Ґейб і прибіг на допомогу. Він зреагував миттєво: схопив Браксо за зап’ястки своїми ручиськами і потягнув до медсестри. Можливо, саме завдяки цьому той не стік кров’ю й не помер.

У кімнату увійшов Рузолі у супроводі Фліка й Оггі. Він озирнувся довкола і всміхнувся:

— Ну що, містере Мілліган, як вам новий постійний дім?

(3)

Минуло кілька днів. Тишу загальної кімнати раптом порушив малий Річард Кейс, що прибіг з дикими очима й панічно схопив Боббі за светр, намагаючись щось сказати.

Боббі негайно вихопив своє лезо і приготувався його захищати.

— Заспокойся, Річарде. Вгамуйся, — сказав аллен.

За відсутності негайної небезпеки Боббі сховав лезо в шкарпетку.

— Малий, що сталося? Сядь і розкажи спокійно.

Річард ніяк не міг припинити заїкатися, аж поки аллен не гаркнув:

— Цить!

Той негайно замовк та нервово пискнув.

— Зроби повільний глибокий вдих. Отак… Спокійно. Видихай. Ось тепер розповідай, що сталося.

— Д-д-доктор к-к-каже, я по-попоїду додому!

Боббі з алленом глянули одне на одного і всміхнулися. — Молоде-е-ець! — вигукнули вони в один голос та ляснули одне одного по долоні.

— То коли ти їдеш? — спитав Боббі з виглядом гордого батька.

— За д-д-два ти-тижні суд. І додоктор Мі-мілкі каже, що в-він ск-к-каже судді, що я н-не не-не-небезпечний, — він склав долоні разом і підвів очі до стелі. — Дякую то-тобі Боже! — прошепотів він. — Те-тепер я можу ві-ві-відпочити.

Він озирнувся навкруги. Увага збентежила його, з обличчя зник радісний вираз, і він знов замкнувся у своєму мовчазному світі.

— Ну, таке не можна не відсвяткувати! — сказав Боббі. — Сходи-но принеси «Кул-Ейд» і приймач з моєї кімнати.

Річард радісно кивнув і чкурнув по речі.

— А чому він тут? Він наче й мухи не образить, — поцікавився аллен.

— Річард був матусин синок. Матір любив більше за саме життя. Якось він прийшов додому й побачив п’яного батька на підлозі — він до смерті забив дружину молотком і відключився. Це просто зруйнувало його душу. Батька посадили, але Річард все одно не міг думати ні про що, крім помсти. У нього дах поїхав. Отак одного дня він зайшов у магазин на заправці і, погрожуючи пістолетом, наказав віддати йому гроші з каси. Потім вийшов надвір, сів біля дверей і дочекався копів. Він розраховував, що його відправлять у ту ж саму в’язницю, що й батька, а там він зможе вбити покидька. Копи здогадалися про такі плани і відправили його сюди. Йому лише дев’ятнадцять…

— А ти сам як тут опинився?

Очі Боббі стали крижаними. Не треба було запитувати.

— Я тут, бо ходив у церкву щонеділі…

Прийшов Річард з «Кул-Ейдом» і приймачем. Боббі простяг руку, але той притис радіо до себе, наче захищаючи.

— Що т-т-треба сказ-з-зати? — мовив він.

— Дякую, Річарде, — ввічливо відповів Боббі.

Той радісно засяяв і простяг йому приймач.

— «Кул-Ейд» підходить для звичайного свята, — зауважив Боббі, — а тут не завадило б щось міцніше. Шкода, що в нас нічого немає, щоб випити за твоє звільнення.

— Ну якби знати за тиждень, то могли б організувати. — Це ж як? — не зрозумів Боббі.

— Бродіння.

— Куди бродіння?

— Бродіння, або ферментація, — пояснив аллен.

Боббі ясніше не стало.

— Так вино роблять. Самогон. Бухло.

Тут до нього дійшло.

— А звідки ти знаєш, як це робити?

— У Лебаноні навчили. Вони називають це «жумагар». Спочатку треба придумати, як дістати інгредієнти. Дай мені трохи часу поміркувати. До вашого «Кул-Ейду» не завадили б цукерки? Я принесу. Відсвяткуємо хороші новини.

Річард щасливо всміхався. Не так уже й багато треба йому для щастя.

Розділ 5

Втрата часу

(1)

Пізніше того дня спокій коридору порушив рев товстуна Оггі:

— Міллігане! До медсестри!

Наближаючись до центрального кола, аллен побачив, як Рузолі жестом відправляє його собі за спину до медсестри.

аллен увійшов усередину.

Місіс Ґрандінґ сиділа за столом і переглядала список пацієнтів. Поруч з нею сидів товстий чоловік з густими бровами, такими ж чорними, як і його прилизане волосся. Він їв великий сендвіч з багету, і майонез стікав по його численних підборіддях.

— Знайомтеся, це Фредерік Мілкі, наш штатний лікар.

Доктор Мілкі проштовхнув решту свого сендвіча до рота вказівним пальцем (при цьому мізинець він тримав рівно) і прицмокнув губами. Тим самим рівним мізинцем він підняв окуляри в пластиковій оправі на перенісся.

— Сідайте, містере Мілліган, пробурмотів він з набитим ротом, вказуючи на дерев’яний стілець. — Почну з того, що я — найуспішніший психіатр у США та за кордоном, — він протер губи коричневою серветкою. — Не вірите? Спитайте кого завгодно — будь-хто підтвердить.

Він зняв окуляри, протер скло банкнотою у десять доларів та уважно вдивився у документ, що лежав перед ним на столі.

— Так-так, чому ви тут опинилися? Подивимося…

Вираз його обличчя ставав дедалі більш спантеличеним.

— Ага, ось воно… Усі ці злочини ви скоїли у сімдесят сьомому, і з того часу перебували спочатку у лікарні Ґардінґа, а потім у Афінському центрі. А чому ж вас відправили сюди?

аллен і не збирався нічого пояснювати. Будь-яка більш-менш розумна людина може прочитати це у його картці. Цей товстун страшенно дратував. Після двох тижнів у Лімі, протягом яких його труїли «Стелазином» та «Амілтріптіленом», що ледь не перетворило його на зомбі на кшталт містера Браксо, цей найславетніший психіатр запитує, що він тут робить!

Звісно, можна було підлеститися, але аллен подумав, що зверхність допоможе швидше від нього відкараскатися. Що йому втрачати? Вочевидь, доктор Лінднер все одно зробить усе можливе, аби лишити Біллі тут назавжди.

— Мене перевели сюди з Афін, — холодно почав він, — бо мене не влаштовував їхній сервіс. А у вас тут, я чув, просто чудова кухня з французьким кухарем.

Мілкі реготнув, від чого його жир затрусився.

— Ну що ж, містере Мілліган, я не знаю, навіщо вас сюди відправили, і мені начхати, що там кажуть про ваші множинні особистості. Усе, що я маю знати, — чи можете ви нести відповідальність за свої злочини і чи становите небезпеку для інших.

аллен кивнув.

З обличчя Мілкі зникла усмішка.

— Дозвольте поставити вам кілька запитань. Яке сьогодні число?

— 30 жовтня 1979 року.

— Назвіть п’ятьох президентів США з ХХ століття.

— Картер, Форд, Ніксон, Кеннеді, Ейзенхауер.

— Відповідайте швидко: столиця Греції?

— Афіни, — відразу відповів аллен. — Столиця Індії?

— Нью-Делі, — миттю зреагував Мілкі. — Я дуже добре знаю географію. Столиця Куби?

— Гавана. Я теж нічогенький. Канада?

— Оттава. Пакистан?

– Ісламабад. Столиця Норвегії?

— Осло, — відповів Мілкі. — Непал?

— Катманду, — не здавався аллен.

Вони пройшли ще кілька раундів, і аллен загнав славетного психіатра США та закордону у глухий кут:

— Столиця Замбії?

Товстун почервонів — вочевидь, усвідомив свою поразку.

— Ну добре, містере Мілліган, немає сенсу продовжувати цей тест. Я не бачу жодних ознак психозу чи недієздатності. На суді я скажу, що вам тут не місце і що ви можете повернутися у Афінський центр. І я скасую всі ваші препарати.

аллен аж заковзав на стільці від радості. Їм з Річардом сьогодні неабияк пощастило. Йому страшенно кортіло розповісти своєму маленькому другові, що сталося, і він запитав:

— То на сьогодні ми закінчили?

— Тільки після того, як ви назвете столицю Замбії.

— Вибачте, док, але я і сам її не знаю, — з усмішкою мовив аллен, виходячи з кімнати.

— Упіймав мене на мою ж вудку!

— Ну, таке життя. Іноді виграєш, іноді програєш, — мовив аллен уже з дверей.

— Шкода псувати вашу перемогу, містере Мілліган, але столиця Замбії — Лусака.

Розгублений аллен попрямував у свою кімнату. Однак загалом усе пройшло непогано. Його адвокати будуть раді почути такий відгук Мілкі.

Він зателефонував Алану Ґолдсбері та сказав обов’язково викликати Мілкі на наступне слухання 3 листопада.

Це вже точно треба відсвяткувати. Час серйозно задуматися над виготовленням того шмурдяка.

(2)

Після припинення прийому «Стелазину» спочатку було важко. аллен постійно почувався втомленим, не міг спати і не мав бажання бодай щось робити. Нарешті організм почав очищатися від препарату, і вперше за кілька тижнів аллен відчув себе живим. Повернулися відчуття. Виявилося, що вже три дні йде дощ, а він лише зараз помітив, як краплі б’ються об вікно. Потоки води, що лилися за склом, гіпнотизували й заспокоювали. аллен довго сидів біля вікна із ґратами та вдихав чисте свіже повітря. Він почувався не просто живим — він почувався реальним. Уперше після того, як поїхав з Афін.

аллен причесався, узяв мило, щітку та рушник і пішов трохи освіжитися перед сніданком. Увійшовши до кімнати з умивальниками, він почув, як Боббі наказує Річарду добре вимити за вухами.

— Доброго ранку! — привітався аллен.

Боббі простягнув йому бритву, яку передавали по черзі.

— Ось, тримай. Це нова — поголися добре, поки її не передали зомбі. Ті, мабуть, разів з двадцять поголяться, поки вона повернеться.

— У мене є план, — заявив аллен.

— Втечі?

— Та ні. Як зробити випивку.

Боббі озирнувся, перевіряючи, чи ніхто їх не підслуховує.

— Як ми можемо допомогти?

— Спочатку треба зібрати інгредієнти. Почнемо з хліба: візьміть за сніданком скільки зможете та принесіть у кімнату.

— А нащо нам хліб?

— У ньому є дріжджі. А вони потрібні для бродіння. Додамо фруктовий сік і цукор з їдальні — і буде нам жумагар! У тюрмі ще кажуть «сем».

— Шикуйсь у чергу! Час жерти! — урвав їх крик наглядача. Черга повільно поповзла трьохсотметровим коридором з трубами на кухню. У їдальні було 75 столів на чотирьох, поруч з якими стояли прикручені до підлоги стільці, що могли обертатися. Їжа парувала й чекала роздачі, біля посудин стояла стара товста жінка, яка накладала порції й ставила на пластикові підноси. З приборів давали тільки ложки.

На сніданок готували вівсянку і варені яйця, а до них — хліб з маслом, молоко й апельсиновий сік у паперянці. Хліб можна було брати самому — його кількість не обмежували. аллен пошепки сказав Боббі взяти якомога більше, але так, щоб не викликати підозру. Той передав це Річарду.

Четвертим за їхнім столом був Ґейб. Йому видали подвійну порцію, яку він зосереджено мовчки поглинав. Відволікся він лише раз — його ложка зависла у повітрі на півдорозі до рота, — коли побачив, як три його товариші потай від наглядачів запихають під сорочки хліб. Він нахмурив брови і продовжив працювати ложкою.

— Біллі, а як же ми пронесемо сік? Що, в кишені наливатимемо? — пошепки запитав Боббі.

— Ні-ні. Це ж помаранчевий сік. А нам треба виноградний. Його дають на обід. Я вже придумав, як ми його візьмемо.

— Так-так, — нахмурив Ґейб брови, — виносите хліб під сорочками? Плануєте вкрасти сік? Господи, що ви, в біса, задумали?!

— Друже мій велетню, — відповів аллен, ховаючи ще один шматок хліба під сорочку, — ми робитимемо випивку.

— З хліба і соку?

— Ага. Тому візьми з собою хліба в кімнату. Якщо пощастить, то в суботу у нас буде стільки бухла, що можна буде споїти всіх, у кого ще лишилися мізки.

— Це як той шмурдяк, що роблять у в’язниці?

— Приблизно. Нічого вишуканого, але нам згодиться. Після обіду вони повернулися у відділення і сховали більш як буханку хліба у шафці аллена. Ґейб сів на унітаз, склав ноги на ліжко й закинув руки за голову. Річард тихенько примостився на ліжку, допиваючи свій «Кул-Ейд», а Боббі та аллен пили каву.

— Ну, професоре, розкажіть, як же ми пронесемо сюди сік.

— Ми вкрадемо кілька пакетів з катетерами у медпункті. Вони доволі міцні.

Ґейб не второпав:

— Що за пакети з катетерами?

— Пакети для сечі, дурень, — пояснив йому Боббі. — Як на нозі у старого із зеленою табличкою на дверях!

Ґейб скривився.

— Ні-ні, все нормально, вони стерильні, — пояснив йому аллен. — Використані ми не братимемо.

— А, зрозумів, — нарешті дійшло до Боббі. — Ми закріпимо їх під сорочками й пронесемо сік у них!

— Ага. Тепер лишилося придумати, як поцупити пакети.

— А, це я владнаю, — сказав Ґейб. — У обід будуть, — він підвівся й вийшов.

— Ну, значить, найскладніше ми вирішили, — підсумував аллен.

Річард реготнув. Боббі почухав носа.

— Сподіваюсь, усе вийде. Після того лайна, що випало на нашу долю, випити не завадило б.

До обіду Боббі й аллен грали у шахи. Дошка хиталася на ліжку, але це не заважало. Річард торкнувся ліктя Боббі, питаючи дозволу налити собі ще «Кул-Ейду» — той не заперечував.

Коли малий вийшов, аллен з Боббі обговорили, як важливо підготувати його до самостійного життя, перш ніж Боббі переведуть у в’язницю. Вони погодилися, що його треба «навчити літати», тобто виштовхнути з гнізда, але слід дочекатися слушного моменту. Боббі вважав, що найкраще зробити це після слухання у справі Річарда — він пробуде тут ще кілька тижнів, перш ніж владнають усі формальності й відправлять його додому. Знаючи, що скоро буде вдома, він легше перенесе удар. А там про нього хтось подбає, вважав Боббі, бо Річард усім подобається.

Тут повернувся Річард з «Кул-Ейдом», всівся біля ніг Боббі, і гра продовжилася.

За десять хвилин до полудня у кімнату увійшов Ґейб.

— Скоро на обід, хлопці, — оголосив він, дістаючи з-під сорочки три пакети з катетерами. На його обличчі сяяла бешкетна усмішка.

— Як тобі вдалося? — спитав Боббі.

— То пусте. Головне, що я їх приніс, еге ж?

— Те, що треба! — оглянув їх аллен.

— Чорт забирай, зробімо це! — вигукнув Ґейб.

Усі троє закріпили пакети під сорочками. Річард радісно сплеснув у долоні.

— О-о-обід! — заволав наглядач.

Вони приєдналися до цівочки пацієнтів, що рухалася до кухні. аллен відчув викид адреналіну: він ризикував результатами свого слухання в суді і, якщо чесно, і сам не знав, навіщо це робить. Доктор Кол завжди казав, що в нього схильність випробовувати долю…

— Так, спочатку треба покришити хліб, — сказав аллен, коли вони повернулися з обіду.

Боббі під пильним поглядом Річарда займався хлібом, а Ґейб стежив за дверима.

— Ось так. Тепер складаємо весь хліб у пляшку з-під молока й сиплемо всю пачку цукру — у нас тут грамів триста. У хлібі є дріжджі, а якщо додати цукор і виноградний сік — усе це почне бродити та створюватиме тиск. Що краще воно бродитиме, то більше утворюватиметься алкоголю. Це те саме, що й зерновий спирт — наприклад, кукурудзяне пиво…

— А тиск від бродіння не розірве пластикову пляшку? — перервав його Ґейб. — Вона не вибухне?

— Про це не турбуйся, — аллен витяг із шафки гумову рукавичку. — Я поцупив це зі смітника, але добре вимив, — він натягнув рукавичку на горло пляшки. — Отак. Рукавичка забиратиме зайве повітря, але частково зберігатиме необхідний для процесу тиск.

Боббі потягнув за гумовий палець і відпустив.

— А можна потім додати більше соку?

— Звичайно, якщо треба буде. Лишилося тільки знайти місце, де це лишити, поки природа не зробить своє діло. Це днів вісім. І треба час від часу випускати зайвий тиск із рукавички. Ходитимемо по черзі.

— Та де ж ми це сховаємо? — спитав Ґейб.

аллен підморгнув йому.

— Гадаю, найкраще рішення — поставити її просто над пунктом наглядачів у загальній кімнаті. Віднесемо її, коли прийде нічна зміна.

— Нічого собі! Просто у них під носом! — присвиснув Боббі.

— Майже. У них над носом, — виправив його аллен. — Крім того, у загальній кімнаті завжди так смердить, що наш шмурдяк вони ніколи не почують.

(3)

За день до переведення Міллігана з Афін до Ліми молода студентка факультету журналістики Сьюзан Прентіс примудрилася обійти охорону й зустрітися з ним у відкритому відділенні. Вона представляла університетську газету «Лантерн». Їхня зустріч випала на сплутаний час, і дівчина взяла інтерв’ю у Біллі-М.

Уже після переведення Сьюзан написала йому лист, у якому пояснила, що люди бояться його через страх перед невідомим, через те, що не можуть його зрозуміти. Вона писала, що і сама боялася з ним зустрічатись, але страх зник, щойно його побачила. Дівчина вибачалась за свої упередження і писала, що насправді він дуже мила й добра людина. Зазвичай, додала вона, усі журналісти виступають на захист таких «непотрібних» людей, просто у його випадку ніхто не знав, як правильно поводитися.

Біллі-М погодився зустрітися з нею знов 23 жовтня 1979 року, але зустріч не відбулася, бо артур не довіряв йому говорити з пресою. Він сказав аллену вийти на сцену, щойно вона прийде, так що сам Біллі-М побачив лише її спину у дверях і почув «бувайте». У нього в губах залишилася цигарка аллена, і його ледь не знудило. Так неправильно: артур наказав аллену завжди гасити цигарку, перш ніж залишити сцену. Судячи з повної попільнички, вони довго спілкувалися.

Повернувшись у свою кімнату, Біллі-М застав там Карла Льюїса. Він уже встиг влаштувати повний гармидер: розкидав одяг та всілякі дрібниці по підлозі, розсипав тальк і навіть вичавив зубну пасту.

— Де мої гроші, засранцю? — прошипів він крізь дірку з-під переднього зуба.

— Я сказав, що заплачу, — жалісливо відповів Біллі-М. — Нащо було таке робити? Ви ж стояли у мене за спиною, коли я вранці брехав своєму адвокатові і просив вислати вам сто доларів на новий радіоприймач замість зламаного.

— Уранці? Ти кого хочеш надурити, га? Це було три дні тому! А грошей мені ніхто так і не переказав!

— Я знов йому подзвоню. Він, мабуть, не зміг зробити переказ одразу. Завтра гроші будуть.

Той вищирився й, виходячи з кімнати, кинув:

— Молися, щоб вони прийшли. Ой, молися…

Біллі-М зрозумів погрозу. Він бачив, що буває з іншими пацієнтами, і знав: якщо гроші не прийдуть — йому буде дуже боляче. Після переведення у це пекло в нього більше не було прямого ментального зв’язку з артуром, рейдженом чи алленом, але він був упевнений, що вони повернулися: він бачив записки, написані незнайомим почерком, а люди розповідали йому про речі, яких він не знав чи не робив. І Біллі-М знов почав втрачати час — не просто хвилини чи години, а, як щойно виявилося, навіть дні. Йому було соромно.

Раптом знадвору почувся рев натовпу. Біллі-М підбіг до вікна й побачив, що на подвір’ї зібралися сотні пацієнтів із дрючками в руках. Дехто з них був у капюшонах, що закривали обличчя. Він просто не міг повірити своїм очам — вибіг у коридор і закричав:

— Бунт! Бунт!

Карл Льюїс кинув на нього погляд, повний огиди.

— От же придурок…

— Надворі! Вони вже захопили територію! Нічого ви мені не зробите — вони скоро прийдуть сюди і наведуть лад!

— Ага, аж бігом. Вони кіно знімають — ти що, не чув?

— Кіно?

— Кіно, йолопе. Для телебачення. Вони знімають у Лімі, бо вона схожа на Аттику.

Біллі-М сумно похитав головою й поплентався назад у кімнату. Мав би здогадатися. Це надто добре, щоб бути правдою. У цьому світі немає справедливості.

Розділ 6

Вино за ґратами

(1)

Після зустрічі з алленом Сьюзан Прентіс написала статтю, яка вийшла на першій шпальті університетської газети Огайо «Лантерн» 6 листопада 1979 року. Наклад цього випуску перевищив загальний наклад газет Колумбуса й Дейтона.

МІЛЛІГАН НЕ ПРОХОДИТЬ ЛІКУВАННЯ!

«Я знаю, що мені потрібна допомога. Навіть якщо я ніколи не зможу стати частиною суспільства і зробити свій внесок у його розвиток, я все одно маю право на допомогу».

Доктор Корнелія Вілбур, відомий спеціаліст із синдрому множинної особистості, яка працювала з Мілліганом, …каже, що він не отримує лікування з моменту свого від’їзду з Афінського центру 4 жовтня… Вілбур також повідомила нам, що доктор Лінднер діагностував у Міллігана психоз і шизофренію… Вона називає клініку в Лімі «пекельною дірою» і заявляє, що Мілліган не зможе отримати відповідної допомоги, аж поки політики не припинять використовувати його ім’я задля досягнення власних цілей і не повернуть його назад у Афіни.

«Я знаю, що скоїв ці злочини, — каже Мілліган, — і мені дуже шкода. Мені доводиться жити з цією виною. І я навіть не впевнений, одужаю я коли-небуть чи згнію тут і помру?..»

рейджен страшенно розгнівався через те, що аллен публічно визнав себе винним у злочинах, але артур каже, що стаття вийшла дуже хорошою. аллену ж не сподобалися вибрані цитати: «Складається враження, що я якийсь рохля! Самі лише соплі та жаль до себе!» Біллі-М стаття сподобалася — він сам сказав би щось подібне, аби вмів говорити, як аллен, і набрався сміливості.

Працівники Ліми й Департаменту психічного здоров’я просто оскаженіли.

Після публікації статті Сьюзан запропонували роботу в «Колумбус Сітізен-Джорнал», коли вона закінчить навчання. До Міллігана безуспішно намагалися прорватися безліч журналістів, а у неї тепер є вільний доступ до нього майже будь-коли — Біллі навіть сам час від часу телефонував їй, аби щось розповісти.

(2)

Біллі-М стояв посеред кімнати з газетними вирізками, які знайшов на ліжку, та думав, звідки вони тут узялися. Раптом у двері коротко постукали. Він підняв голову й побачив Боббі, а за ним — Річарда з двома піщанками[5] в клітці.

— Нумо, розкажи йому, — вмовляв його Боббі.

Річард відскочив назад і замотав головою. Боббі почав за нього:

— У Річарда слухання через кілька днів, і піщанок скоро забере соціальний працівник — їх віддадуть у зоомагазин. Так завжди роблять, коли тебе кілька днів немає в лікарні. Річ у тому, що назад тобі їх не віддадуть, бо ти заново стаєш у чергу на отримання тварин, і тобі не дають вибирати. У мене вже і так чотири — я не можу їх узяти, бо якщо дізнаються, що в мене більше тварин, ніж заведено, заберуть усіх. Річард каже, що довіряє тобі і що ти годуватимеш їх і говоритимеш з ними, і в них не розвинуться комплекси.

Біллі-М здивувало таке відповідальне ставлення до психічного стану тваринок, але він відчув, що для Річарда це справді важливо.

— Звісно. Опікатиму їх за будь-яких умов. І годуватиму, й прибиратиму.

Річард указав на більшого ховраха:

— Це Зигмунд, а інший — Фройд. Зигмунд завжди відповідає, коли до нього говориш. Дивися. Зигмунде, знайомся, це Біллі.

Гризун став на задні лапки і пискнув. Біллі-М був шокований. Господи, він наче й справді відповідав Річардові! Хлопець дістав їх із клітки та посадив Біллі-М на плече.

— Дозволь їм з тобою познайомитися. Їм треба понюхати. Вони не кусаються.

Піщанки почали повзати по плечах та шиї і навіть обнюхали вуха. Зрештою Зигмунд виліз з-під волосся на плече та пискнув, вочевидь, вдоволений оглядом. Фройд реагував більш стримано. Смішно, звичайно, але все наче так реально…

Річард на прощання почухав обох:

— Ну що ж, поводьтеся добре. Я до вас завтра зайду.

Боббі потягнув його до дверей:

— Ну ходімо вже, не хвилюйся. Біллі про них подбає.

(3)

Дні були схожими один на інший, і життя в Лімі стало болісно монотонним. Напередодні судового слухання Річарда ранок був так само нудним, як і будь-який інший. Ґейб робив двадцять четверте відтискання на одній руці. Річард сидів у нього на плечах, наче ковбой. Боббі влаштувався на підлозі перед ними. аллен у кріслі читав «Ньюзвік» дворічної давності.

Раптом Боббі підвів очі й радісно прошепотів:

— Слухай, лосю, там же наш шмурдяк вже має бути готовий.

— То коли нап’ємося? — запитав Ґейб, не припиняючи відтискань.

— Думаю, треба забрати пляшку зі схованки до того, як прийде друга зміна. Сховаємо у чиїйсь кімнаті, а після вечері вип’ємо, — запропонував аллен. — До вечері краще не пити, бо нас викриють, якщо ми п’яні підемо до їдальні — туди ж від кола аж 2813 футів[6] іти.

— Звідки знаєш так точно?

— Я рахую кроки, щоб не з’їхати з глузду. Гарантую, після того шмурдяка ви й половину такої відстані рівно не пройдете.

Ґейб зупинився, почекав, поки Річард з нього злізе, і сів.

— Ти що, справді так думаєш? Там не так уже й багато випивки. Не може ж вона бути такою міцною!

Ґейб був тихим, скоріше актором другого плану, аніж лідером, і ніхто не вбачав у ньому загрози. Але якщо його розізлити — його сила приголомшує. Він вбив чоловіка одним ударом — розбив скло авто його обличчям після того, як той усадив дві кулі Ґейбу в живіт. Ніхто навіть не запитав, чому в нього стріляли. Із в’язниці у Ліму Ґейба привезли в броньованому фургоні, бо менш міцний транспорт не викликав довіри — у його особовій справі є запис, що у гніві він відірвав від легкового авто двері.

— Я можу випити те все та ще трохи — і навіть спотикатися не буду.

— Раніше ти пив спиртне з магазину. «Джек Деніелз», «Блек Велвет», «Саузерн Комфорт». На смак воно може й міцне, але насправді там лише від 12 до 80 пруфів[7] з двохсот. А шмурдяк, що ми робили у Лебанонській в’язниці, був від 120 до 160. Він міцний, як блискавка, — просто роблять його не з зерна, а з фруктів. Таким можна машину заправляти!

До них почало доходити, про що він каже.

— Чудово! Чудово! Ну, зробімо це! — Боббі ляснув Ґейба по руці.

Вони дочекалися зміни наглядачів — усі вийшли з відділення, — та підійшли до їхньої клітки в кутку, намагаючись вести себе природно. аллен стояв на варті, а Ґейб схопив Боббі за ремінь і наче пушинку підняв до стелі.

Пластикову пляшку віддали Ґейбу, бо охорона й наглядачі звикли, що він постійно ходить зі схожим бідоном із чаєм. Він відніс спиртне у свою кімнату та став з іншими у чергу на кухню.

Після вечері чотири змовники зібрались у кімнаті Ґейба. Боббі дістав картонний пакет з-під йогурта та розірвану футболку.

— Так, спочатку треба процідити м’якоть, — пояснив аллен.

Він проколов дірку в дні пакета, закрив її тканиною зсередини й почав крізь саморобний фільтр переливати напій у другу пляшку з-під молока.

— Тепер краще відійдіть, бо запах може і з ніг збити. А коли покуштуєте — зрозумієте, чому його ще називають гнилим трунком. Хоча якщо смак напою не викличе огиди, то і м’якоть можна з’їсти.

— А н-н-навіщо її їсти, якщо вона бридка на смак? — Річард кинув на нього спантеличений погляд.

— Для того, для чого ми й п’ємо, — усміхнувся аллен.

Вийшов майже галон[8] випивки, і вони вирішили якомога швидше все випити й знищити докази. Боббі визирнув за двері, перевіряючи, чи все безпечно. аллен налив трохи у велику склянку з емблемою «Кока-Кола» та скуштував. На смак — як бензин з кислотою з акумулятора: рідина прошкреблась униз горлом, опалила серце й каменем впала кудись крізь шлунок. Треба було сказати іншим, що це справжня мука, але він вичавив:

— Просто… чудово!

Боббі запитально глянув на Річарда, і той відповів:

— Я зм-м-можу, н-н-нормально.

Шмурдяк випили швидко.

Після того як вони разом швиденько прибрали всі докази, хвилин двадцять у кімнаті було тихо — окрім звуків радіо. В аллена було таке враження, наче все тіло заціпило. Звуки сприймалися спотворено. У голові паморочилося. Накочувалася депресія. Рівночасно неймовірним чином він почувався щасливим, хоч і дезорієнтованим. Річард невдовзі заснув під ліжком Ґейба. Боббі ледь не впав з унітазу й оголосив, що його тіло померло десять хвилин тому. Лише Ґейб та аллен лишилися достатньо у свідомості, щоб раптом зрозуміти, що вони не продумали.

— Господи, які ми ідіоти! — вигукнув аллен. — Річарду й Боббі треба пройти через коло, щоб повернутися до кімнат! Є ідеї?

Ґейб важко піднявся на ноги й почухав свою біляву голову.

– Іди до кола й попроси у наглядача голку і нитку. Йому доведеться піти у медпункт — вони тримають голки у шафці під замком. Тим часом я їх пронесу. Головне — не дихай. І не спотикайся.

Судячи з усього, органи чуття аллена працювали не так добре, як у Ґейба, але він знав, що велетень все одно був теж п’яний. Він спробував зібрати думки докупи та обдумати план дій.

— Ну, а якщо він запитає, навіщо мені голка?

— Скажеш, що порвав сорочку й хочеш зашити.

аллен потрусив головою, щоб мислити чіткіше:

— Я ж не рвав сорочки.

Ґейб нетерпляче насупився та одним рухом відірвав кишеню від сорочки аллена.

— Рвав, — простягнув йому кишеню.

аллен зробив, як сказав Ґейб. Щойно наглядач пішов у кімнату медсестри шукати голку, Ґейб пробіг через коло, несучи Боббі під правою рукою і Річарда під лівою. аллен з полегшенням пішов до себе, обережно ставлячи одну ногу перед іншою. У кімнаті він заснув, перш ніж голова встигла торкнутися подушки.

(4)

Наступного ранку в аллена було таке відчуття, наче його мозок перетворився на прес-пап’є, яке засунули в баскетбольний м’яч. Носові пазухи розпікало, натякаючи на те, що розплющити очі буде боляче. У темряві власної свідомості він побачив себе самого у світлі — на сцені реальності. Як же дивно, що сам аллен ніколи не бачив сцени, аж поки артур не пояснив їм, що поговорити з кимось поза межами родини чи опинитися в реальному світі можна, лише стоячи на сцені. Зараз він бачив її абсолютно чітко. І бачив, як сам він стоїть, наче комік перед глядачами, а інші ховаються за кулісами чи поруч у темряві. Він хотів вклонитися й залишити сцену, але прожектор переміщувався за ним, утримуючи його в’язнем променю світла.

До аллена дійшло, що артур і рейджен хочуть, щоб він сам переніс похмілля й тому не пустять нікого на сцену. Йому доведеться самостійно відповідати за наслідки своїх дій.

— Любиш кататися — люби й санчата возити, — англійська вимова артура зійшла з його губ і луною повисла в кімнаті.

аллен спробував встати. У роті пересохло, а суглоби задерев’яніли. Напитися до синіх чортів уночі та встати о 5:30 — просто тортури. Нарешті він примусив себе виповзти з кімнати й дійти до фонтанчика з водою. Випив він, мабуть, з галон. Здавалося, під очима повісили мішки з піском.

— Господи, допоможи мені це пережити, — простогнав аллен.

У загальній кімнаті мовчки страждали Боббі та Річард. Боббі підняв на нього налиті кров’ю очі:

— Відчуття таке, наче я з’їв динамітну шашку.

Річард мав непоганий вигляд, зважаючи на умови. Він уже одягся на засідання й більше переживав, аніж мучився похміллям.

— Ти ж подбаєш про Зигмунда і Фройда, Біллі? — спитав він, змахуючи коричневий чубчик з очей.

— Звісно, — відповів аллен. — І я обов’язково розмовлятиму з ними, щоб у них не розвинулися комплекси.

Річард усміхнувся й одразу скривився від головного болю.

— Не хочу, щоб вони забули мене, якщо я не відразу повернуся. Мене можуть затримати на кілька днів у в’язниці після слухання.

Коли настав час іти, Річард встав і глянув на аллена й Боббі. У його очах стояли сльози. Боббі й сам ледь стримувався, тому відвів погляд і схопив його за руку.

— Тримайся, друже.

Прощання урвав Рузолі, який разом з Льюїсом увірвався в кімнату й заволав:

— До стіни, падлюки! — він відштовхнув кількох зомбі та кілька разів пройшовся вздовж шеренги пацієнтів. Очі в нього горіли вогнем, а ніздрі роздувалися. — Так, бидло, ви, чорт забирай, стоятимете тут весь день, аж поки не зізнається той, хто написав на стіні, що я членосос!

аллен здавив у горлі сміх. Саме в цей момент у гучномовець оголосили ім’я Річарда — він мав підійти до кола. Той уже зробив кілька кроків, коли Рузолі заволав:

— Назад у шеренгу, виродку!

Річард до смерті перелякався і зблід:

— Але, с-с-сер, я м-м-маю їхати в с-с-суд.

Очі Боббі стали крижаними.

Рузолі схопив Річарда за сорочку.

— Послухай мене, покидьку. Коли я скажу срати — ти присядеш. Коли я скажу підставити зад — нахилишся. Я що, неясно говорю? — він жбурнув хлопця об стіну, і той ударився головою. — Зрозуміло? Тобі зрозуміло?

Рузолі підтягнув хлопця назад у шеренгу. Тут почувся тихий, але погрозливий голос Боббі:

— Заберіть від нього руки.

Рузолі холодно глянув на Боббі, потім знов на Річарда.

— Стіл, ти що, його трахаєш? Оцього виродка?

Боббі став між Рузолі й Річардом, дістав зі шкарпетки лезо та одним рухом по дузі перерізав зап’ястя Рузолі аж до кістки. Ніхто й поворухнутися не встиг, як він наступним рухом згори вниз розрізав йому обличчя, горло та груди. Кров бризнула фонтаном і залила аллену обличчя.

— Господи Боже! — закричав він. Ноги підкосилися, але впасти він не встиг — на сцену вийшов рейджен і схопив Боббі, поки той ще нікого не вбив. Лезо зі стуком упало на підлогу.

— Код синій! Відділення «А»! Код синій! — ожив гучномовець, і відразу спрацювала сирена тривоги.

Карл Льюїс стягнув із себе сорочку й замотав нею шию Рузолі, щоб спинити фонтани крові.

— Господи, Семе, я ж казав тобі не чіпати цих психів! Господи, Семе, не помирай! Господи, тільки не помирай!

рейджена на сцену штовхнув страх аллена — наближалася небезпека. Тепер вже він чув, як по коридору біжать охоронці. Треба діяти швидко. Він кинув погляд на Ґейба — той усе зрозумів. рейджен лівою ногою миттю штовхнув лезо під кросівок Ґейба, а той негайно затер його в пил.

Охоронці схопили Боббі й потягли в ізолятор. Усіх інших пацієнтів закрили в кімнатах. Нарешті вимкнули сирену. У відділення прислали повно охорони, і почувся наказ головного:

— Обшукати!

Охоронці почали по одному витягати пацієнтів з кімнат і роздягати догола.

— Обличчям до стіни! Руки та ніс на стіну!

Вони перетрушували кожну кімнату до останньої щілини, шукаючи зброю: промацували шви штанів, рвали подушки, вичавлювали зубну пасту й шампуні. Один з охоронців натягнув гумові рукавиці та заходився перевіряти унітази.

Скоро підлогу коридорів щільно вкривали речі пацієнтів. Самі ж голі чоловіки стояли обличчям до стіни.

Леза вони так і не знайшли.

Розділ 7

Зоотерапія

(1)

Суддя Девід Кінворсі видав розпорядження, згідно з яким слухання справи Міллігана 30 листопада 1979 року буде закритим для публіки. На задній лаві сидів представник відділу умовно-дострокового звільнення, готовий заарештувати Міллігана, щойно суддя визнає його «безпечним для оточення і самого себе» й тим самим випустить з-під опіки Департаменту психічного здоров’я.

Алан Ґолдсбері, адвокат Біллі, був схожий на професійного спортсмена з дитячим обличчям. Він сидів біля свого помічника, довготелесого Стіва Томпсона. Коли помічник шерифа привів до зали суду Біллі в кайданках, вони посунулися, звільняючи для нього місце.

За місяць до того, майже відразу після бесіди з доктором Мілкі, аллен попросив Ґолдсбері обов’язково викликати лікаря на слухання. «Мілкі пообіцяв дати свідчення і повідомити, що зі мною все гаразд. Він скасував „Стелазин“ і перевів мене у відділення „А“. Я йому довіряю. І нагадайте йому взяти свої записи за 30 жовтня».

Однак у залі суду Мілкі, звіряючись з медичними документами, заявив, що поставив Міллігану діагноз розладу особистості, а також що пацієнт поводиться антисоціально, проявляє психоневротичну тривожність, має ознаки депресії та дисоціації. За його словами, він двічі проводив огляд Міллігана в лікарні — востаннє 30 жовтня, — а також протягом тридцяти хвилин перед засіданням. Прокурор запитав Мілкі, чи відповідає нинішній стан Біллі його спостереженням у клініці, на що той відповів:

— Так, він психічнохворий.

— Які симптоми ви спостерігаєте?

— Він поводиться неприйнятно. Він правопорушник, відповідальний за зґвалтування й пограбування. Він конфліктує з оточенням — таку людину неможливо виправити покаранням.

Мілкі також пояснив, що Мілліган становить небезпеку для себе й людей навколо, а тому єдине придатне для нього місце — заклад із максимальним рівнем безпеки, тобто Ліма.

— Як до нього ставилися?

— З професійною зневагою.

Цей свій термін він не пояснив, але під час подальшого перехресного допиту, який проводив Ґолдсбері, Мілкі з презирством повідомив, що не згоден з визначенням СМО, яке наведено у другому виданні «Діагностики та статистики» (DSM-II).

— Я виключаю імовірність того, що Мілліган хворий на синдром множинної особистості так само, як міг би виключити сифіліс на основі його аналізу крові. Жодних симптомів у нього немає.

Свідчення Мілкі суперечили твердженням доктора Джорджа Ґардінґа, доктора Девіда Кола, доктора Стелли Керолін та психолога Дороті Тернер, і тому суддя Кінворсі викликав Біллі давати свідчення.

Це вперше Біллі дозволили свідчити від свого імені. Він підвівся, розправив плечі й спокійно і впевнено зайняв своє місце. Усіх присутніх він привітав кивком і стриманою усмішкою. Кайданки заважали йому одночасно покласти одну руку на Біблію та підняти іншу вгору, тому йому довелося зігнутись у три погибелі. Він присягнувся казати всю правду й нічого, крім правди, і всім, хто з ним працював, стало ясно, що свідчити вийшов Учитель — бо лише сума всіх особистостей могла знати всю правду.

Ґолдсбері почав ставити йому запитання щодо лікування в Лімі.

— Ви проходите терапію гіпнозом?

— Ні.

— Групову терапію?

— Ні.

— Музичну терапію?

Учитель розсміявся.

— Купку пацієнтів просто приводили у кімнату, де стояло піаніно, та наказували сидіти. Терапевта з нами не було — ми самі годинами там сиділи.

Потім під час перехресного допиту прокурор запитав його:

— Чи не було б для вашого лікування краще, аби ви співпрацювали з лікарями?

— Я не можу сам собі провести терапію, — понуро похитав головою Учитель. — Відділенням «А» керують, наче загоном для овець. Тобто просто виганяють і заганяють назад.

У Афінах у мене теж траплялася регресія, але я навчився з цим боротися. Там лікарі знали, як мене лікувати. І робили це не шляхом покарань, а за допомогою терапії та ліків.

Суддя Кінворсі оголосив, що ухвалить рішення у цій справі за два тижні.

Через десять днів, 10 грудня 1979 року, Кінворсі ухвалив рішення, згідно з яким Біллі має лишитись у лікарні Ліми, але його мають лікувати відповідно до його діагнозу синдрому множинної особистості. Це вперше в історії суду Огайо суддя наказав психіатрам у клініці, як саме вони мають лікувати пацієнта.

(2)

Рішення судді лишити Міллігана в Лімі розчарувало хлопця — він був переконаний, що тепер наглядачі й охорона докладатимуть подвійних зусиль, щоб робити його життя нестерпним.

За кілька днів після того, як рішення суду опублікували в пресі, у відділенні «А» призначили нового головного наглядача. Він увійшов у загальну кімнату й поважно прокрокував кілька разів уздовж шеренги пацієнтів. Усі розглядали його холодні очі, тоненькі вуса і стиснуті в нитку губи. На поясі в нього висів шматок електричного дроту, частково прихований піджаком — батіг.

— Я — новий головний наглядач, містер Келлі. Я — ваш бог, ваш повелитель і вчитель! Запам’ятайте це. Поки пам’ятатимете — все у нас буде добре. Якщо якось вранці хтось прокинеться і відчує себе крутим покидьком — прошу до мене в коло. Я підготував для таких сюрприз, — він спинився і впився гострим поглядом у аллена. — Тебе це також стосується, Міллігане.

аллен повернувся у свою кімнату і вирішив триматися від Келлі якнайдалі — новий наглядач налякав його, хоча й не розізлив. Здавалось, аллена взагалі більше нічого не злило — це можна було пояснити лише тим, що рейджен десь поряд зі сценою.

Раптом почувся короткий стук у його металеві двері. Вони відчинились, і у кімнату зазирнув Ґейб з блідим обличчям.

— Боббі повернувся, — мовив він слабким голосом. — Він у себе…

аллен кинувся коридором до кімнати Боббі, розчинив двері і завмер, не здатен повірити своїм очам. Очі Боббі закривали чорно-сині набряки. Зі зламаного носа текла кров. Побиті губи набрякли.

— Бісові садисти! Сучі діти! — заволав аллен.

Груди Боббі щільно вкривали синці. Обидві руки були замотані бинтами — назовні визирали лише сині пальці. На правій руці на вказівному пальці не було нігтя.

— Може, воно було того варте, Боббі. Рузолі не віддав Богу душу, але ми навряд чи його побачимо.

Наступного ранку кевін опинився в кімнаті з умивальниками. Сонце ще не встало, і зсередини на вікнах намерзла паморозь. Він поморщився і потер носа — шкіру запекло, наче він його відморозив. У жерстяному дзеркалі побачив налиті кров’ю очі. Спробував умитися холодною водою, але це не допомогло. Ноги вже боліли від холоду, настрій був кепський. кевін глянув униз і побачив, що стоїть босий на підлозі. Добре, що комусь хоч вистачило мізків одягти дві пари шкарпеток. Він попрямував назад у свою кімнату, але вперся в зачинені двері — хоча кімнати всіх інших пацієнтів були відкриті.

— Якого дідька?!

Розлючений, він пішов у коло. Не те щоб йому дуже хотілося спілкуватися з новим головним, але доведеться бути ввічливим, щоб уникнути зайвих проблем для Біллі. Він прокашлявся, щоб привернути до себе увагу й заговорив:

— Містере Келлі, я вийшов умитися до сніданку, а коли повернувся — виявилося, що мою кімнату зачинено.

– І що? — гаркнув той.

— Я б хотів взутися, перш ніж іти снідати.

— Обійдешся!

— Що?

— Я сказав: обійдешся!

Мабуть, хтось щось накоїв. Можливо, це через те, що Учитель на суді погано говорив про доктора Мілкі, доктора Лінднера та клініку.

— Але я ж не зробив нічого поганого! Я хочу подати скаргу!

— Ану пішов геть із кола! — заволав Келлі.

— Та пішов ти в сраку! Хочеш, щоб я вийшов, — тобі доведеться мене винести, йолопе!

Флік та Оггі схопили його під руки і жбурнули в ізолятор, розташований за столом. кевін чекав, що йому на порятунок прийде рейджен, але захисник не з’являвся. За ним грюкнули залізні двері. кевін опанував себе і спробував лишитися на сцені: якщо рейджен не квапиться допомагати, йому доведеться самостійно захищати себе від цих садистів.

артур був вражений здатністю кевіна адекватно поводитись у різних ситуаціях. Йому вдалося довести свою корисність родині, за що артур позбавив його статусу небажаного й долучив до привілейованої групи.

денні сидів на металевій пластині, що слугувала ліжком в ізоляторі. Йому було страшно і холодно. Він підтягнув під себе ноги, щоб хоч трохи зігрітися. Тут, мабуть, було градусів сорок[9].

— Що трапилося? — вголос гукнув він. — Хто що тут накоїв?

Треба бути сміливим. Йому вже майже п’ятнадцять, і треба довести старшим, що він достатньо дорослий для того, щоб йому довіряли діяти самостійно. З-за дверей почулося човгання — значить, пацієнти йдуть на кухню. Щоправда, незрозуміло, на сніданок чи на обід — денні вже давно не був на сцені.

Почулося цокання підборів, і Келлі крикнув через двері ізолятора:

— Міллігане! Твоя таця!

денні підвівся, щоб узяти їжу, аж раптом двері розчинилися: Келлі схопив його за волосся і притис до підлоги. Ніякої таці у нього не було — новий головний наглядач надурив його!

Келлі вихопив свій дріт-батіг і лишив на спині денні три пекучі смуги. А потім, не перестаючи гуляти батогом по спині, кілька разів устромив носки ковбойських чобіт йому під ребра. денні мішком звалився на унітаз, а Келлі вийшов, хряснув за собою дверима і миттю зачинив їх на ключ.

денні катався по підлозі під залізним ліжком. Тіло били дрижаки.

— За що?! Що я такого зробив?! Чому дорослі чоловіки завжди ображають хлопчиків? — здавалося, з очей котяться не сльози, а кров. — рейджене! Де ж ти?! — плакав він.

Десь за півгодини прийшов черговий психолог і випустив денні. Серед його обов’язків було стежити, щоб пацієнти в ізоляторах могли витримати покарання. Синці денні він ніяк не прокоментував.

Витираючи кров з носа, денні поплентався у свою кімнату. Їсти вже не хотілося. Ще в коридорі він помітив, що у дверях стояли начальник Келлі й товстун Оггі. Стало страшно, але він не спинився. Аж раптом побачив, що в коридорі валяється клітка Зигмунда та Фройда. Папір, з якого вони влаштовували собі гніздо, теж лежав назовні.

денні боком пройшов повз наглядачів, намагаючись знайти піщанок Річарда — вони ж мають бути десь тут.

— Міллігане, нам начхати, що там сказав суддя, — з усмішкою мовив Келлі. — Тут усе зміниться. Тож у мене для тебе повідомлення: другий страйк!

Він вийшов геть і зацокотів чоботами об підлогу.

денні з острахом оглядав кімнату і пошепки звав гризунів. Він подивився під ліжком, перевірив усі кутки — марно. Зрештою денні опустився на коліна і зазирнув в унітаз — обидва були там. Він тремтячими руками дістав тваринок, сподіваючись, що вони ще живі. Хлопчик відчайдушно благав, аби це все було лише сном. Річард довірив йому своїх улюбленців, і денні сам уже встиг до них прив’язатися.

Він обережно поклав Зигмунда на шафку і спробував легенько надавити на спинку, щоб видавити воду. Виявилося, що хтось наступив на звірятко чоботом, перш ніж кинути у воду.

Треба розповісти про все Боббі Стілу. Він завжди знає, що робити. денні побіг у кімнату друга аллена, але там нікого не було. Усі його речі кудись поділися.

денні запитав у Джоуї Мейсона, куди подівся Боббі.

— Вранці повезли у в’язницю, — пояснив той.

Господи, Річард повернеться після суду й дізнається, що Зигмунда та Фройда більше немає, а Боббі тут уже не буде, щоб утішити його. Від цієї думки стало так кепсько, що денні заплющив очі й пішов геть зі сцени.

Розділ 8

«Барбекю на колесах»

(1)

Коли Алан Ґолдсбері дізнався, що його підзахисного побили, він негайно написав скаргу в суд. Суддя Кінворсі призначив місцевого адвоката Джорджа Катмана його guardian ad litem.[10] Той зателефонував у ФБР і домовився про медичний огляд свого клієнта у звичайній лікарні за межами Державної клініки Ліми. Їхній висновок був короткий: «Серйозні гематоми на грудях та обличчі. Шість довгих ран на спині, схожих на сліди від батога».

2 січня 1980 року прокурор округу Аллен Девід Боверс повідомив ЗМІ, що зі співробітників клініки Ліми знято всі обвинувачення у жорстокому ставленні до Міллігана — тобто всі рани та порізи «було завдано не представниками державної установи».

Згідно з матеріалами «Юнайтед прес інтернешенел», від подальших пояснень природи цих ушкоджень Боверс відмовився. Пізніше з’явилися чутки, нібито синці на обличчі Міллігана — це результат нещасного випадку, а батогом він бив себе сам.

Мілліган повернувся у клініку, але з колишнього відділення його перевели у тьмяний «чоловічий корпус», де пацієнти перебували під цілодобовим наглядом. Начальник клініки Габбард наказав перевести Міллігана саме сюди через те, що ФБР попередило про подальшу перевірку можливих «випадкових» ушкоджень і самопобиття.

аллену ця нова кімната нагадувала склеп — товсті стіни і жодного вікна, лише віконечко спостереження для персоналу. Під стелею були флуоресцентні лампи, але вони не горіли — замість них над віконечком світила єдина тьмяна лампочка.

Ширма розділяла кімнату на дві частини, і з-за неї постійно чулося шипіння респіратора та глибокі гортанні хрипи — наче когось примушували дихати. Монітор серцебиття постійно пищав — схоже, комусь там дійсно кепсько. аллену було цікаво, але через віконечко за ним постійно стежив медбрат, тож він не наважувався встати з ліжка та зазирнути за ширму. Він спробував відволіктися від цих моторошних звуків, але виходило погано, тому заснув лише на світанку.

Наступного ранку на кілька годин приїхала мати Біллі зі своїм новим чоловіком, Делом Муром. Усі троє гаряче обговорювали свідчення Мілкі в суді.

— Мілкі, гнила ж ти мерзота! — постійно повторював аллен.

Коли вони пішли, новий наглядач, Янгблад, провів його назад у палату та попросив показати синці і порізи. Він наче був добріший за інших.

— Я читав про вас у газетах, а вчора ввечері бачив у новинах по телевізору. Може, хоч тепер щось зміниться на краще. Тут відбувається купа дійсно протизаконних речей — і ніхто не може нічого з цим подіяти.

аллен глянув у бік ширми.

— А що з ним трапилось? Апарати всю ніч пищали — я ніяк не міг заснути.

— Повіситися хотів. Його встигли витягти, але мозок сильно постраждав від нестачі кисню. Він увесь там у трубках — овоч, якого тримають на цьому світі лише машини.

— Господи, яке жахіття…

— Його страждання от-от припиняться. Ну все, я маю йти. Відпочивайте. Я зайду після вечері.

аллен кивнув. Думка про те, що в кімнаті за ширмою лежить живий мрець, пригнічувала його. Він спробував відволіктися й почитати, але писк і звук респіраторів заважали сконцентруватися. Він закинув книжку за ліжко, накрився подушкою і задрімав.

Збудило його бряцання таць із вечерею, які розвозили на возику по відділенню. У кімнату увійшла сестра Ґрандінґ з прозорою пластиковою трубкою, шприцом для годування і пляшкою з чимось схожим на зелену крейду. Вона одягла гумові рукавички і зникла за ширмою. Апетит зовсім зник.

З-за ширми почувся голос сестри:

— Моргніть мені, — говорила вона до овоча. — Ви можете моргнути, містере Кейс? Я зараз вас годуватиму. Моргніть, якщо ви розумієте мене, Річарде.

аллен закляк від шоку. Господи, за ширмою Річард! Він схопився й побіг до ширми, збиваючи з ніг наглядача з тацею.

— НІ! — закричав він. Аби тільки це було неправдою. — Господи, ні! Ні!

Він схопив ширму — і та з тріском відірвалася від карниза. аллен побачив Річарда. Ноги підкосились, і він упав на коліна, тримаючись за бильце його ліжка. Усе його крихітне тіло було обвите трубками, наче то був якийсь робот. Піт виступив на обличчі. Він відчайдушно хапав повітря через трахеотомічну трубку. Очі з крихітними зіницями дивилися кудись у стелю.

— Річарде, тримайся! Не вмирай, ні!

Річард був упевнений, що Мілкі дасть свідчення на його користь і що його звільнять та відправлять додому. Вочевидь, судове засідання у Річарда пройшло так само, як і в Біллі, — і надії у хлопця не лишилося.

аллен важко піднявся на ноги, не відриваючи очей від Річарда. Серце у нього вкрилося кригою. Він учепився руками в бильця, щоб його не дуже трусило, але почало трястися ліжко. Такої люті, такої ненависті і такого гніву він ще ніколи не відчував — раніше це були почуття рейджена. Він вдихнув так глибоко, як тільки міг; у вухах задзвеніло — і вони разом з рейдженом заволали довгим криком, висловлюючи протест проти свавілля Мілкі.

Сестра Ґрандінґ вперла руки в боки та повернулася до нього:

— Містере Мілліган, це вас аж ніяк не стосується.

рейджен загарчав крізь стиснуті зуби:

— Забирайся геть звідси негайно, суко! Негайно!

Він відірвав від ліжка бильце і почав розмахувати ним навколо себе, відганяючи наглядачів. Очі місіс Ґрандінґ перелякано розширилися. рейджен розтрощив вікно. Вони спробували скрутити його, але він один за одним відправив усіх наглядачів у нокаут.

— За що?! Господи, за що?! Чому?!

Кілька наглядачів одночасно накинулися на рейджена і схопили його за ноги й руки. Їм удалося втягли його в душову кімнату, і один з наглядачів устромив йому в шию шприц. Очі заступила темрява.

(2)

томмі прокинувся й закліпав очима. Він відчув, як його хтось піднімає, кладе на качалку і прив’язує. Він звільнив руки з ременів, але наглядач швидко знов його прив’язав — цього разу міцніше, — а також затягнув ремені на ногах. томмі знов звільнився, і їм довелося прив’язати його за руки, ноги та груди. Його везли геть із чоловічого корпусу.

томмі знав, що його перевозять у відділення інтенсивної терапії — це дев’яте відділення. Тут найвищий ступінь охорони, і, по суті, він буде просто цілими днями сидіти на стільці. Е, ні. Звідти він утече.

Раптом томмі збагнув, що його везуть не у відділення № 9, а на якусь платформу для завантаження. Він спробував звільнити руки, але наглядачі постійно підтягували ремені дедалі тугіше. Якась огидна жінка засунула йому в горло пігулку. Качалку затягли на платформу і завезли у фургон. Усередині томмі побачив електричні дроти, і відразу все зрозумів. Він у «Барбекю на колесах».

Усі казали, що використання шокотерапії в Лімі протизаконне, але від інших пацієнтів він чув, що обійти правила тут вдається за допомогою електрошоку на колесах, який начебто не є частиною клініки.

За першим же сигналом тривоги машину просто відключали від мережі та відганяли подалі. Дехто з пацієнтів-зомбі неодноразово бував у «Барбекю на колесах», але томмі був переконаний, що рейджен не дозволить і йому перетворитися на овоч.

Він не помітив, як хтось підійшов до нього ззаду, аж раптом над головою з’явилася Біблія й боляче вдарила по лобі. А потім знов. І ще раз. Кожен удар супроводжувався голосом, який закликав:

– Ім’ям Господа нашого Ісуса Христа заклинаю тебе, демоне! Облиш це тіло й душу!

Голос був схожий на Лінднера. томмі навіть був майже упевнений, що це він, але побачити його не вдавалося. До голови, наче навушники, причепили електроди, змащені якимось провідним гелем, а потім смикнули важіль. томмі почув, як навколо все загуло. У голові була єдина думка: ну хоч Річард поки відпочине від цих виродків…

А потім був удар. Перш ніж усе поглинула темрява, томмі встиг покликати на допомогу. Але рейджен не відповів.

Він отямився від пульсуючого болю у шиї та розплющив очі. Навколо стояли нечіткі люди, які ніяк не хотіли ставати чіткішими. Зап’ястя і ноги утримували залізні кайдани. Він був голий, за винятком простирадла, яким його прив’язали до столу через груди — наче розіп’яли на шматку заліза. Усе тіло розпікав біль. У обидва стегна щось вкололи.

Чийсь голос промовив:

— Вам, містере Мілліган, таки вдалося влаштувати виставу. Ви засунули свого носа в геть усі справи, які вас не стосуються. Ви не підкорюєтеся наказам. Ви ганьбуєте наш заклад у суді. Ваші адвокати завдали чимало неприємностей своїми скаргами у суд, дорожну поліцію та ФБР. Так от що я вам скажу, містере Мілліган: ви тут згнієте. Ви благатимете про смерть. Третій страйк, містере Мілліган! Аут!

Наступного дня доктор Лінднер зробив запис щодо переведення Міллігана у відділення № 9.

ІСТОРІЯ ХВОРОБИ

(доктор медичних наук Льюїс А. Лінднер)

19 грудня 1979 року, 9:30

…Беручи до уваги явні симптоми психозу, що були виявлені у пацієнта [Міллігана] під час вечірнього огляду вчора, я дійшов висновку, що йому потрібен більш упорядкований догляд. У зв’язку з цим я пропоную його терапевтичній команді перевести пацієнта до палати в закритому корпусі…

У історії хвороби є також звіт одного з наглядачів, у якому описується поведінка Міллігана, — він став одним з доказів необхідності переведення Біллі у відділення з максимально суворим наглядом.

ЗВІТ СВІДКА

Мене викликали у Ч. В. [чоловіче відділення], де п-та утримували задля того, щоб не дати йому завдати собі шкоди. П-т намагався звільнитися від ременів. Довелося перевести його у відділення № 9. П-т не говорив, але постійно намагався звільнитися від ременів. Довелося додатково прив’язати його полотном через груди, а пізніше ще й додатковим ременем через талію до обох боків ліжка. Приблизно о 2:00 він почав зв’язно говорити: попросив води і запитав, чи нікому не зашкодив. Під час цього інциденту ніхто не постраждав.

Підпис: Джордж Р. Неш, ПАС-ІІІ

Усі знали, що відділ інтенсивної терапії — це діра. А дев’яте відділення інтенсивної терапії — відділення з найсуворішим наглядом у всій клініці — це діра в дірі. Біллі Міллігана зв’язали та закрили в ізоляторі в найглухішому закутку дев’ятого відділення. У Лімі не існувало більш закритого та недоступного місця, ніж цей ізолятор.

Тут він не зможе нікого турбувати і його будуть повністю контролювати. Ніхто його більше не побачить і не почує. Жодної надії на порятунок.

Розділ 9

Кімната смерті

(1)

Над інформаційним стендом дев’ятого відділення висів плакат:

НЕ ДОТРИМУЄШСЯ ПРАВИЛ — ГОТУЙ ЗАД ДЛЯ ЧОБОТА!

Коли наглядачі командували «Дим!», пацієнтам дозволялося вийти з палати й піти у загальну залу, більш відому як «залу курців», де можна було нерухомо сидіти на стільці, тримаючи обидві ноги на підлозі. Якщо пацієнт хотів піти в туалет, почитати книжку чи щось запитати, він мав підняти руку і дочекатися, поки на нього звернуть увагу. Щоб повернутися назад у свою кімнату, теж треба було спитати дозволу.

Група контролю пацієнтів — їх ще називали загоном бугаїв — мала абсолютну владу над «небезпечними психами» та обходилася з ними, як із вибухівкою.

(2)

Коли Мілліган розплющив очі в ізоляторі дев’ятого відділення, то навіть не знав, хто він такий. Виявилося, що його прив’язали до ліжка, обкололи «Торазином» та лишили на холоді з відчиненим вікном.

Ніхто всередині не знав, за що.

Почався сплутаний час.

Нарешті двері ізолятора відчинилися, і шона осліпило яскравим світлом. Він був голодний, хотів пити, страшенно ослаб, і ніхто не сказав йому, що відбувається. Якісь тьмяні силуети без облич увійшли всередину, і він знов відчув укол. Було боляче. Роти силуетів відкривалися та щось говорили, але звуків він не чув.

Двері лишилися відчиненими, але шон не міг поворухнутися. Двері до нього теж не квапилися. Ну і висіть там на своїх петлях… йому все одно. Він просто сидітиме тут вічно. Без жодного слова.

Як він опинився в іншій кімнаті, не такій темній, як попередня? Значить… Тут. Чи немає… На його плечах була ковдра. Навколо у цій сірій кімнаті ходили люди. Він не дивився ні на кого — знав, що не можна. Звуків немає — він глухий. Ну то й що? Яка різниця? Усім начхати. Його стілець був великий і жовтий — він хотів встати, але чоловік з ключами штовхнув його назад.

Годинник. Книжки. Сирени. Вихід. Учитель так казав. А хто такий Учитель? А хто це думає? Просто слухай. Годинник каже, час іти. Час спати. Не можна втратити час, якщо не маєш часу. Від часу тікаєш, коли треба втекти від теперішнього. Час переносить у інше місце.

«Що відбувається? Хто це думає?»

«Не має значення, — відповіла думка».

«Я хочу знати, хто ти».

«Ну, тоді припустімо, що я друг родини».

«Я ненавиджу тебе».

«Я знаю, — відповіла думка. — Я — це ти».

шон ударив кулаком у жерстяне дзеркало, щоб сфокусувати свідомість. Потім він спробував подзижчати, щоб відчути вібрацію в голові. Так уже краще. Звуків не чути, але принаймні хоч щось.

Коли чоловік з ключами пішов геть, джейсон сів на ліжку й потягнувся, щоб розім’яти спину. Він потер голову долонями і пішов роздивлятися спільну залу.

джейсон опустив ноги на підлогу й почав уставати, аж раптом ноги провалилися кудись униз. Він перелякався, що вся будівля провалиться під землю, і спробував за щось ухопитися — але нічого не було.

Він закричав.

Це ж не може бути правдою. Але він бачить це на власні очі й відчуває.

Ноги боляче вдарились об підлогу підвалу. Підвалу будівлі, у якій не було підвалу. Він спробував підвестись, але раптовий біль пронизав коліна. Це не могло бути все в його уяві.

Він стояв у квадратному тунелі.

Це що, якийсь підсобний тунель для проведення робіт? Та ні.

За його спиною тунель тягнувся кудись у нескінченну далечінь. Перед ним були широко відчинені дубові двері.

Ні, він точно не втрачає часу — він абсолютно точно стоїть на сцені. Чи ні? Може, це якісь спогади? Ні, це точно відбувається просто зараз. Може… може, він нарешті вільний? Не у в’язниці? Десь, де немає дверей і ґратів? Але де саме?

Цікавість узяла гору над страхом, і він увійшов у двері. Усередині кімната була схожа на велетенське восьмикутне склепіння. Підлогу закривав товстий червоний килим. Звідкись долітала похоронна музика. На стінах висіли полички з книжками та безліч картин — усі, що вони колись намалювали. Щоправда, вони висіли догори ногами. А ще годинники — деякі без цифр та всі без стрілок. Годинники його розбитих життів…

Оніміння змінилося крижаним холодом.

Навколо великого чорного кола в центрі, наче спиці у колесі, стояли двадцять чотири труни. З центру бив промінь світла.

Це і є сцена.

Усі труни були різними, але на кожній містилися таблички з іменами. З іменами членів родини. Він побачив і свою труну з табличкою «джейсон». Тут він угледів крихітну труну з шовковою рожевою серединою й мереживною подушечкою, на якій було вишито «крістін». З очей покотилися сльози. — джейсон ударив стіну — а потім ще раз, і ще. Аж поки руки не вкрилися синцями. Але все одно не чув ані звуку.

— Де я?! — закричав він. — Що це за місце?! Що відбувається?!

Ніхто йому не відповів. Він повернувся й пішов геть.

стів підійшов до центру кімнати й побачив у трунах кількох із тих, кого раніше знав як сусідів: крістофера, адалану, ейпріл та семюеля. Ні, вони не померли — видно було, як вони дихають. стів спробував розбудити лі і волтера, щоб запитати, що трапилось, але вони не прокинулися.

Тут він відчув чиюсь руку в себе на плечі. Це був девід. — Що це за місце? — запитав стів.

— Треба вийти назовні, щоб поговорити про це.

— Як же ми звідси вийдемо? — похитав головою стів. —

Ті квадратні коридори ведуть у нікуди.

девід замість відповіді просто пройшов крізь стіну. стів пішов за ним і опинився сам у своїй кімнаті.

— Де ти, девіде?

— Тут, — відповів голос у його думках.

— Так що то за місце?

— Це… просто місце…

— Але яке саме місце?

— Мені ж лише вісім. Скоро буде дев’ять, — зітхнув девід. — Але ти знаєш більше, ніж кажеш.

— Я створив це місце.

стів миттю обернувся навколо себе, наче хотів куточком ока побачити девіда.

— А нащо ж ти його створив? І коли?

— Коли нас відправили в цю погану клініку.

— Навіщо? Чому ейпріл, волтер та інші сплять у трунах? — Вони покинули надію. Вони не хочуть тут бути, не хочуть боротися.

— Вони можуть звідти вийти?

— Вони можуть вийти і повернутися, — пояснив девід. — Але якщо УСІ здадуться, якщо останній ступить у свою труну за власним бажанням і ніхто його не примушуватиме — тоді це кінець.

— Як це — кінець?

— Я сам не знаю…

— Тоді звідки знаєш, що це кінець?

— Я це відчуваю. Просто знаю.

— Мабуть, у мене галюцинації, — потрусив головою стів. — Не вірю я в це лайно з багатьма особистостями.

девід зітхнув.

— Як же ти створив ту кімнату?

— Вона сама з’явилася, коли я перестав боятися.

Тіло стіва почало охоплювати крижане заціпеніння: серце, горло, мозок.

— То що ж воно таке?

— Я називаю її «кімнатою смерті».

І слова обвалилися на нього молотом, що трощить крижану фігуру.

Скептик стів зник назавжди.

(3)

Кілька сонячних променів пробивалося крізь сітку та ґрати на вікні ізолятора. Усі суглоби заніміли й пульсували болем. Добре, що хоч томмі примудрився зачинити вікно і стало не так холодно. Рипнули двері — хтось штовхнув у кімнату тацю з мискою вівсяної каші. Якийсь час він просто тупо дивився на їжу, а потім почав закидати її до рота пластиковою ложкою. Ложка скоро зламалася, і він продовжив їсти руками. Усередині стало трохи тепліше — голод почав відступати. Він був живий. Хоча й сам не знав як.

Він похапцем скочив і підійшов до брудного жерстяного дзеркала на стіні. Звідти на нього подивився той, кого він і не сподівався побачити у цій богом забутій дірі.

Він сам.

Учитель прийшов спинити смерть.

Перш ніж із кимось спілкуватися, треба зібрати докупи думки й спогади. Цього разу все вкрай ускладнилося. Його двадцять три цапи-відбувайла тепер не могли йому допомогти. Почалося злиття, наче від дози сульфату метамфетаміну. Він почав згадувати події, наче сам їх прожив. Ні, він не піде в ту кімнату смерті, що створив девід. Ні, він зможе боротися. Він боротиметься не лише за себе, а й інших пацієнтів. Треба знищити цей заклад.

Поспішати не треба. Повільно. Крок за кроком. Він згадав, як нещодавно намагався злити всі особистості докупи — і як потім удар струмом усе зруйнував.

Господи, аби тільки знов опинитись у Афінському центрі в доктора Кола! Там у нього була надія на краще майбутнє. Там йому показали, що він може вести ліпше життя, якщо лишиться злитим. Там його оточували хороші люди. А тут — тут усе навпаки.

Доктор Кол тільки-но почав ламати бар’єр між хорошим і поганим, учити його того, що існують покидьки, яких треба стерегтися. «Не будь таким наївним, Біллі! — казав доктор Кол. — На кожну хорошу людину в житті трапляється козел, який намагатиметься нею скористатися. Не забувай про це. Але й не забувай про хороших людей. Ти великодушний, тож за тобою завжди полюватимуть акули». «То що ж мені робити?» — запитував Біллі. «Виживи. Тоді ти зможеш злитися й стати вільним».

Не можна дозволити цьому місцю зламати себе. Їм не вдасться поховати його серед зомбі дев’ятого відділення. Він буде боротися — чи сам, злитий, чи то у вигляді двадцяти трьох загублених душ, що шукають Учителя.

Спогади повертаються. Думки цвяхами пронизують його мозок. Кілька днів — багато довгих днів — він не промовляв ні слова. Ані він сам, ані будь-яка інша його частина. Наглядачі можуть контролювати його тіло — але він може сховати свою свідомість.

Коли його нарешті випустили з ізолятора, він вирішив поводитись, як і решта позбавлених розуму пацієнтів у цьому відділенні. Нехай наглядачі думають, що зламали його. Нехай переконаються, що перетворили його на одного із зомбі, що вештаються цими коридорами. Санітари вже почали ставитися до нього, як до зомбі, — значить, вони вже познайомилися з марком, його власним зомбі з родини. Треба так і продовжувати — тоді адміністрація послабить охорону й не буде так йому допікати.

Учитель всівся на стілець у кімнаті курців, вмостив свої яєчка так, щоб можна було сидіти нескінченно довго, та витріщився на стіну навпроти. Треба лишатися абсолютно беземоційним і не промовляти жодного слова. Якщо сидіти з достатньо порожнім виразом обличчя, наглядачі вважатимуть його тупим овочем. Виявилося, що вдавати марка доволі важко — особливо оцю його відвислу щелепу, з якої капає слина, та пригальмовану відстороненість. Судячи з розмов наглядачів, йому вдалося: вони вважали, що купа ліків уже перетворила його на глухонімого жителя їхньої Небувалії[11].

Мозок працював. Поволі збирав інформацію крізь наркотичний туман: слухав, спостерігав, запам’ятовував. Імен наглядачів він не знав (а запитувати було ризиковано), тож треба було дати їм порядкові номери й навчитися якось їх відрізняти.

Коли закінчився період госпіталізації і його повернули назад у кімнату, він уже встиг їх усіх запам’ятати:

№ 1: ЗББ: здоровий, бридкий, білявий. Жує тютюн та грає у софтбол. Полюбляє «Штро»[12]. Сказав, що новим начальником відділу інтенсивної терапії призначено Келлі — його головного ворога. А ще ЗББ сказав, що спить з телефоністкою.

№ 2: ТКР: тупий, кремезний, рудий. Руде волосся. На зріст близько 5,5 фута[13]. Сидить з дурним виглядом, інші наглядачі ним поганяють. Єдине, що вдалося від нього дізнатися, це його рекорд у грі в боулінг та ім’я третього наглядача — Джек.

№ 3: ОВД: одновухий Джек. На лівій руці велике татуювання змії, що звивається навколо кінцівки. Одного вуха бракує. Від нього вдалося дізнатися, що двічі на тиждень поверхом нижче проходять збори працівників, що всім тут командує доктор Лінднер, і що місіс Ґрандінґ — старша медсестра. А ще — що всі члени команди готові перерізати одне одному горлянки. Цікава й корисна інформація…

№ 4: ЖК: жирний кабан. Носить окуляри з логотипом «Кока-Коли». Сидить за круглим столом і постійно їсть якийсь фаст-фуд. Говорить про новий федеральний закон, який стосується цієї клініки. Його нібито мають от-от вивісити в усіх відділеннях. Але всі, хто працює у клініці, вважають це жартом: «Та що вони зможуть довести?

Може, Міллігана запитають, га?» «Наркотики та „Барбекю“ зробили своє діло, — відповідає на це ОВД. — Усі знають, що його тепер уже нічого не хвилює». О, як же вони помиляються…

Учитель відчував, як його емоції змішуються одна з одною, і це лякало. Йому було шкода Річарда, але ще більше гнівила несправедливість, яка змусила хлопця повіситися. Крім того, обурювали спогади про те, як били денні та знущалися над томмі у «Барбекю».

У його уяві Лінднер став на місце жахливого вітчима Біллі, Чалмера Міллігана.

Той факт, що адміністрація і працівники клініки вважали Біллі абсолютно підконтрольним їм зомбі, приносив Учителю дивне задоволення. Тепер вони поводитимуться недбало й припускатимуться помилок. А він потай спостерігатиме і провадитиме свої маніпулятивні плани. Насамперед існування цих думок доводить, що він ще не здався. Він зможе вибратися з цієї ями. Десь глибоко в кожній з його особистостей ще живе воля до життя, і тепер усі разом вони дають силу одному цілому.

Ні, це не кінець. Ще буде майбутнє — таке майбутнє, яким він його зробить.

У його пам’яті закарбувалася дата: 14 квітня 1980 року, — дата наступного призначеного слухання. Якщо на цьому слуханні вони не зможуть довести, що він становить небезпеку для себе чи людей навколо, їм — згідно із законом — доведеться відправити його у заклад з меншим ступенем обмеження свободи відповідно до його діагнозу або ж звільнити. Але він знав, що деякі люди зроблять що завгодно, аби цьому завадити. Саме для цього його кинули в найглибшу діру серед дір — щоб зламати будь-яку волю до життя, що могла в нього лишитися.

На них чекає сюрприз.

Але треба бути обачним. Якщо він хоче зненацька завдати удар по всій цій системі, він має приглушити гнів і жагу помсти.

Він має мислити логічно. Треба розібратися не лише з наглядачами, а й з адміністрацією та політиками, що використали його як пішака. Він політичний в’язень — і він має стати найбільшою колючкою для Департаменту психічного здоров’я штату Огайо.

Отруйною колючкою.

Розділ 10

Шпигун серед них

(1)

У Лімі наглядачі рідко переймалися дотриманням прав пацієнтів, але розслідування таких випадків майже ніколи не закінчувалися покараннями винних. 28 лютого 1980 року, майже за два місяці після того, як суд виправдав наглядачів, які побили й відшмагали батогом Міллігана, губернатор Джеймс Род наказав поліції Огайо провести розслідування щодо «звинувачень працівників Державної клініки Ліми у знущаннях над пацієнтами та незаконному продажі препаратів і зброї».

Кількома днями по тому у «Колумбус Диспетч» вийшла стаття:

«Представник [телевізійного] каналу повідомив, що за час чотиримісячного розслідування з’ясувалося таке: у Лімі на постійній основі поширюють марихуану; щонайменше один раз пацієнтові вдалося незаконним шляхом отримати ніж — на це ніяк не відреагувала охорона. Крім того, було виявлено численні випадки сексуального насилля».

Адміністрацію клініки занепокоїв витік інформації, тож вони заборонили будь-які контакти пацієнтів із зовнішнім світом. Окремо було віддано наказ тримати Міллігана під цілодобовим спостереженням та здійснити будь-які заходи, щоб завадити йому говорити з журналістами.

Двадцять дві години з двадцяти чотирьох Учитель сидів сам у своїй камері в дев’ятому відділенні. Без жодної розумової активності його мозок почав чахнути. Він спробував відтискатися, але після чотирьох разів упав на підлогу з тремтячими руками. Важко дихаючи, він почав розглядати брудні тріщини в бетонній підлозі. Потім помітив таргана, який м’ячиком відскакував від стіни, шукаючи собі схованку.

Нарешті він трохи віддихався і встав, але надто швидко — в очах потемніло. А от розум навпаки прояснів. На мить з’явилося відчуття, ніби він знов розпадеться на двадцять три особистості. Він згадав, як доктор Кол учив його контролювати розпад і злиття за допомогою спеціальної техніки, — і йому вдалося втримати цілісність. Щоправда, з такими маніпуляціями над свідомістю слід поводитись обережніше, бо якщо надто надовго залишити реальний світ — можна загубити дорогу назад.

Він ненавидів цей реальний світ, але органи чуттів не давали від нього відгородитися. Серце гупало ледь не голосніше за дихання. Кров текла по численних судинах та артеріях, охоплюючи всі м’язи й жили. Усе разом посилювало почуття цілісності. Треба лишатися цілісним, бо лише Учитель зможе свідомо маніпулювати всіма ляльками з-за куліс, тільки Учитель здатен використовувати таланти кожного і при цьому не втрачати часу, тільки Учитель зможе розказати судді Кінворсі про те, що ці «лікарі» з ним учинили. Але для цього треба знайти спосіб припинити приймати психотропні засоби, які може й годилися для шизофреніків, але в нього через них лише посилювалася дисоціація.

Він збільшив час фізичних вправ до восьми годин на день. Кожного дня одне й те саме.

Інформації вже накопичилось стільки, що треба було знайти спосіб робити записи. За новими правилами, Мілліган мав право обмежено користуватись олівцем, але просити олівця не можна, бо це викаже існування Учителя. Зрештою він винайшов спосіб: розпускав простирадло на нитки, мочив їх водою в туалеті й викладав з них слова на підлозі під залізним ліжком. Коли нитки висихали, «слова» лишалися. Ненадійно, але хоч щось. Пізніше він знайде олівець та папір і зможе писати листи письменнику.

Ще ніколи раніше він не відчував такого ув’язнення розуму й тіла. Нерідко хотілося залишити цю реальність і випустити когось іншого ладнати з нею, але він знав, що в жодному разі не можна розпадатися знов.

У своїй кімнаті, поки його ніхто не бачив, він дійшов до двадцяти п’яти відтискань за раз. Тіло поступово ставало сильнішим, легені очистились, а на руках виступили м’язи. Він виконував різні вправи — стрибки з плесканням у долоні над головою вже дійшли до п’ятисот (по сто за один підхід). Самопочуття покращилося. Він із самих Афін не почувався так добре.

Вирішивши проблему фізичного занепаду, він задумався, як ще зберегти розум, який усі тут намагалися пригнітити. Йому не вистачало товариства — людини, з якою можна було б просто сісти й поговорити.

Одного дня Учитель здивовано помітив, як у дев’яте відділення прийшов начальник Льюїс. Він сів за стіл у колі й почав роздивлятися «худобу» в кімнаті. Це могло означати тільки одне: його перевели сюди, у відділення із суворішим режимом, після того як він втрапив у халепу, відшмагавши денні електричним дротом. Судячи з розлюченого обличчя, його не відпускала жага помсти. Скоро гнів змінився огидною зневажливою посмішкою, і Учитель збагнув, що радий бачити його таким: неголеним, із чорними мішками під очима, схожого на нікчемного зомбі.

Льюїса треба лишити рейджену.

По радіо, що стояло на поличці за спиною Льюїса, оголосили, що журнал «Тайм» обрав Алі Хаменеї[14] «Людиною року».

1-ЗББ гаркнув:

— На ноги!

Якусь мить він мовчки жував тютюн і причмокував, а потім дістав свій ремінь для правки бритв, склав у петлю і ляснув ним у повітрі зі звуком батога. Усі пацієнти підвелися й безцільно завешталися кімнатою. Почали роздавати ліки, і Учитель скривився. Він згадав, як артур просив томмі винайти якийсь прийом, щоб не ковтати пігулки. А ще не завадила б спритність багдадського злодія[15], щоб здобути ручку й папір, бо нитки вже закінчуються, а пігулки вкрай погано впливають на спільну свідомість. Краще якомога швидше все записати, а ті нитки, що є, використати знов, коли можливості писати не буде.

Учитель подумав, що він здатен зробити це. Він створив томмі й артура, а значить, він має такі ж здібності, як і вони. Учитель колись навіть читав, що ціле становить більше, ніж сума його частин. Хоча одного разу доктор Ґардінґ сказав, що в його випадку навпаки: сума частин становить більше, ніж ціле.

«Я зроблю це краще, — сказав томмі. — Дай мені спробувати».

Учитель поступився сценою.

артур зазирнув під ліжко і замість «ниткового» письма побачив там ручку та медичні бланки, на яких рукою томмі було зроблено кілька записів.

«Журнал: 8:00–11:45 чи щось таке. томмі.

Тобі, мабуть, цікаво знати, звідки в мене ручка й папір. Думаю, ти вже помітив, що з іншого боку цих аркушів бланки лікарських призначень. Як я їх дістав? Це не так уже й важливо. рейджен якось сказав: „Мета виправдовує засоби“. Так, по-перше, треба припинити ковтати те лайно чотири рази на день. Вони вже зламали Учителя — зламають і мене.

Я вже спробував викинути пігулки зі стаканчиком, але мене спіймали. Я намагаюся придумати кращий метод. У загальній залі в туалеті біля унітазу я сховав невеличке кільце, яке витяг із кнопки тривоги. Воно такого ж розміру, як і пігулка, — і я тренуюся пхати його в носа. Ще трохи — і я навчуся пхати його так глибоко, щоб мене не упіймали, — скоро спробую з пігулкою.

А, ось ще що. Я бачив у одного пацієнта касетний програвач. Він тримає його біля вуха, гойдається вперед-назад і підстукує ногою в такт. Я жодного разу не бачив, щоб він змінював касету — мабуть, у нього вона одна. Так от, нам той програвач потрібен більше за нього. Вкради його».

артур написав: «Журнал: 15:30. Молодець, томмі! Доктор Лінднер проводить п’ятнадцятихвилинну нараду з усіма працівниками по вівторках, середах і п’ятницях. А також годинну нараду по понеділках і четвергах. Я хочу дізнатися про це трохи більше. І ніяких більше балачок про крадіжки — ми не крадії».

Підпис: артур.

марк за наказом рейджена вийшов у загальну кімнату, сів на стілець і витріщивсь у стіну. З його рота почала капати слина. Наглядачі в його присутності говорили абсолютно спокійно, а він слухав. Один з них розповів, що хтось украв у пацієнта програвач, але вони не стали про це доповідати, бо вирішили, що у дев’ятому відділенні це міг зробити лише хтось із персоналу.

марк підняв руку і вказав у бік туалету — наглядач кивнув йому й підняв великий палець, дозволяючи вийти.

— Тільки не впади, Міллігане, а то потонеш.

рейджен наказав кевіну вийти на сцену й розібратися, що за дивний звук чується з вентиляційного отвору під раковиною: іноді він чув високе гудіння, схоже на гудок у слухавці телефона. кевін опустився під раковину і впізнав звук машини для полірування воском. Трохи згодом звук обірвався, і чийсь голос промовив: «Вітаю, докторе Лінднер». А той відповів: «У нас зараз нарада. Звільніть приміщення».

От же лисий дідько! кевін не міг дочекатися можливості повернутись у свою кімнату і записати: нарада працівників клініки проходить просто під туалетом у загальній кімнаті!

Тут почулася команда всім підійти в коло по пігулки, і кевін згадав, що томмі вчився ховати ліки. На якусь мить він завагався: якщо в нього не вийде зробити це під наглядом Лінднера, у них будуть серйозні проблеми. Можна лишитися на сцені та випити пігулки, прийнявши на себе їхню дію. Так проблем із наглядачами не буде. Але артур казав, що треба припинити прийом ліків, бо вони тільки погіршують розділення — і всі погодилися, що томмі треба дати можливість спробувати його трюк з носом. Якщо його упіймають — девід прийме на себе біль.

кевін пішов у кімнату перевірити, чи немає нічого нового в записах нитками, та з подивом знайшов там папір і ручку, а також маленький сріблястий касетний програвач. Він узяв стос паперу й прочитав записи. В останньому повідомлялося:

«5:55. Зробив 50 відтискань. Дістав програвач. Жодних проблем. рейджен».

Все-таки ідея Учителя вести записи була просто чудовою. Це захишає від неприємних сюрпризів, і всі добре виконують свою роботу. Він зрозумів, що, мабуть, у томмі були справи, а значить, треба поступитися йому сценою. Без проблем. кевін пішов.

З правої брови томмі стекла крапля поту й запекла в оці. Він засунув пальці під залізні двері так глибоко, як тільки міг — там лежала монетка, яку згубив наглядач. Не те щоб йому були потрібні десять центів — ні, йому був конче необхідний шматочок металу. Його можна використати безліччю різних способів. Дістати монетку пальцями він не зміг, тож довелося залучити цупкий ремінець, на якому висів украдений програвач, — і скоро монетка опинилась у його руках. Він разів сто зіграв сам з собою у «орел чи решка» — програв вісімдесят, — і йому стало самотньо. Він вирішив записати свою ідею в журнал.

«21:00. Я дістав монету. Скажете, нічого особливого? Завтра я зможу нею викрутити шворні, що тримають затулку вентиляційного отвору в туалеті. Я опущу туди наш програвач на нитках і запам’ятаю, як далеко його треба спустити — тоді в понеділок ми зможемо записати на касету наступну нараду. Можете не дякувати.

P. S. Працюю над планом втечі. томмі».

«Це мій четвертий місяць тут. Думки приходять дуже різні. Чи отримаю я колись ту допомогу, яка мені потрібна? Як довго мене триматимуть у неволі? Учора я чув, що мене забрали в доктора Мілкі — значить, тепер я під наглядом доктора Лінднера. Поможи мені Боже. Я спробую подзвонити чи, може, написати Мері». Без підпису.

рейджен не знав, як у нього вийшло встановити спільну свідомість із марком, який сидів у загальній кімнаті відділення № 9, але він раптом побачив нового начальника за столом — і його охопила лють. артур сварив його за те, що минулого разу, коли Льюїс бив денні у відділенні «А», він не вступився. Тепер цього покидька перевели сюди, у закрите відділення. рейджен знав, що зараз щось відбувається, і йому варто поступитися сценою аллену й томмі, а самому лишатися спостерігачем, але це було важко. марк почав сердитися — і раптом він, рейджен, власною особою опинився на стільці навпроти старого, що не міг контролювати власні кишки. рейджен бачив, як чоловік, звиваючись на своєму стільці, почав піднімати руку — аж раптом Льюїс підвівся зі свого місця, і той швидко опустив руку. Льюїс попрямував у напрямку коридору, і старий знов підняв руку.

— У мене тут… конфуз, — сказав він.

Почувши це, Льюїс миттю розвернувся, підійшов до чоловіка, схопив його за сорочку та жбурнув на підлогу. Потім ударив ногою в обличчя. На стіну бризнула кров.

— Потворний вишкребок! — заволав Льюїс, штовхаючи його стусанами в інший бік кімнати по підлозі.

Старий кричав, закриваючи голову руками, та просив припинити. рейджен не зміг утриматися — він скочив на ноги, за кілька кроків перетнув усю кімнату і вдарив начальника кулаком в обличчя так, що в нього голова відкинулася назад. Льюїс зі страхом і подивом в очах підняв руки, намагаючись захиститися, але рейджена вже було не спинити. Він отримав шанс помститися за те, що той зробив з денні. Зрештою Льюїс упав на підлогу, але рейджен на цьому не спинився й продовжив бити його ногами по ребрах. Він знав, що треба опанувати свою лють, але просто не міг.

Усі інші пацієнти ожили. Хтось почав жбурляти стільці. Хтось розтрощив телевізор, що стояв на поличці. Хтось перекинув стіл. Заверещала сирена тривоги — рейджен спершу навіть подумав, що це дзвенить у нього в голові. Льюїса нудило кров’ю — рейджен бачив, що він його вбиває, але давно вже не контролював свої дії. Цей садист має померти.

артуру довелося прибрати рейджена, й аллен відтягнув йогокудись углиб темряви. Потім кевін побачив, що в коридорі вже з’явилась охорона, повернувся на свій стілець і сів. Усе тіло били дрижаки. У голові аллен кричав: «Господи, рейджене, через тебе нам призначать нове покарання! Ми застрягнемо тут назавжди!» Хранитель ненависті нічого не відповів.

Прибіг доктор Лінднер — він показував пальцем на тіло Льюїса. Було зрозуміло, що вони хочуть його забрати та якомога швидше відправити кудись — можливо, у чоловічий корпус, — але для цього вони вимушені пройти повз Міллігана. Тут кевін усвідомив, що всі інші пацієнти припинили трощити кімнату й почали повільно вишиковуватись у захисну стіну між охороною й ним. Він був вражений. Божевільні погляди, моторошні усмішки. Зомбі, які вже давно не думали більш як на хвилину вперед, закривали його собою! Що ними рухало? Про що вони думали?

Почувся голос доктора Лінднера:

— Міллігане, покажіться! Встаньте! Я знаю, що ви тут! кевін підвівся.

— Нам не потрібні неприємності, Міллігане!

— Ну то заходьте й повторіть те саме всім пацієнтам! Чому ви не хочете зайти сюди і поговорити з ними?

— Просто заспокоймося. Ми маємо винести звідси містера Льюїса.

— Він весь ваш.

Охоронці повільно увійшли в кімнату і витягли Льюїса в коридор. Пацієнти мовчки стежили — ніхто не відійшов від кевіна.

— Ми зараз сюди зайдемо, Міллігане, — повідомив Лінднер. — Нам треба з тобою поговорити.

На мить це спантеличило кевіна: що ж казати? Чи робити? Тут він відчув, що аллен хоче вийти на сцену, і швидко відійшов у темряву.

Давай, язикатий, роби своє діло. рейджен нам усе тут спаскудив!

аллен знав, що на пацієнтів довго розраховувати не можна і тепер доведеться якимось чином владнати словами те, що накоїв рейджен руками. Треба блефувати, брехати та обманювати. Адміністрація має лишитися переконаною, що раптом із ним тут щось трапиться — їм доведеться дорого за це заплатити.

Він дозволив персоналу вивести себе з кімнати в коридор. — Ти сидітимеш в ізоляторі, аж поки ми не наведемо лад у дев’ятому й не приберемо тут усе, зрозуміло? — сказав хтось.

Інший голос, можливо, Лінднера, але аллен не знав напевне, додав:

— А як рак на горі свисне, ми, можливо, дамо тобі поговорити з лікарем.

аллен мовчки йшов коридором і вислуховував їхні погрози. Рукою в кишені він намацав програвач: на ньому були записані всі їхні наради протягом останнього тижня. І не тільки наради, а й приватні розмови. Йому вдалося підслухати дуже цікаві подробиці про вкрай підозрілі дії. Тепер же в нього єдиний вихід: посіяти серед персоналу недовіру і вдати, ніби серед них є шпигун.

аллен почав говорити м’яко — це взагалі були його перші слова за два тижні, протягом яких на сцені майже весь час був зомбі марк:

— Тепер слухайте. Мені є що сказати.

Спокійна мова й неочікувано свідомі слова примусили їх замовкнути.

аллен згадав, як по телевізору якось розповідали про медсестру, що давала пацієнтам кінські дози медикаментів. Він повернувся до медсестри Ґрандінґ і видав деякі відомості з медичних документів пацієнтів.

— Я все правильно кажу, місіс Ґрандінґ?

Вона зблідла, й аллен усміхнувся. Тепер вона намагається зрозуміти, звідки йому стало відомо про цю інформацію та як взагалі він міг знати, які ліки отримують інші.

— Ви думали, ми всі давно вже зомбі, — повернувся він до решти наглядачів, — і відкрито припускалися помилок просто в нас на очах.

Він натякнув на кілька їхніх злочинів і повторив окремі уривки з розмов, записаних на касету. У них на обличчях був однаково здивований вираз: «Звідки він міг знати, що саме я казав?» Тепер вони точно перекладатимуть провину одне на одного й не зможуть нормально працювати разом. Треба зберігати спокій. Вони мають думати, що йому відомо набагато більше. Він лише натякнув на якісь речі, а решту нехай завершить їхня уява. Нехай поламають собі мізки й подумають, що ще такого він може знати.

Вони не стали закривати його в ізоляторі й відпустили, дозволивши повернутись у свою кімнату. Господи, майже не вляпався. Ноги трусилися від страху.

Пізніше до нього почали доходити різні чутки. Один із соціальних робітників скаржився, що за ним стежать після роботи. Інші говорили, що Міллігана сюди навмисне прислали як шпигуна.

аллену вдалося переконати їх, що навіть тут, у відділенні з максимально суворим режимом, він становить для них загрозу, а значить, вони спробують дати йому більше свободи. Так і вийшло: за кілька днів його перевели у відділення № 5/7 — напіввідкрите відділення з більшим ступенем свободи. Крім того, покарання за бійку, що влаштував рейджен, не було.

аллен зателефонував сестрі Біллі Кейті й попросив привезти цигарок і кави наступного візиту, який вона планувала того ж тижня.

Розділ 11

Послання в стіні

(1)

Ніхто й подумати не міг, що Міллігана можуть коли-небудь перевести в таке відкрите відділення, як № 5/7. Тут було набагато краще, аніж у дев’ятому, хоча персонал все одно міг «забути» про наказ і лікувати його як шизофреніка — хай там що каже суд.

Пізніше Мілліган дізнався, що існує відділення № 6, яке і пацієнти, і персонал вважають найбільш вільним і відкритим місцем у клініці. Пацієнти там були спокійними, займалися власними справами й загалом не створювали жодних проблем. Двері кімнат там не зачиняли, і можна було вийти в загальну кімнату будь-коли. А під підпис у журналі можна було навіть вільно гуляти будівлею.

У Міллігана було двадцять чотири години на день, щоб розробити план, і двадцять чотири спеціалісти, щоб його виконати. Значить, треба шукати спосіб добитися переведення в шосте відділення. Такою стала його мета, і більше за це він прагнув хіба що повернутись у Афіни.

аллен почав шукати можливості.

Йому оголосили, що згідно з рішенням адміністрації він може користуватися олівцем і папером протягом однієї години на добу в загальній кімнаті під спостереженням наглядача. Тобто якщо він спробує написати листа — його прочитають. І, вочевидь, вхідну кореспонденцію вони також відкривають. Мабуть, адміністрація клініки боїться, що він може комусь написати про умови утримання в Лімі, і зробить усе, щоб не дозволити йому це вчинити.

Виходить, це їхнє слабке місце.

— Ось що я пропоную, — звернувся аллен до артура. — Якщо я зможу переконати Теда Ґормана з кваліфікованого персоналу лікарні, що мені стало краще, а без впливу Льюїса це неважко, то, можливо, він зможе дати нам більше свободи і згодом навіть перевести в шосте відділення.

— Для нас перше завдання зараз — це посварити агресивних наглядачів з параноїками-лікарями. Зробити так, щоб вони вважали одне одного ворогами. Поки над нами стоять ці горили — нам нічого не вдасться. Ними дуже важко маніпулювати. А от кваліфікований персонал дійсно може повірити у прогрес Біллі й наказати наглядачам не погіршувати його стан агресією.

— Саме так. Вони почнуть заважати одне одному виконувати свою роботу. Немає слабшої армії за ту, у якій бракує одностайності.

Наступні кілька днів свідомість ділили між собою аллен та артур. артур підказував, які психологічні прийоми використовувати, а аллен проводив переговори.

— Ти гратимеш роль чесного молодого хлопця, який шкодує про свої гріхи й хоче виправитись. А я підказуватиму, — сказав аллен. — Переконай Ґормана, що ти готовий йому довіритися. Тут ніхто з нас не спілкувався з лікарями, тож для нього це буде великим здобутком. Він пишатиметься тим, що Мілліган хоче з ним говорити, хоче розповісти про свої проблеми. Він забажає дізнатися більше, але, звісно, про множинні особистості не говоритимемо. Розповімо про якісь емоційні проблеми — психологи обожнюють чужі емоційні проблеми.

Коли вони все обговорили, аллен підійшов до старшого наглядача і сказав, що хоче поговорити з Ґорманом. За годину його викликали в коло й повідомили, що його хоче бачити помічник психіатра. Наглядач відчинив двері, що вели в загальну кімнату, і аллен пішов по «вічному коридору» — так називали дуже довге приміщення, де не було анічогісінько. У кінці коридору був кабінет кваліфікованого персоналу. Оскільки це місце входило в зону максимального рівня безпеки, розумні пацієнти могли йти сюди самостійно — наглядачі супроводжували лише зомбі чи агресивних.

На півдорозі праворуч аллен помітив двері, розділені на верхню й нижню половини. Він посмикав ручку — зачинено. Роздратований, він ударив двері ногою — і нижня половина розчахнулась. аллен пригнувсь і зазирнув усередину: кімната була майже порожня, за винятком великого столу з кількома старими стільцями. Усі поверхні були вкриті шаром пилу, навіть підлога. Жодних слідів не було. Ця кімната може знадобитись у майбутньому. Він зачинив нижню половину дверей і попрямував далі до кабінету Ґормана.

Помічник психолога спочатку зустрів його насторожено: — Чим я можу вам допомогти, містере Мілліган?

— Я хотів з кимось поговорити, — почав аллен.

— Поговорити про що?

— Та не знаю… просто поговорити… мене хвилюють певні речі… і я хочу щось з цим зробити…

— Продовжуйте.

— Навіть не знаю, з чого почати.

Звісно, аллен і не збирався ділитися своїми справжніми проблемами з людиною, яка не вірить у СМО та яку можуть викликати до суду для оцінки його психічного стану. Він, згідно з планом артура, збирався говорити те, що той хоче чути.

— Вочевидь, вас мучить якесь питання, яким ви бажаєте з кимось поділитися, — підказав Ґорман.

— Я… я б хотів знати… знати… — він докладав зусиль, щоб утримати серйозне обличчя, — знати, чому я такий гнилий виродок.

Ґорман із розумінням кивнув.

— Я хочу навчитися спілкуватися з людьми… з такими, як ви. З людьми, які хочуть допомогти мені. Мені дуже боляче через те, що я роблю речі, за які ви мене ненавидите.

— Ні, я не відчуваю до вас ненависті, — сказав Ґорман. — Я лише намагаюся зрозуміти вас — щоб допомогти.

аллен ледь не прокусив собі губу, стримуючи сміх. Тут важливо не переборщити. Треба сказати рівно стільки, щоб зацікавити його, але нічого такого, що пізніше він міг би використати проти Біллі — визнавати своєї провини не можна.

— Я буду радий вам допомогти, — продовжував Ґорман. — На жаль, наступні три дні мене не буде, але коли я повернуся, ми зможемо продовжити нашу бесіду.

Ґормана не було аж до наступного тижня. Повернувся він з підготовленим списком запитань — мабуть, йому допомагав доктор Лінднер. артур сказав, що там доволі очевидні й не надто важливі дрібниці, тому аллен розповів Ґорману навіть більше, ніж той сподівався.

— Усе своє життя я тільки те й робив, що маніпулював людьми. Я постійно шукаю способи використати когось. Сам не знаю, чому я такий. Я хочу змінитися, і мені потрібна допомога…

Судячи з виразу обличчя Ґормана та його мови тіла, аллену вдалося натиснути на потрібні кнопки. Саме це лікар і хотів почути.

Під час наступної зустрічі аллен за вказівками артура поводився пригнічено — начебто через втому та відчай.

— Не знаю… — тягнув аллен, уникаючи погляду Ґормана. — Я просто не можу більше… пробачте. Я взагалі не мав довірятися вам. Мені краще замовкнути.

Він опустив очі й усіма способами спробував показати, що хотів от-от відкрити свою найбільшу таємницю, але передумав.

— Що трапилося? — спитав Ґорман.

— Наглядачі. Таке враження, що я їм ворог. Вони читають мої листи. Вони постійно стежать за мною. Я навіть не можу спокійно сісти й щось написати в загальній кімнаті — вони будуть стояти й дивитися, що я пишу.

— Я поговорю про це з вашою терапевтичною групою. Думаю, ми можемо дати вам трохи більше свободи й дозволити писати листи.

аллен страшенно зрадів, але ніяк це не виказав. Це, власне, і все, що йому було треба від Ґормана: папір та олівець.

Можливість записувати те, що відбувається в нього в голові й навколо. Можливість записати історію Ліми.

Після наступної наради персоналу Ґорман у присутності аллена поговорив з одним із наглядачів.

— Містеру Міллігану відсьогодні дозволено користуватися папером та олівцем без нагляду. Простежте, щоб ніхто йому не заважав.

— А що далі? Влаштуємо тут для нього санаторій? — посміхнувся той.

— Це рішення терапевтів. Навіть не думайте читати те, що він пише. Це взагалі протизаконно, і він може засудити нас по самі помідори. Відтепер у нього є право писати листи родичам і взагалі кому захоче. Йому потрібно трохи більше свободи.

Того ж дня аллен сів у загальній кімнаті й почав писати. Ефект був просто приголомшливий. Якщо наглядач лаяв когось із пацієнтів і раптом помічав олівець у руках Міллігана — він негайно замовкав і йшов геть. Варто було комусь підняти руку на зомбі і в цей момент зустрітися поглядом з Мілліганом, як він одразу вгамовувався. Наглядачі почали збиратися навколо свого столу й кидати на нього гнівні погляди. Вони не знали, що він пише й навіщо, лише бачили, як Мілліган виходить з кімнати з аркушем паперу та починає писати. Потім аркуш кудись зникає — і Мілліган пише вже на іншому.

Така реакція наглядачів спонукала його записати й ті події, що сталися відразу після переведення в Ліму: як містер Браксообварив і з’їв свою руку, як вони робили шмурдяк і напилися, як Льюїс убив гризунів, як Річард намагався повіситися…

Він писав вісім-дев’ять годин на день.

Через три дні він зібрав записи й переніс їх зі своєї кімнати в загальну залу. Там він сховав аркуші в одному зі старих журналів, які збирали пил на верхній поличці — просто під носом у наглядачів.

Згодом справи стали серйозніші, й артур вирішив, що надто ризиковано і надалі тримати записи в загальній кімнаті.

Треба знайти більш надійне місце. Таке, де ніхто й не подумає їх шукати.

Наступного тижня аллен знов ішов на зустріч з доктором Ґорманом. Проходячи повз ті розділені навпіл двері, він знов перевірив нижню частину — так і є, не зачинена. Вочевидь, той, хто перевіряє двері, просто смикає ручку і йде далі, впевнений, що двері повністю зачинено. аллен шмигнув усередину і зачинив за собою двері. Тут усе було так само вкрито пилом — навіть пачка старих журналів у кутку. І так само жодних слідів на підлозі. Вікно тут було футів дванадцять заввишки[16], з товстими ґратами й міцними екранами з оргскла в залізній рамі. Бетонне підвіконня було три дюйми[17] завширшки.

аллен підійшов до вікна й постукав по підвіконню. Звук вийшов неочікувано дзвінким. Він думав, що це просто бетон аж до самої підлоги, але, вочевидь, це просто плита, що закриває якусь порожнечу. За допомогою олівця він підняв плиту й побачив, що її підтримують вертикальні підпорки. Засунувши туди руку, він намацав горизонтальну перекладину між підпірками — загалом виходила чудова «скринька», де можна було сховати записи.

Крім того, сюди досить легко дістатися. Двері, що ведуть у «вічний коридор» із загальної кімнати, томмі легко зможе відчинити. Та їх аллен і сам відчинить! Там навіть кредитка не потрібна — вистачить складеного в кілька разів аркуша паперу.

Опустивши на місце плиту, аллен попрямував назад у коридор. Перш ніж вийти, він вирішив пересунути стіл ближче до дверей — потім визирнув назовні, пересвідчився, що нікого немає, виліз через нижню половину і вже з-за дверей підтягнув стіл якомога ближче. Таким чином, якщо хтось із пацієнтів випадково вдарить у двері по дорозі до кабінету Ґормана, вони відчиняться лише на кілька дюймів.

Тепер у аллена була схованка. Місце, де можна лишитися на самоті хоча б на п’ятнадцять чи двадцять хвилин (поки ніхто не почне його шукати у Ґормана чи в загальній кімнаті). Та найважливіше: він знайшов місце для зберігання записів.

Наступного дня аллен переклав усі записи зі старих журналів у зошит, який згодом сховав у підвіконні. Для надійності він поклав зверху на плиту стіс журналів, які лежали в кутку, — щоб ніхто не запідозрив, що підвіконня підіймається.

У загальній кімнаті аллен всівся на стілець, усміхнувся наглядачу й почав описувати його зовнішність та поведінку. Після того як письменник прийшов на судове засідання, усі в лікарні вже знали, хто саме був повіреним Міллігана за стінами Ліми. Усі були впевнені, що Мілліган через інших пацієнтів передає йому звіти про умови в лікарні, поведінку наглядачів та інші факти, які він згодом збирається оприлюднити.

До Біллі дійшли чутки, що наглядачі почали жалітися директору Габбарду: мовляв, якщо ніхто не заборонить Міллігану писати, вони відмовляться працювати у відділенні. Одного дня відразу троє наглядачів не вийшли на роботу нібито через хворобу. Постала дилема. Лінднер не міг відправити Міллігана назад у інтенсивну терапію, бо він не створював проблем і не зчиняв бійки, а там міг знов вступити в конфлікт із Льюїсом. Однак наглядачі не хотіли його більше бачити у відділенні 5/7.

Терапевтична команда запропонувала компроміс: вони на весь день займатимуть Міллігана у програмі професійної освіти, а у відділення він повертатиметься лише вночі. Таким чином він не писатиме.

аллен відразу зрозумів, що пропозиція терапевтів розписати стіни була спробою продемонструвати судді Кінворсі проведення арт-терапії. За роботу з прикрашання будівель адміністрація запропонувала Міллігану мінімальну оплату. Він погодився, і до його історії хвороби долучили такий документ:

ПЕРЕГЛЯД ПЛАНУ ТЕРАПІЇ: записано 17.03.1980

Доповнення до плану терапії: 17 березня 1980 року

(Мері Рита Дулі)

Головний лікар Льюїс Лінднер видав пацієнту дозвіл розписати стіни у відділенні № 3 …Пацієнт погодився і попросив почати негайно. Для виконання розпису пацієнту знадобиться художнє приладдя (фарби, пензлі, розчинники тощо). У разі потреби персонал забезпечуватиме безпеку.

Пацієнта прийняв доктор Джозеф Тревіно 17 березня 1980 року. Доктор вважає, що така робота добре вплине на емоційний стан пацієнта, а також прикрасить клініку.

Підписи: Джозеф Тревіно, доктор медичних наук

Льюїс Лінднер, доктор медичних наук

Мері Рита Дулі, соціальний працівник

До наступного слухання, призначеного на 14 квітня, залишалося менше місяця.

(2)

Наступного ранку по кевіна зайшов Боб Едвардс, керівник терапевтичної діяльності, і повів його в майстерню, де стояли десятки бляшанок із фарбами різних кольорів.

— Ну, що ж?.. — кевін чекав, поки йому хоч щось пояснять.

— Згідно з договором програми професійної освіти, ми пропонуємо вам мінімальну оплату й беремо на себе постачання фарб, пензлів і всього, що вам може знадобитися.

— Гаразд.

Вочевидь, хтось буде щось малювати, але точно не він. Звісно, де б кевін не жив, він постійно бачив довкола всі ті пензлі, фарби й полотна. Йому було відомо, що аллен, денні й томмі малюють, але сам він ніколи того не торкався. Він не писав і не малював нічого — мабуть, і чоловічка з паличок не намалює. У період злиття у Афінах він чув, як Учитель розповідав письменнику про семюеля: артур перевів його в групу небажаних через те, що він продав одну з картин аллена, на якій була зображена жінка, бо хотів позбутися полотна. Згідно з правилами, які встановив артур, ніхто, крім художників, не може навіть торкатися портретів аллена, натюрмортів денні чи ландшафтів томмі. Ну, крім робіт дальтоніка-рейджена, який іноді малював вуглиною. Згадався один з його малюнків — м’яка лялька крістін із зашморгом на шиї. Вона тоді страшенно перелякала охоронців у Франклінській в’язниці.

Так хто ж малюватиме?

Едвардс витяг назовні великого возика.

— Ну що, Біллі, які кольори тобі потрібні?

Доведеться підіграти. Він узяв кілька бляшанок синього, зеленого й білого акрилу, а ще жменю пензлів різного розміру. Мабуть, цього вистачить.

— Це все?

кевін знизав плечима.

— Поки вистачить.

Вони вийшли з майстерні й пішли в кімнату для відвідувачів відділення № 3.

— З чого почнемо? — запитав Едвардс.

— Дайте мені кілька секунд, щоб налаштуватися, добре?

кевін сподівався що от-от вийде хтось із художників. Він заплющив очі й почав чекати.

аллен побачив фарби, пензлі та стіну в кімнаті для відвідувачів і згадав, що домовлявся з терапевтами про розвиток своїх здібностей у розписі стін, щоб «прикрасити клініку» в обмін на можливість проводити час за межами відділення із суворим режимом.

Він відкрив першу бляшанку — з білою фарбою — і почув голос Едвардса:

— А є ескіз?

— Ескіз?

— Мені ж треба побачити, що ти малюватимеш.

— Навіщо?

— Щоб переконатися, що там не буде нічого недоречного.

— Це ж чого недоречного? — здивувався аллен.

— Я б хотів бути впевненим, що малюнок буде гарним. Не таким, як ті дивні картини, що ти малюєш у себе в кімнаті.

— Тобто ви маєте схвалити ескіз, перш ніж я намалюю його на стіні?

Едвардс кивнув.

— Але це ж цензура! — вигукнув аллен.

Два наглядачі, що мили підлогу неподалік, витріщилися на нього.

— Це ж державна установа, — м’яко промовив Едвардс. — Ми наймаємо тебе для розпису стін. І я відповідаю за результат. Наприклад, людей малювати не треба.

— Людей не буде? — скис аллен. Едвардсу не можна казати, що він малює винятково тіла й портрети.

— Адміністрацію непокоїть, що ти можеш намалювати реальну людину, а це порушення її прав. Намалюй красивий пейзаж.

А він би і Рафаелю казав, що не можна малювати людей і портрети? Доведеться піти й поступитися місцем томмі.

— У вас є олівці й папір?

Едвардс простяг йому альбом.

аллен сів за стіл і почав бездумно виводити якісь каракулі. Зрештою довелося почати малювати пейзаж — уперше — з надією, що томмі стане цікаво і він вийде. аллен став насвистувати, аби тільки Едвардс не збагнув, що він свистить кудись у темряву.

Перш ніж піти зі сцени, аллен написав: «Намалюй красивий пейзаж на стіні у третьому відділенні — розмір приблизно 10 футів заввишки та 5 завдовжки[18]».

томмі неочікувано осліпив промінь світла. Він моргнув і глянув на олівець у своїй руці. Перед ним лежав альбом, у якому рукою аллена було написано повідомлення. Він одразу зрозумів, чого від нього чекають — це ж треба, аллен хоч раз здогадався лишити йому підказку.

Так, стіна. П’ять футів завдовжки і десять заввишки.

томмі швидко перетворив каракулі аллена у маяк на краю скелястого берега. На фоні він намалював море з бурхливими хвилями, а над ними — чайок у вільній височині неба. Малюючи такий простір, можна буде хоча б на якийсь час подумки побути на свободі.

— Дуже хороша ідея, — схвалив Едвардс.

томмі перемішав фарби і взявся до роботи.

Наступні три дні Едвардс щоранку заходив по кевіна, аллена чи філіпа о 8:30, але день проводив з томмі, наглядаючи за його роботою. томмі малював приблизно до 11:00, а потім повертався на перевірку перед обідом. Після цього Едвардс знов забирав його з 13:00 до 15:00.

Закінчивши маяк, томмі намалював двох сов чотири фути заввишки[19], що сиділи на гілках дерева, а десь на задньому плані з’явився невеличкий місяць — усе у тьмяних коричнувато-жовтих відтінках.

На стіні навпроти з’явився ще один пейзаж розміром 12 футів заввишки та 35 завдовжки[20]. Тут переважали золотаві й коричневі кольори осені: олень схилився над озером біля старого сараю, а навколо у височінь здіймаються сосни і летять дикі качки.

Біля дверей у третє відділення томмі створив ілюзію: здавалося, що проходиш не крізь звичайні двері, а йдеш по сільському критому містку. Ця частина розпису поєднувалася з намальованим на стіні сірим сараєм для дров і перетікала в інші зображення.

Усі пацієнти щодня вітали Біллі посмішками:

— Привіт, художнику! Тут тепер просто чудово!

— Малюй ще! Ми тепер наче в лісі!

Одного разу томмі просто під час роботи відключився. Коли згодом йому вдалося повернутися на сцену, він побачив, що на малюнку з маяком невеличка частина хвиль була вкрита свіжим шаром водоемульсійної фарби. Він змив і побачив під нею зображення олією: кулак з піднятим середнім пальцем. Впізнати руку аллена було нескладно. Він швидко озирнувся — аби тільки ніхто цього не бачив! — та знов перекрив малюнок акварельною фарбою. Спочатку томмі страшенно гнівався на аллена за те, що той втрутився в його роботу, але згодом зрозумів мотивацію: колись вони або заберуться звідси, або помруть, і адміністрація захоче змити зі стін малюнки Міллігана — от тоді вони і знайдуть останнє послання художника правителям Ліми. Чудова ідея.

За кілька днів Едвардс здивував томмі: мовляв, адміністрації дуже сподобалася робота, і його просять розписати ще коридор між двома ґратованими дверима на вході в будівлю. Цей коридор був 101 фут завдовжки та 12 футів заввишки[21], тобто малюнок міг стати найдовшим у світі настінним розписом у приміщенні. томмі обрав коричневі, помаранчеві й жовті відтінки і дав собі можливість повністю поринути в малювання.

Кожного ранку його приводили до перших дверей, які з електричним дзижчанням відчинялись і впускали його в коридор. На мить складалося враження, що зараз відчиняться й другі двері, випускаючи його на свободу — але ні, він лишався всередині зі своїми фарбами, драбинами та риштуванням. Опинявся десь між психлікарнею та вільним світом. Усе його життя балансувало там само.

За обома дверима збиралися глядачі: відвідувачі знадвору та пацієнти зсередини. На третій день томмі раптом почув незвичний звук: до нього щось котилося по підлозі. Він опустив очі й побачив бляшанку «Пепсі». З-за дверей йому махав усміхнений пацієнт:

— Твори красу, художнику! — гукнув він.

До нього підкотилася ще одна бляшанка, а за нею прилетів пакетик цукерок. Він сховав усе в кишені і вдячно помахав у відповідь. Приємно, що ці психічнохворі люди цінують його роботу.

Після важкого дня з пензлем томмі збирав усе приладдя і втомлено залишав сцену. Його місце займав аллен — він повертався в кімнату й викурював цигарку, яку знаходив у кишені. Решту дня він сидів у загальній кімнаті й писав, аж поки не вимикали світло.

Персоналу такий розклад не подобався. Наглядачі знов почали жалітися — настільки, що Тед Ґорман вимушений був сказати аллену, що надмірне письмо може негативно вплинути на терапію.

— Коли я дозволив вам писати, то не мав на увазі, що вам треба написати книжку.

аллен замислився на хвилину й вирішив, що вже час для наступного кроку.

— Містере Ґорман, вам чудово відомо, що я справді пишу книжку. І ви знаєте, з ким саме я працюю. Ви що, хочете стати на заваді свободі преси? Свободі слова?

— Не треба так це сприймати, — поспіхом відступив Ґорман. — Звісно, ви можете писати книжку, просто не треба приділяти цьому стільки часу. І заради Бога, припиніть витріщатися на наглядачів, коли пишете!

— Але ж мені не дозволяють писати у своїй кімнаті — тому доводиться робити це у загальній залі. Наглядачі теж там сидять — зовсім близько. Тож коли я піднімаю очі від аркуша — вони просто переді мною. Не можу ж я зовсім на них не дивитися!

— Міллігане, у них уже параноя через вас!

аллен мовчки подивився йому в очі.

— То що ж ви пропонуєте? — спитав він після паузи. — Ви знаєте, що мені не місце у відділенні з таким суворим режимом, але все одно тримаєте мене тут уже майже шість місяців. Ви знаєте, що я не маю бути тут. І доктор Лінднер це знає. Однак ви не хочете цього визнавати.

— Ну добре! Визнаю: вам не місце у відділенні 5/7!

аллен втримався від усмішки. Чудово. Вочевидь, наглядачі вже погрожують звільнитися з роботи через нього.

Наступного тижня його перевели у відкрите відділення.

(3)

аллен увійшов до своєї нової кімнати у відділенні № 6 і побачив, що на вікнах є лише ґрати — вони не закриті сітками. Він негайно підійшов до вікна й подивився вниз із висоти другого поверху.

— Це що там таке?! Тварина? — здивовано вигукнув він.

— Ти що, оленя ніколи не бачив? — запитав незнайомий голос.

— Хто це? — озирнувся аллен.

— Твій сусід, — відповів голос.

аллен визирнув назовні й побачив величезного афроамериканця, який відтискався від підлоги.

— Що ти тут робиш? — спитав він.

— Мене перевели сюди, — пояснив аллен.

— Тоді вітаю. Я Зак Грін.

— Там же олень унизу!

— Ага, я знаю. Навіть два. Я тут лише тиждень, але постійно їх бачу. А ще тут є гусак і безліч кролів. Вони зараз ховаються, але ближче до заходу сонця вийдуть.

аллен відчинив вікно й кинув оленю булочку. Той з’їв частування і підняв на аллена неймовірно добрі очі. Вочевидь, це самиця.

— А у неї є ім’я? — спитав аллен.

— Звідки ж мені знати?

— Тоді я зватиму її Сьюзі, — тут тварина скочила й побігла в ліс. Боляче усвідомлювати, що вона вільна, а тебе зачинено тут. аллен пройшовся кілька разів по своїй кімнаті. — Аби ж тільки і я міг отак скочити й пробігтися надворі…

— То йди побігай.

— Тобто?

— Відділення № 6 — напіввідкрите. Ти можеш ходити коридорами, коли схочеш, а під підпис можна вийти надвір і пробігтися навколо будівлі. Тут заохочують фізичні вправи.

аллен ніяк не міг у це повірити.

– І що, я можу отак узяти та вийти? Сам? Без нагляду? — Коли завгодно. аллен вийшов у головний коридор та з прискореним серцебиттям озирнувся довкола. Він так довго просидів під замком, що вже й не знав, чого чекати. Він рушив коридором: спочатку повільно, а потім дедалі швидше. Він би й побіг, але навколо було багато людей. Він ішов далі, не спиняючись. Від незвички ходити почав пітніти. Приємне відчуття. Якийсь час він просто блукав колами, а потім наважився відчинити двері й вийти надвір. Тут аллен перейшов на легкий біг, а потім кинувся щодуху нарізати кола. Ноги важко штовхали бетонну доріжку, волосся тріпав вітер, свіже повітря холодило шкіру. З очей текли сльози. Нарешті він спинився віддихатись і, щасливий, потрусив головою. Такої свободи він не знав дуже давно.

«Бовдуре, ти ж усе одно у в’язниці», — мовив голос у голові.-

Розділ 12

«Закон Міллігана»

(1)

Наближалося 14 квітня 1980 року — день слухання, день юридичного й політичного шахрайства у залі суду в Колумбусі, штат Огайо.

Швидке переведення Міллігана із закритого корпусу № 9 у менш суворий № 5/7, а потім і у напіввідкритий № 6 давало надію на значне покращення його психічного стану. З іншого боку, журналісти й деякі законодавці почали здіймати паніку з приводу того, що суд може (згідно з вимогами закону) перевести Міллігана у повністю відкриту клініку — наприклад, у Афінський центр психічного здоров’я. Або навіть звільнити його.

Під час першого слухання на чолі з суддею Кінворсі (30 листопада 1979 року) адвокати Міллігана заявили, що переведення їхнього клієнта в Ліму було незаконним. На новому засіданні суддя мав вирішити два питання. Перше: чи вимагає теперішній психічний стан Міллігана утримання в установі з високим ступенем безпеки. Друге: притягнути до відповідальності директора клініки Рональда Габбарда та головного лікаря Льюїса Лінднера за порушення рішення судді Кінворсі від 10 грудня 1980 року, у якому йшлося про таке:

«Цим рішенням затверджується, що вказаний обвинувачуваний поміщається у Державну клініку Ліми, штат Огайо, для лікування згідно з діагнозом „синдром множинної особистості“. Нотаріально завірені копії документів, що підтверджують діагноз указаної особи, буде передано в клініку Ліми…»

Коли суспільству стало відомо про можливість переведення Міллігана у відкриту лікарню у Афіни чи навіть взагалі звільнення, законодавці штату за підтримки місцевих ЗМІ почали діяти. Щоб завадити переведенню Міллігана, вони передали у Сенат поправку № 297, метою якої було «…вжити заходів для уникнення того, щоб небезпечних злочинців випускали [з медичних установ] без судового розгляду».

19 березня 1980 року, лише за місяць до слухання, у «Колумбус Диспетч» опублікували цей новий законопроект:

ДІЇ ПЕРЕД ВИБОРАМИ: ВИЗНАННЯ БОЖЕВІЛЬНИХ НЕВИННИМИ ОБУРЮЄ ВИБОРЦІВ

Автор: Роберт Рут

Після довгих місяців дискусій Генеральна асамблея штату Огайо нарешті була готова покласти край швидким звільненням визнаних божевільними злочинців з клінік. На прийняття нового закону (№ 297) суттєво вплинули неоднозначні рішення у справі ґвалтівника з множинними особистостями Міллігана та вбивці з Клівленда…

Жителі Огайо, як і багато їхніх співвітчизників, вважають, що визнання злочинців невинними через божевілля є для них способом уникнути суворих умов в’язниці… Справа Міллігана часто наводиться як приклад.

Таку швидкість ухвалення нового закону можна також пояснити наближенням виборів у 1980 році. Вочевидь, меншість республіканців у Сенаті використовуватиме саме законодавчий аспект як основний у своїй передвиборчій кампанії.

Через таку активну кампанію достатньо було лише вимовити ім’я Біллі, щоб викликати палкі дебати щодо особливих умов його лікування й небезпеки «виправдання у зв’язку з психічною хворобою».

Дата слухання швидко наближалась; представники і обвинувачення, і захисту звернулися до експертів для оцінки діагнозу Міллігана та його лікування.

За два дні до слухання суддя Кінворсі оголосив засідання відкритим. У залі були присутні Мері та письменник. Вона взяла його записник і своїм щільним почерком з крихітними літерами написала: «У охоронців є маленький алфавітний вказівник з іменами пацієнтів. На сторінці з літерою „М“ ліворуч є друкована приписка. Точно не згадаю, але щось на кшталт „Деніелу (доктору або професору) Кізу заборонено відвідувати Вільяма Міллігана та взагалі перебувати на території лікарні“».

Доктор Лінднер до суду не прийшов.

Як головного свідка суд викликав доктора медичних наук Джозефа Тревіно. Цей невисокий кремезний чоловік у товстих окулярах, із сивими вусами й волоссям був терапевтом замість доктора Мілкі. У своїх свідченнях він повідомив, що вперше побачив Міллігана у відділі інтенсивної терапії і що не говорив з пацієнтом про його психічний чи емоційний стан. Однак він був готовий виголосити свої висновки щодо психічного здоров’я Міллігана, зроблені на основі його лікарняної картки з п’ятнадцятирічного віку та власних спостережень, зроблених протягом чотирьох чи п’яти зустрічей.

На запитання, чи працював персонал Ліми з Мілліганом відповідно до його діагнозу (СМО), як було наказано судом, Тревіно відповів, що через рідкісність цього відхилення було важко знайти потрібних спеціалістів, і зрештою він визнав: з ним узагалі ніхто не говорив про рішення суду від 10 грудня щодо плану лікування.

— А хіба копію цього рішення не було долучено до особистої справи? — спитав Ґолдсбері.

— Я не знаю, — відповів Тревіно.

— Тобто ви ні з ким не обговорювали подробиці плану лікування Біллі Міллігана?

— Особисто я не бачу ніяких множинних особистостей, — знизав плечима той, — а сам Мілліган ніколи зі мною про це не говорив.

Тревіно переглянув лікарняні документи, щоб освіжити пам’ять, і погодився з тим, що в грудні 1979 року Міллігану кілька разів виписували антипсихотичні засоби, зокрема «Торазин», хоча жодних симптомів психозу у нього не спостерігалося. Його запитали про причини цього, і він пояснив:

— Це через значну нервовість, щоб заспокоїти пацієнта. Він також розповів, що жодного разу не отримував від директора клініки особливих наказів щодо лікування Міллігана і що до того дня навіть не чув про складений доктором Колом список мінімальних вимог до лікування СМО. Тревіно дали можливість ознайомитись із цим списком, і він з ним не погодився. Його не влаштувала не тільки програма лікування, а й критерії, за якими складався список.

— Якби я все це виконував, я б витрачав увесь свій час на одного лише Міллігана, — махнув він списком.

Окремо Тревіно заперечив щодо необхідності терапевта вірити у СМО для того, щоб успішно його лікувати:

— Не думаю, що для лікування СМО так уже необхідно в нього вірити. Я б міг лікувати шизофреніків, навіть якби зовсім не вірив у шизофренію.

Об 11:05 суд оголосив перерву, після якої викликали наступного свідка — доктора Джона Вермьюлена з відділення психології у Центрі судової медицини. Бородатий лікар з Нідерландів говорив з виразним гортанним акцентом. Він підтвердив, що йому повідомили про вимоги, встановлені судом 10 грудня.

– І якою була ваша реакція? — запитав Алан Ґолдсбері.

— Мене дещо збентежило значення цього рішення для клініки. Я чув про суперечку щодо діагнозу і знав, що Біллі Міллігана перевели в Ліму, тому я спробував дізнатися про СМО більше й вирішити, що робити далі.

Він написав кільком консультантам з Університету штату Огайо, і вони направили його до Джудіт Бокс, молодого спеціаліста з Австралії, яка працювала з пацієнтами зі СМО в огайській в’язниці Чиллікот. Вермьюлен запросив Джудіт Бокс у Ліму для зустрічі з Мілліганом і попрохав особисто звітувати про будь-які висновки. Він також консультувався з лікарями Колом, Ґардінґом, Лінднером і ще кількома спеціалістами.

Суддя попросив його коротко передати основні висновки доктора Бокс, і він сказав, що, на її думку, Ліма не підходить для лікування СМО у Міллігана, і що натомість вона запропонувала кілька інших клінік в Огайо та околиці.

О 13:30 оголосили ще одну перерву, після якої місце свідка зайняв чоловік з чималим подвійним підборіддям та товстою пачкою документів у руках — директор Ліми Рональд Габбард. Стів Томпсон, худорлявий помічник Ґолдсбері, запитав, чи приніс він записи з історії хвороби Міллігана та виписки про догляд за ним у Лімі. Той швидко переглянув папери й підтвердив:

— Так, усе тут.

Він також уперше почув про рішення суду від 10 грудня безпосередньо перед цим слуханням.

— Я отримую безліч усіляких рішень, і вони всі схожі між собою, — почав виправдовуватися він. — Але якщо ви кажете, що воно до мене надходило, значить, так і було. Але я цього не пам’ятаю.

Томпсон попросив Габбарда надати виписки про догляд за Мілліганом протягом перших місяців його перебування в Лімі. Директора це прохання збентежило. Він почав нервово перебирати свої документи і зрештою заявив, що записів про догляд за Мілліганом до 30 листопада немає, хоча його й перевели у клініку ще 5 жовтня 1979 року.

Томпсона це вкрай здивувало. Він продовжив допит:

— Де зазвичай тримають такі важливі документи?

— У відділенні в металевому сейфі.

– І хто має доступ до цих паперів?

— Терапевти, соціальні працівники, педагоги, наглядачі і медсестри.

Після цього Томпсон запитав про дати тих записів, що Габбард приніс з собою. Той схвильовано знов переглянув папери — цього разу повільніше. Потім ще раз. Зрештою, витративши чимало часу на перегляд документів, він визнав, що багатьох записів і звітів щодо Міллігана немає. Крім даних за жовтень і листопад, також відсутні всі записи за грудень і початок січня 1980 року. Збереглися лише записи про стан Міллігана у кінці січня та на початку лютого 1980-го.

Присутні в залі суду почали перешіптуватися.

— Чи може таке бути, що записи про стан Міллігана зберігаються в іншому місці? — запитав Томпсон.

Габбард почервонів і гаряче постукав пальцями об свою теку:

— Ні. Усі документи тут.

Під час слухання 14 квітня свідком була також доктор Бокс. Її викликав Алан Ґолдсбері. Вона не бачила Міллігана з того часу, як Вермьюлен запросив її в Ліму — тоді в неї склалося враження, що від неї чекають спростування діагнозу СМО. Посадовець дав їй зрозуміти, що Департамент психічного здоров’я хоче позбутися цієї проблеми і для цього потрібна її допомога. Вона розгнівалася й одразу зателефонувала Ґолдсбері: «У мене стійке враження, наче я маю зробити штату послугу і сказати, що в цього хлопця немає СМО! Що мене дійсно дивує, так це суворість правил щодо Міллігана у Лімі. Йому навіть олівця не дають! Хіба це не абсурд: зачинити десь людину й відбирати в неї олівець? Такі дрібниці лише більше переконують в тому, що персонал Ліми намагається будь-що зламати Міллігана. Тому якщо я хоча б чимось можу вам допомогти — кажіть».

Після того як доктор Бокс у статусі свідка присяглася говорити лише правду, Ґолдсбері попросив її розповісти про свій досвід роботи зі СМО. Диплом доктора медицини вона отримала у Австралії, а з Департаментом психічного здоров’я почала працювати в 1979-му, коли її запросили в Ліму оцінити процес лікування Міллігана в клініці. Щодо роботи зі СМО, то вона більше року лікувала одного пацієнта з таким діагнозом, а також зустрічала ще близько тридцяти пацієнтів з цим розладом. Стосовно випадку Міллігана вона консультувалася з доктором Колом та доктором Вілбур (психіатром, яка лікувала Сивілу) — і вони обоє підтвердили, що Мілліган може одужати за умов правильного лікування, яке він, на жаль, не в змозі отримати в Лімі.

Суддя попросив доктора Бокс визначити діагноз Міллігана на основі її розмов з ним, і вона підтвердила вже встановлений діагноз:

— Насправді особистість-ядро Міллігана на той момент проводила у «свідомому» стані лише дві чи три години на день. Решту часу займали інші особистості.

Вона також підтвердила, що в його випадку лікування могло б справді допомогти, але належний догляд здатні забезпечити лише установи, що відповідають певним вимогам. Щодо переліку мінімальних вимог для лікування СМО, вона була абсолютно з ними згодна й радила лікувати Міллігана саме згідно з ними.

Під час наступної перерви Мілліган передав своїм адвокатам записку, у якій повідомлялося, що наразі на сцені перебуває стів, бо рейджен вимушений був відправити Біллі-М спати й попросив стіва вийти на сцену.

Нарешті свідчити викликали самого Міллігана, і він зухвало оглянув залу.

— Чому ви не можете просто дати йому спокій? Біллі вже давно спить. Коли він вийде з в’язниці — він зможе поговорити з доктором Колом.

Більше він нічого не сказав.

Представники обох сторін проголосили свої заключні промови, і суддя Кінворті сказав, що не ухвалюватиме рішення відразу, а оголосить його протягом двох тижнів — тобто до 28 квітня.

(2)

Ґолдсбері подав скаргу на ім’я головного прокурора, тому, незважаючи на зусилля Лінднера завадити Міллігану спілкуватися з письменником, адміністрації лікарні довелося зняти всі обмеження. За кілька днів після слухання помічник Белінкі особисто зателефонував письменнику й повідомив, що заборону знято і він може безперешкодно відвідувати Міллігана, коли забажає, у визначені для цього години. Також службі безпеки лікарні окремо наказали дозволяти йому приносити з собою диктофон.

25 квітня 1980 року письменник приїхав у Ліму з рукописом «Таємничої історії Біллі Міллігана» у портфелі. Він пройшов через перші двері й опинився в коридорі між двома ґратами з електричними замками. Чекаючи, поки відчиняють останні двері, він роздивлявся величезний, детально прописаний пейзаж сто футів завдовжки, про який йому вже розповідали інші відвідувачі: велике озеро, вкриті снігом гори на задньому плані та кілька невеличких островів із соснами й осінніми багряними деревами. Арка дерев’яного мосту спрямовувала погляд глядача на стежку, що вела до гірської хатинки з причалом, біля якої гойдався рибальський човен.

Хоча внизу і стояв підпис «Біллі», письменник знав, що лише томмі малював пейзажі. Приємно було знати, що йому випала нагода вийти з палати і займатися тим, що він любить. Поки має можливість малювати — він сам дає собі свободу.

Нарешті другі двері відчинились і його впустили всередину. У головному холі третього відділення вишикувалися пацієнти, очікуючи, поки наглядачі «Полароїдами» сфотографують їх із відвідувачами на фоні картини з маяком.

У кімнаті для відвідувачів теж був розпис, який нагадав письменнику про місце, куди водила його сестра Біллі, Кейті. Він одразу впізнав критий міст і дорогу до Нового Єрусалима, яка вела на ферму вітчима Біллі, де він (згідно з записами свідчень) катував та ґвалтував восьмирічного хлопчика.

Наглядач привів Біллі в кімнату для відвідувачів. З беземоційного виразу обличчя, повільної мови і слабкого рукостискання письменник відразу зрозумів, що це не Учитель. Це частково злитий Біллі.

— З ким я розмовляю? — тихенько спитав він, коли наглядач відійшов.

— Мабуть, у мене немає імені.

— А де ж Учитель?

Хлопець знизав плечима.

— Я й не знаю.

— Чому до мене не вийшов Учитель?

— рейджен не може ділити владу — тут небезпечно.

Письменник згадав, як доктор Марлен Кокан у клініці Ґардінґа пояснювала, що коли рейджен зливається з іншими, він більше не може всіх захищати. А оскільки у цій схожій на в’язницю клініці було небезпечно, йому доводиться лишатися окремим, щоб контролювати сцену.

Письменник запідозрив, що перед зустріччю з ним Біллі навмисне «накачали» ліками, щоб він не зміг розповісти про процес лікування чи умови життя. Але місцеві лікарі не знали, що зустріч Міллігана з письменником та їхня розмова могли допомогти йому знов злитися в Учителя. Оскільки ці «не знаю, хто я» особистості все одно були частиною Учителя, письменник сподівався, що вони згадають про їхні домовленості щодо книжки.

— Мені здається, рейджен захоче знати, чи я дотримав свого слова. Я обіцяв, що в книжці не буде натяків на правопорушення, за які його можуть покарати. Тому, будь ласка, скажи мені, якщо рейджен приєднається до злиття або ж якщо з’явиться Учитель, — сказав письменник.

Мілліган кивнув і заходився читати рукопис.

За якийсь час письменник вийшов у туалет, а коли повернувся, зустрівся поглядом з усміхненим Мілліганом. Той показав пальцем на напис олівцем — «Учитель» — угорі на сторінці 27. Перевтілення важко було не помітити. Вони привіталися і згадали, що не бачилися від самого суду, перед яким його коротко оглянув доктор Мілкі. Тоді процес вів суддя Кінворті.

Учитель звик бути вкрай точним і попросив зробити кілька правок у рукописі:

— Отут ти пишеш: «аллен увійшов у кімнату, де сиділа Марлен з цигаркою». Марлен не курить.

— Зроби там помітку на полях. Я видалю це.

За кілька хвилин Учитель знов похитав головою:

— Отут теж неправильно. «Він на авто своєї матері грабував гомосексуалістів на паркінгах уздовж шосе». Якщо бути точним, то машину було зареєстровано на ім’я матері, але вона належала мені. Можна переписати це місце: «… на авто „Гран Прі“, зареєстрованому на його матір».

— Роби примітку.

Учитель також зробив кілька виправлень в описі сцени Різдва, коли сестра Кейті і брат Джим звинуватили кевіна в нападах на шосе, за які пізніше Біллі посадили до в’язниці. Він запропонував додати кілька речень:

— Додай: «Крім того, ти вже давно кинув родину». Річ у тім, що Джим поїхав, і Біллі довелося дбати про родину. Він вважав, що Джим просто втік. Того вечора кевін виказав усе Джиму просто в обличчя, хоча і знав, що Джиму буде боляче. Але його це не турбувало — він вважав, що брат просто кинув маму й маленьку Кейті. Йому було сімнадцять, коли він вступив до коледжу, а потім одразу пішов у армію, у повітряні сили — а я лишився єдиним чоловіком у домі, і на мої плечі лягла турбота про сестру й маму, хоча мені було лише п’ятнадцять з половиною. Це мав би бути обов’язок Джима, бо він старший брат. Тож я вважав його зрадником, який залишив родину.

— Це важливе зауваження, — погодився письменник. — Я бачив ситуацію лише з погляду Джима — я говорив з ним про це по телефону. Добре, що тепер є можливість все виправити. Тільки згадай: ти справді тоді йому це сказав чи зараз згадуєш свої думки у той момент?

— Ні-ні, я дійсно йому це сказав. Глибоко в душі я завжди дуже сердився на Джима за те, що він кинув родину.

— А кевін тоді розділяв твої почуття?

— Так. кевін знав, що Джим нас залишив. Крім того, кевін не надто схильний брати на себе якусь відповідальність, але він переживав за маму й Кейті і робив усе, що міг, аби їх захистити.

Учитель продовжив читати рукопис.

— Отут у тебе один з персонажів каже: «Так, ти добре вмієш планувати». Але ні, — він похитав головою, — він би сказав: «А ти, чортяко, таки знаєш своє діло!» Оці двоє мають сприйматися грубими і дурнуватими. Вони ж особистості «з низів», багато лаються. Тому, що б вони в тебе не казали, нехай не говорять правильно.

— Оце теж відміть на полях.

«Більше лайки», — написав Учитель.

Він майже дочитав розділ, у якому рейджен проходить крізь двері в Лебанонській в’язниці, де відбуватиме свій строк від 2 до 15 років.

— Мій стан у той момент можна описати реченням «рейджена пронизав гучний брязкіт залізних дверей, що зачинилися за спиною». Той звук усю ніч не полишав мене. Я прокидавсь у холодному поті від того брязкоту. Навіть зараз, коли десь гучно зачиняють двері, я відразу згадую Лебанон. Усе своє життя я відчайдушно ненавидів Чалмера — аж поки не потрапив у в’язницю — тут я відчув, що таке справжня ненависть. Цього не можна зрозуміти, коли сам там не був. Так ненавидіти вміє лише ейпріл — вона хотіла б катувати Чалмера, підпалити живцем і дивитись, як він горить. Серед нас більше ніхто не здатен був такого відчувати. Ми лише сердились, але така ненависть — тільки її. Так було, поки мене не кинули за ґрати. У Лебаноні я пізнав таке, чого не мав би знати ніколи. Такого ніхто не мав би ніколи знати.

Коли на п’ятий день Мілліган увійшов у кімнату для відвідувачів, письменник одразу зрозумів: щось не так.

— Господи, що сталося?

— Вони перестали давати мені ліки.

— Думаєш, це для того, щоб заважати нам працювати?

— Не знаю, — знизав плечима Біллі. Говорив він повільно й без емоцій. — У мене паморочиться голова. Сил немає. Учора ввечері було відчуття, наче в голові гуде компресор. Температура в кімнаті була 54 °F[22], але з мене лився піт. Довелося змінити простирадла — вони були наскрізь мокрі. Бачиш, мене дрижаки б’ють? Це ще нічого. Учора було набагато сильніше. Але я сам казав Лінднеру, що більше не хочу ліків. Він обіцяв зняти препарати у три етапи, щоб мене не «ламало», але…

— То хто ж ти зараз?

— Тут щось… щось не так… Я багато чого не пам’ятаю. Провали в пам’яті почалися вчора — і стає дедалі гірше.

— Ти зможеш читати рукопис?

Він кивнув.

— Але ти ж не Учитель, так?

— Сам не знаю. Я багато чого не можу згадати. Я міг би бути Учителем, але в мене проблеми з пам’яттю.

— Ну добре. Може, Учитель повернеться, коли ти читатимеш.

Він почав працювати над рукописом, і його голос став міцнішати. На обличчі з’явились емоції. Він дійшов до сцени з рейдженом — коли той украв для маленької Ненсі дитячий інвалідний візок зі складу медичного обладнання, — та вдоволено кивнув:

— Оце хай лишається. рейджена це не потривожить, бо проти нього немає доказів. Тут не вистачає тільки опису, як йому було страшно.

— рейджен боявся?

— Саме так. Пограбування — найдурніший вид злочину, бо ніколи не знаєш, що на тебе чекає. Сигналізація, собака, ще щось. Крім того, як виходитимеш звідти — на тебе знов може чекати що завгодно. Йому було дуже страшно.

З поступовим просуванням до кінця рукопису ставала все помітнішою зміна в обличчі Міллігана. Учитель кивнув і відхилився назад на стілець — в очах стояли сльози.

— Ти все зробив саме так, як я хотів. Ти зміг влізти в мою шкуру.

— Радий знов тебе бачити.

– І я радий. Сподівався, що зможу попрощатись. Оце — оце передай Ґолдсбері. Вони змусили мене розписати стіни за мінімальну плату, але в них це не вийде. Я цього не полишу.

Вони потисли один одному руки, і письменник відчув у долоні складений аркуш паперу. Він сховав його в кишеню й розгорнув уже, як виїхав за ворота лікарні:

ДЕТАЛЬНИЙ РАХУНОК

ПЛАТНИК: ДЕРЖАВНА КЛІНІКА ЛІМИ, ШТАТ ОГАЙО

1. Розпис стіни між ґратами безпеки (на вході) — $25 000

2. Розпис стіни в зоні для відвідувачів, відділення № 3 (із совами) — $1525

3. Розпис стіни у відділенні № 3 (маяк) — $3500

4. Розпис стіни у відділенні № 3 (пейзаж, природа) — $15 250

5. Розпис на вході у відділення № 3 (критий міст) — $3500

6. Розпис стіни в кабінеті стоматолога (міський пейзаж) — $3000

7. Розпис стіни в гончарні (сільська будівля і трактор) — $5000

8. Золотиста рама для добровільного живопису — безкоштовно

УСЬОГО (без податків) = $60 335

(3)

Дорогою додому у Афіни письменник проїжджав крізь Колумбус, де купив примірник журналу «Колумбус Сітізен» від 29 квітня. Там він прочитав:

МІЛЛІГАН ЛИШИТЬСЯ В ЛІМІ

Девід Кінворті, суддя округу Аллен, у понеділок проголосив, що 26-річний ґвалтівник з множинними особистостями Вільям Мілліган і надалі лишатиметься в лікарні Ліми.

Адвокат Міллігана Алан Ґолдсбері вважає, що в Лімі його клієнт не отримує належного психіатричного лікування… У зв’язку з цим Ґолдсбері подав скаргу на директора клініки Рональда Габбарда та психіатра Льюїса Лінднера, яку в понеділок суддя Кінворті відхилив…

Оскільки в Огайо суддів призначають, то рішення Кінворті нікого не здивувало. Як не здивували і швидкість ухвалення закону № 297 Генеральною асамблеєю штату та його підписання губернатором Джеймсом Родом усього за два дні по тому.

Суддя Джей Флаверз та кілька прокурорів з Огайо (серед них Бернард Явіч, який виступав обвинувачем Міллігана у 1979-му) пізніше у своєму інтерв’ю з письменником пояснили, що така неймовірна швидкість ухвалення нового закону та його негайне погодження губернатором пояснювалися суперечливістю справи Міллігана і бажанням утримувати його в установі з максимальним ступенем безпеки. Згідно з новим законом, Департамент психічного здоров’я не зміг би перевести Міллігана у заклад з менш суворим режимом — а особливо у Афінський центр, — не повідомляючи про це суд (а значить, і ЗМІ, які теж нададуть можливість ворогам Міллігана зашкодити переведенню). Цей закон став широковідомим під назвою «закон Колумбус Диспетч», або «закон Міллігана».

Врешті-решт, це ж був рік виборів, як нагадував «Диспетч» законодавцям і суддям.

Розділ 13

Вкрасти двері

(1)

Одного ранку десь у середині травня за сніданком аллен сказав, що хоче детальніше вивчити шосте відділення, і Зак запропонував скласти йому компанію. Удвох вони пішли гуляти коридорами, перевіряючи двері. За одними з них були внутрішні гвинтові сходи, що вели вгору до дверей з написом «Працетерапія». За дверима їх зустрів лисий чоловік з блакитними очима, який курив цигарку й пив каву. Він здивовано підскочив і привітався:

— Вітаю! Я Ленні Кемпбелл. Заходьте-заходьте! — жестом запросив їх усередину.

аллен побачив купу коробок з приладдям для гончарства — він уже бачив таке два роки тому в лікарні Ґардінґа. Зак увійшов до іншої кімнати з табличкою «Столярня», і аллен поквапився за ним. Тут було повно столярських інструментів, а сама майстерня була навдивовижу чистою, наче тут нічого не робили. У кутку стояв щойно виготовлений журнальний столик.

— Яка краса! — сказав аллен. — Хто його зробив?

— Я зробив, — відповів Кемпбелл.

— Довго, мабуть, працював? — поцікавився Зак.

— Тижні три.

– І ти що, отак його й залишиш у своїй кімнаті? — спитав аллен.

— Звісно ж ні! Я продам його комусь із працівників або відвідувачів.

– І що, навіть гроші заплатять?

— Мені вже обіцяли двадцять баксів за нього.

— Двадцять? — вигукнув аллен. — Слухай, друже, я тебе, звісно, не знаю, і, може, то твій родич, але це божевілля. Я дав би щонайменше п’ятдесят і вважав би, що обікрав тебе!

— Продано!

— На жаль, у мене зараз грошей немає.

— Ну, тоді доведеться погодитися на двадцять, — почухав свою лису голову Кемпбелл. — Я на них куплю собі цигарок на цілий місяць.

— Ага, працювати три тижні, щоб заробити на місяць тютюну.

— Аби тільки я вмів таке робити з дерева! — зітхнув Зак.

— Так роби, — махнув Кемпбелл у бік електричної пилки.

— Та я собі тим руку відріжу!

— А чому ніхто не працює? — спитав аллен.

— Сюди ніхто не приходить, — відповів Кемпбелл. — Я вже три роки тут, і за цей час лише раз прийшов якийсь хлопець — кілька днів тут просто сидів і ляси точив. Іноді навідується майстер Боб Девіс — ми з ним у карти граємо. Але найчастіше я тут сам — працюю або займаюся своїми справами.

— Яка ж марна трата грошей! Усе це обладнання майже не використовується! — здивувався Зак.

— То, може, ми виправимо це? — сказав аллен і нагнувся над якимось столом, щоб клацнути вимикачем. — Це що у нас тут таке?

— Агов, забери руку! — гукнув Кемпбелл. — Там унизу лезо!

аллен зробив крок назад і зазирнув під стіл.

— А нащо воно треба?

— Зараз покажу, — сказав Кемпбелл і взяв дерев’яний брусок. — Це останній. Я хотів щось з нього вирізати, та, мабуть, ну його…

Він поклав брусок на стіл і увімкнув машину. Стружка фонтаном злетіла вгору.

— Ого, та це ж стругальний станок! — вигукнув Зак.

— Нічого собі! Ти тільки глянь, яке лезо! Воно, мабуть, будь-яку деревину візьме!

— Озирнися, друже, де ти тут деревину бачиш? — розсміявся Кемпбелл.

Дійсно — навколо були лише машини й бетонні стіни. Повністю обладнана столярня, у якій не вистачало тільки деревини. Зак вказав пальцем на двері з табличкою «Сушильна кімната»:

— Ось же деревина.

— А й справді! Тут майже всі двері дерев’яні! — зауважив аллен.

– І не тільки двері, — підказав Зак.

— Навіть знати не хочу, що ви там надумали, — буркнув Кемпбелл.

На тому аллен і Зак повернулися у свої кімнати, розділені тонкою перегородкою. Через неї вони обговорювали, де роздобути деревини для всіляких виробів. Зак наполягав на тому, щоб зняти двері із сушильної кімнати й пустити їх на дошки, поки ніхто не помітив.

— З них би вийшло два таких столики, — роздумував уголос аллен. — Тільки я їх за двадцять баксів не віддам — я не такий дурень, як Кемпбелл.

— Але тоді в тебе не буде грошей на цигарки та всілякі дрібниці.

— Та їх легко можна продати за сорок чи навіть п’ятдесят.

— Ну добре. Тоді завітаємо завтра в майстерню.

Наступного ранку вони вдвох пішли до завідувача, щоб записатися на працетерапію. Наглядач — рудобородий Санта Клаус на ім’я Гаррі Відмер — кинув на них суворий погляд:

– І нащо це вам?

— Ми хочемо ходити в майстерню. Хочемо навчитися щось робити, — відповів Зак.

— А в карти граєте?

— Граємо, — швидко відповів аллен.

— Ну тоді заходьте до мене на партію чи дві, коли не копирсатиметесь з тими машинами. Головне — не створюйте мені зайвих проблем. І не питайте ні про що, бо я гадки не маю, як те лайно працює. Там ще є ящик з інструментами та все таке інше. Ну все, можете йти. Дивіться, чого ви там хотіли навчитися. Тільки рук собі не повідрізайте.

аллен і Зак уважно оглянули обладнання. Виявилося, що там повно всього, і навіть Кемпбелл не всім уміє користуватися. Він знав лише, що робити з циркуляркою, стрічковою пилкою, буром, стругальним станком і шліфувальним верстатом. А от токарного верстата та лобзика він навіть не торкався.

— Десь тут мають бути вимикачі, — Зак почав оглядати машини.

— Та я вже шукав, але не знайшов.

Вони втрьох залізли під стіл і почали шукати, де ж увімкнути те обладнання. Нарешті Зак знайшов провід, який негайно підключив до розетки. У приладі щось задзижчало, і всі троє підскочили, вдарившись головою об стіл.

— Ну, принаймні воно працює, — підсумував Зак.

— Лишилося лише зрозуміти, як цим користуватися, — буркнув Ленні, потираючи лису маківку.

аллен відчув, як на голові визріває шишка.

— Може, знайдемо якісь інструкції в бібліотеці? — запропонував він.

Вони справді знайшли в бібліотеці потрібні книжки й почали обережно експериментувати з новим обладнанням. Зав’язалася суперечка про те, що вигідніше робити: журнальні столики, вішаки для краваток чи підставки для журналів.

Зак понишпорив у кутку серед коробок і витяг одну — вона дивно торохтіла.

— Що там у тебе?

Він відкрив коробку й розклав на столі кілька коліщаток і маленьких бронзових цифр.

— Не знаю.

— Схоже, це деталі від годинника. Але я про них анічогісінько не знаю, — похитав головою Ленні.

— Дай мені подивитися, — аллен заходився перебирати коліщатка й відчув, як десь усередині прокинувся зацікавлений томмі. От же маленький негідник. — Думаю, я зможу це зібрати.

— Навіть якщо ти збереш механізм — у нас все одно немає деревини, щоб зробити корпус, — сказав Ленні.

Зак знов окинув оком дубові двері сушарні, потім узяв викрутку й відкрутив петлі. Двері подались, і він обережно обпер їх на стіну.

— Тепер є, — усміхнувся він.

— Та тут на три годинники вистачить, — оцінив аллен.

— А до біса ті двері! — Ленні клацнув вимикачем циркулярки, а Зак і аллен удвох поклали двері на стіл, щоб пустити їх на дошки. Працюючи, усі троє наспівували пісеньку «Заспіваймо, робітнику!»

(2)

Протягом останнього тижня травня й на початку червня сцену ділили між собою аллен і томмі: томмі розписував стіни в гончарні, аллен збирав годинник у столярні (свердлив отвори, прилаштовував циферблат, шліфував корпус, клеїв, покривав лаком). Усі троє виготовляти власні годинники. Коли робота нарешті завершилась, аллен сказав Ленні:

— У тебе вийшло найкраще. Оригінальний дизайн. Думаю, його запросто можна продати доларів за тридцять.

— Я віддам за скільки завгодно — у мене цигарки майже закінчилися.

До майстерні увійшов наглядач, який купив журнальний столик, і побачив на столі три годинники.

— О, мені подобається оцей! — вказав він на годинник Ленні. — Даю п’ять баксів.

Ленні відразу простяг руку по свій годинник.

— Стривай! — вигукнув аллен. — Ленні, можна тебе на хвилиночку?

Наглядач різко повернувся до нього:

— А ти хто такий?

— Це Біллі Мілліган, — представив його Ленні. — Ми разом робили годинники.

— А-а-а. Чув я про тебе, — кинув він гострий погляд на аллена.

Той нічого не відповів і потягнув Ленні убік.

— Слухай, не будь таким ідіотом, — зашепотів він. — Дозволь я сам з ним говоритиму. Не можна продавати такий годинник за п’ятірку!

— Ну добре. Але якщо він не погодиться й піде, я візьму п’ятірку.

— Ленні, я справді хочу цей годинник, — гукнув наглядач. — Я просто зараз піду і віддам гроші твоєму соціальному представникові.

— Ленні не віддасть його менш ніж за тридцятку, — оголосив аллен.

— Та ти збожеволів!

— Якщо ви хочете цей годинник — доведеться заплатити саме стільки, — знизав плечима той.

— Та пішов ти! — кинув наглядач і вийшов з майстерні. За годину він повернувся з чеком на 30 доларів і простяг його Ленні. Виходячи з майстерні, він кинув через плече:

— Тримайся від моїх справ подалі, Міллігане.

Ленні радісно застрибав по кімнаті:

— Господи, я навіть не знаю, куди мені діти тридцять баксів!

— Треба витратити половину на матеріали, — поклав йому руку на плече аллен.

— Що?! То ж мій годинник був!

— Слухай, ти ж хотів віддати його за п’ятірку, — сказав Зак. — А що за матеріали ти хочеш купити, Біллі?

— Деревину. На п’ятнадцять доларів можна купити трохи непоганої веймутової сосни.

Ленні погодився, і аллен зробив замовлення, скориставшись телефоном у загальній кімнаті. На жаль, виявилося, що на доставку деревини в майстерню лікарні знадобиться аж два тижні.

— Ну о-о-о-от, — простогнав Ленні. — У нас купа інструментів і прірва часу, а ми просто сидимо тут! Справжній злочин так гаяти час!

— У когось є ідеї? — спитав Зак.

— Ну, одні двері ми вже зняли, — сказав аллен, — можемо зняти ще одні.

— Це вже ризиковано, — не погодився Ленні.

— Нічого не поробиш — нам потрібна деревина.

Двері у буфет зникли швидко.

Двері, що вели у відділення № 15 і до кабінету юриста, вкрасти було складніше, тож троє спільників склали план. Вони встановили перед цими дверима стійку й почали продавати напої. Під цим прикриттям їм удалося послабити завіси дверей. Потім Ленні відволік увагу наглядачів, а Зак і аллен швиденько зняли двері, поклали їх на столик і покотили в майстерню, де швидко розпиляли «докази» на дошки.

Протягом наступного тижня наглядачі й відвідувачі розкупили журнальні столики, як гарячі пиріжки, і партнерів знов охопила жага деревини. Вони розробили план, потренувалися й розділили обов’язки, у результаті чого зі складу зникли чотири дубових столи, а з кабінетів, медпунктів і віталень — кілька стільців.

аллен з невеликих старих столів створив власний шедевр — великий підлоговий годинник. Він навіть зробив підпис на маятнику: «Біллі».

— У нас будуть неприємності, — переживав Ленні.

— Та що вони нам зроблять? Посадять за ґрати? — буркнув Зак. — Аби тут була десь краща деревина — я б миттю і її вкрав!

— Нічого кращого тут уже немає.

— Стривай… — задумався Зак. — У кімнаті музичної терапії стоїть старе піаніно! Ним же ніхто ніколи не користується! Ніхто і не помітить, якщо ми його поцупимо, — а якщо й помітить, то нескоро!

Ленні та аллен застогнали.

Прийшла черга піаніно. У час «ікс» вони з інструментами, ручкою для кермування від тачки й чотирма коліщатками пробрались у кімнату музичної терапії. Тут вони миттю прикрутили коліщатка до верхньої частини піаніно й перевернули його догори дриґом. Про лавку теж не забули — її розібрали й уклали між ніжками інструмента. Наостанок до нього приладнали ручку для кермування й викотили в коридор. Ленні та Зак штовхали всю конструкцію, а аллен тягнув її за ручку спереду й направляв. Ніхто й оком не моргнув на трьох пацієнтів, що котять якусь дерев’яну тачку з дошками.

Нарешті в майстерню доставили замовлену деревину, яка дуже швидко перетворилася на годинники й журнальні столики. У день, коли дозволяли користуватися телефоном, аллен зателефонував у місцевий магазин, який продавав товари поштою, і зробив їм хорошу пропозицію. Скоро у клініку приїхав представник магазину. Йому дуже сподобалися вироби пацієнтів, і він замовив сто годинників.

Партнерам довелося розширятися. За 30 доларів на тиждень вони найняли на роботу пацієнтів із відкритих відділень, і в Лімі почався період такого розвитку працетерапії, якого ще ніхто тут не бачив.

томмі розробив поетапне виробництво, і скоро годинників стало так багато, що товариші змогли заручитися підтримкою кількох наглядачів — адже майже всі вони хотіли й собі такі самі. Згодом «Три партнери», як вони стали себе називати, освоїли інструменти для роботи зі шкірою й чоботарським приладдям, і в клініці з’явилася майстерня шкіряних виробів. У Ленні виникла ідея розібрати одну зі стін майстерні та з тієї цегли скласти піч для обпалу кераміки. Скоро в товаришів було достатньо грошей, щоб купити ще три такі печі.

Гаррі Відмер, начальник відділу працетерапії, одного разу завітав у майстерню у свій вихідний і покликав аллена до кімнати нагорі.

— Міллігане, я бачу, ви багато в чому розумієтеся. У мене тут є кілька машин — але я й гадки не маю, нащо вони треба. Давно вже хотів викинути їх на смітник, та може, вам знадобляться?

томмі оглянув обладнання «Девідсон-5000» — офсетний принтер і друкарський станок, якими вже давно не користувалися.

— Так, гадаю, ми придумаємо, що з цим зробити.

— Ну, тоді беріть. Але не забудьте про мою долю.

Разом зі своїми робітниками партнери перенесли обладнання в невеличку порожню кімнату біля майстерні. На їхній імпровізованій деревооброблювальній фабриці вже давно все було налагоджено, тож Ленні, Зак і аллен могли приділити всю увагу друкарським машинам.

Ленні згадав, що їм може допомогти один з пацієнтів, Ґас Танні, який сидів у Лебанонській в’язниці за підробку документів. Справді — він не тільки розповів, як користуватися обладнанням, а й після кількох спроб зміг виготовити підробні бейджики наглядачів і перепустки. Копії вийшли майже бездоганні — їх було вкрай важко відрізнити від оригіналів.

— Що за маячня? Адміністрація платить чортову купу грошей за те, щоб друкувати все це в місті! А ми могли б робити це просто тут і набагато дешевше! — вигукнув Зак. — Нам треба лише дістати трохи чорнила для цього обладнання й засоби для чищення.

аллен підозрював, що якщо адміністрація почне друкувати свої документи у них, то решта грошей, призначених на типографічні потреби, просто зникне у чиїйсь кишені.

Тим часом до товаришів звернулися Сонні Бекер, в’язничний юрист з відділу зоотерапії на прізвисько Товстун, та Арні Логан, бізнесмен, якого визнали неосудним після вбивства конкурента. Вони заснували відділ розведення домашніх тварин. Логан узяв на себе фінансову частину справи, а Товстун — юридичні тонкощі: оформлення доставки тварин у відділ зоотерапії й підписання договорів із зоомагазинами на постачання здорових й іноді навіть тренованих тварин. Скоро Бекеру вдалося отримати замовлення на п’ятдесят хом’яків щомісяця від оптового зоомагазину в Детройті. У майстерні «Трьох партнерів» вони замовляли клітки для тварин. Згодом у знак подяки Бекер і Логан подарували пацієнтам тварин, за яких зазвичай брали гроші, — двох великих білих какаду, чорного тукана з кольоровим дзьобом та мавпу-павука.

аллен очолив спілку пацієнтів-робітників, яка спочатку налічувала 24 особи зі столярської майстерні, 3 із друкарні й 16 із майстерні кераміки. Згодом за вмовлянням аллена до неї вступили ще 27 пацієнтів з відділу розведення домашніх тварин.

Зак попросив партнерів виділити кошти на створення бейсбольної команди лікарні, для якої закупив спортивне спорядження і форму.

(3)

Спочатку адміністрація ігнорувала розвиток ремесел у працетерапії, але скоро «Трьом партнерам» стало ясно, що наглядачі й інші робітники з невисокою платнею заздрять заробіткам пацієнтів. Досі в них тут був тихий спокійний заклад, де вони могли ображати пацієнтів, коли заманеться, але тепер це в минулому. І персоналу така зміна не подобається.

аллен розумів, що працівників хвилює потенційна небезпека того, що пацієнти отримали контроль над відділом працетерапії. Стало очевидно: наглядачі намагаються встановити колишню систему страху і знущань. Вони роками збиткували над пацієнтами й вимагали з них гроші за «страхування», і тепер їхнє ставлення тільки погіршилося. Один з наглядачів ударив пацієнта ножем. Усе частіше робітники почали приходити до майстерні зі слідами від батога та синцями.

Зака відрядили поскаржитися омбудсмену клініки, але це не допомогло. Пацієнти почувались у безпеці лише в майстерні — особливо після того, як з кількома наглядачами тут трапилися дивні інциденти. Скоро наглядачі зрозуміли, що заходити у майстерню по одному небезпечно, тому без супроводу когось із пацієнтів далі як у куток для відпочинку не заходили. Коридор, що вів у майстерню, також став безпечним для пацієнтів. Поширилися чутки, що якщо з наглядачем щось станеться у майстерні, йому вкрай важко буде довести вину пацієнтів, адже там працюють з небезпечним обладнанням. Деякі особливо жорстокі наглядачі стали вичікувати можливості схопити пацієнтів по одному в порожніх коридорах.

Адміністрація ігнорувала повідомлення про напади. Спочатку вони відімкнули постачання газу в майстерню, пояснюючи це роботами на газопроводі, так що «Трьом партнерам» довелося відключити печі для обпалювання кераміки. Пройшло кілька тижнів, а газопровід так і не відремонтували — стало ясно, що це саботаж. Ленні й томмі довелося переладнати печі на електричне живлення. У відповідь на це адміністрація на три дні відімкнула постачання електроенергії у майстерню — мовляв, перевірка безпеки системи.

Протягом майже всього липня «Три партнери» втрачали стільки ж людей, скільки встигали наймати. Наглядачі нерідко ловили робітників, допитували й били. Адміністрація видала розпорядження, у якому повідомила, що більше не пропускатиме в майстерню деревину — без жодних пояснень.

Справи йшли дедалі гірше, і «Три партнери» зрозуміли, що час готуватися до оборони.

У середині липня прийшла несамовита спека й адміністрація відімкнула водопостачання. Моральний стан пацієнтів досяг апогею. Вночі температура в кімнатах пацієнтів доходила до 100 °F[23]. Ніхто й не думав видати пацієнтам хоча б вентилятори. Директор клініки Габбард звернувся до губернатора Джеймса Рода з проханням прислати національну гвардію. Усім було зрозуміло, що рано чи пізно охорона скористається нагодою і кине всіх «Трьох партнерів» у карцер.

14 липня аллен зателефонував Алану Ґолдсбері й попросив, щоб той відправив кого-небудь сфотографувати його розписи в клініці. Він хотів, щоб адвокат подав позов проти штату Огайо, який не оплатив його рахунку і змусив прийняти мінімальну оплату, яка не враховувала художньої цінності роботи. У позові мали звучати імена Лінднера й Габбарда. Справа була зовсім не в грошах — товстун Бекер порадив аллену зчинити публічний галас лише заради того, щоб у лікарні його не могли так просто вбити.

Розділ 14

Зброя

(1)

Мері, дівчина з депресією, яка захопилася Мілліганом під час його першого перебування у Афінському центрі, уважно стежила за його справами протягом дев’яти місяців після переведення в Ліму. Якщо в неї не було можливості поспілкуватися із самим Біллі, вона дзвонила його сестрі чи адвокату й дізнавалася останні новини. Щоразу як їй випадала нагода поїхати разом з кимось із Афін у Ліму[24], вона відразу вирушала. Влітку Мері взагалі винайняла кімнату в центрі Ліми й переїхала туди, щоб провідувати Біллі щодня. Друкуючи його листи й передаючи таємні записки, вона стала посередником між ним і світом. Наглядачі уважно стежили за їхніми зустрічами і хвилювалися, що з її допомогою Мілліган може передавати інформацію про те, що відбувається в клініці. Своїми скаргами вони просто завалили Лінднера й Габбарда.

Мері вирішила, що записи про життя Міллігана з точки зору іншої людини можуть стати в нагоді, тому почала вести щоденник, фіксуючи коментарі Біллі та його поведінку. Завдяки її освіті у неї вийшло щось схоже на практичне дослідження із соціології.

(2)

Щоденник Мері. Середа, 23 липня 1980 року

Сьогодні вранці Біллі вдалося повернутись у відділ працетерапії. О першій годині він вийшов до мене в кімнату для відвідувачів з кількома зображеннями меблів, які вирвав з журналів, — у нього були великі плани щодо виготовлення нових зразків. Біллі попросив мене замовити 20 годинникових механізмів та аксесуарів для циферблатів. Видно було, що він щасливий знов опинитися в майстерні й щось планувати. Він у гарному настрої — таким радісним я його ще не бачила.

Я не хотіла, щоб Біллі розчаровувався, тому застерегла, щоб не будував повітряні замки.

— Якщо я не візьму себе в руки й не збудую знов зруйновані замки, моє існування буде марним. Тоді навіть жити не варто, — відповів він на те.

Ще він попросив мене надалі приходити о третій замість першої, щоб працювати в майстерні довше.

Четвер, 24 липня

Сьогодні вранці, коли Біллі був у майстерні, по нього прийшли наглядачі з наказом помістити його в ізолятор відділення № 22. Жодних пояснень вони не надали, і Боб Едвардс — начальник працетерапії — не дозволив забрати Біллі без причин. Інші теж стали на його захист, зчинилась сварка. Півтори години наглядачі, пацієнти й адміністрація на чолі з Габбардом і Лінднером не могли вгамуватися. Зрештою всіх пацієнтів з майстерні відправили в іншу кімнату, а Біллі згорнувся на підлозі калачиком. На щастя, усе закінчилось і в ізолятор його не відправили.

Пізніше він так і не зміг розповісти мені, хто хотів кинути його в карцер та як взагалі розгортався конфлікт. Можливо, усе затіяв наглядач, якого Біллі шантажував, або ж хтось інший, кому не подобалася його робота в працетерапії.

Щоденник Мері. Середа, 30 липня

Сьогодні вранці, коли Біллі був у відділі працетерапії, прийшов спільник Габбарда й спробував саботувати роботу, яку Біллі з товаришами, Заком і Ленні, щойно почали відновлювати. Вони саме налагоджували потокову лінію для виробництва товарів. Цей чоловік намагався протестувати, заявлюючи, що вони втягнуть лікарню в неприємності, бо не платять податків зі своїх заробітків. Біллі вдалося переконати його, що відтепер десять доларів з фонду їхнього товариства йтимуть на сплату податків, але, попри вирішену суперечку, вся ця ситуація дуже його засмутила. Він поскаржився, що йому постійно чинять перешкоди і він змушений захищатися.

Минулого тижня підприємці домовилися з лікарнею, що встановлять трибуни на території лікарні, якщо адміністрація виділить їм деревину. Коли матеріали привезли, «Три партнери» відправили на місце робітників, але за дві години відкликали їх на страйк — адміністрація не хотіла оплачувати їхню роботу. Вони вимагали від лікарні оплати роботи деревиною (на суму $1200) — так само, як і лікарня в обмін на матеріали вимагала від пацієнта виготовити другий годинник, якщо він продавав один. Адміністрація довго протестувала, але зрештою погодилася.

Сьогодні «Трьом партнерам» привезли деревину на суму $1200, Біллі з працівниками заніс її у майстерню, після чого відправив кількох пацієнтів лаштувати трибуни. Сам лишився в майстерні малювати. Я спитала, чи це вперше після переведення у відділення «А» він схотів малювати, але він не зміг пригадати.

Біллі надиктував мені три листи, які я надрукувала вже в себе вдома.

Відправник: відділення «А»

Державна клініка Ліми

Ліма, Огайо, 45802

3 серпня 1980 року

Отримувач: містер Рональд Габбард, директор

доктор Льюїс Лінднер, головний лікар

Державна клініка Ліми

Ліма, Огайо, 45802

Шановні містере Габбард та докторе Лінднер! До мого відома дійшла інформація про те, що дуже скоро відбудеться нарада персоналу, на якій ітиметься про моє лікування. Я порадився з адвокатами й хочу повідомити вам, що не співпрацюватиму з Департаментом психічного здоров’я у проведенні психологічних тестів і не відповідатиму на будь-які запитання без своїх адвокатів та незалежного експерта-психіатра, якого найняв.

Я також наполягаю на тому, щоб проведення всіх психіатричних аналізів записувалося на камеру для можливості використання плівок як доказів у суді, а також щоб були присутні представники преси (на розсуд моїх адвокатів). Сподіваюся, що влада штату відгукнеться на мої прохання, виконання яких гарантується моїми громадянськими правами — у такому разі я зроблю все зі свого боку задля подальшої співпраці.

Підпис: В. Мілліган.

Копії: адвокатам Алану Ґолдсбері і Стіву Томпсону,

Доктору Вермьюлену

Доктору Тімоті Моріцу

(Лист адвокату Ґолдсбері від Мері)

4 серпня 1980 року

Шановний Алане!

Біллі склав план дій щодо визначення свого майбутнього. Він вважає, що найважливіше зараз — знати, коли саме завершиться його ув’язнення тут. Він навіть згоден повернутись у в’язницю, бо там хоча б зрозуміло, коли саме його звільнять (він вважає, що найкраще йому сидіти в одиночній камері протягом усього строку ув’язнення).

З повагою, Мері

(Лист адвокату Ґолдсбері від Міллігана)

9 серпня 1980 року

Шановний Алане!

Я давно збирався написати цей лист, але ніяк не міг сформулювати свої думки. Ти казав, що я маю наздогнати втрачене й повернути самого себе… Але якщо життєві обставини цьому не сприятимуть, то я зможу покладатися лише на тебе й на твої рішення щодо мого майбутнього. Мабуть, таким чином ми знов повернулися до того, з чого почали. Іноді мені навіть здається, що давно було варто вбити Біллі Міллігана. Тоді все б не було б таким заплутаним, як тепер. Мабуть, ми ніколи не отримаємо належної допомоги — і мені судилося жити саме так. Кейті, місіс Мур та я — ми всі роками були в’язнями Чалмера — тож через це я й не сприймаю наглядачів, цих тюремників, як терапевтів. Мабуть, місяці та роки постійної боротьби мене втомили. Хай буде, що буде. Я знаю, що я створив чимало проблем — хоча представники влади теж мені в цьому допомогли. Боляче усвідомлювати, що вони сміятимуться останніми.

Підпис: Біллі.

(3)

Наступного понеділка лідери пацієнтів — товстун Бекер та Арні Логан з відділу зоотерапії — прийшли в столярню на нараду. Усі зібралися, щоб вирішити, як реагувати на раптовий саботаж їхньої роботи.

— У нас нарада, — сказав Зак старому Попу Мессінґеру, — не пропускай нікого.

Два помічники Мессінґера, що працювали на електропилці, озброїлися брусками дерева й закрили собою двері.

У сушарні лідери налили собі кави й почали обговорювати перешкоди, які чинили їм наглядачі у різних сферах.

— У зоотерапії справи дедалі гірші, — почав Арні Логан. — Багатьох моїх людей постійно б’ють без причини.

— Я вже випробував усе, — підтримав його Бекер. — Намагався провести дипломатичні розмови. Пробував подавати позови в суд. Писав скарги федеральному судді. Усе марно. Адміністрація ніяк не хоче з нами спілкуватися.

— Ми маємо повернути все, як було! Доведеться нам’яти їм боки, щоб вони зрозуміли: пацієнти теж люди! — вигукнув Зак.

— Якщо не поквапимося, вони швидко всіх нас розділять і посіють між нами підозру. А тоді їм буде легко нас контролювати. Треба діяти, поки ми сильні й можемо захищатися разом.

Ленні запропонував масову втечу, але аллен заперечив — це ніяк не допоможе змінити уклад клініки, і пацієнтів продовжуватимуть бити. Зак вважав, що найкращий спосіб — здійняти бунт і захопити клініку.

— Але як же нам дати їм зрозуміти, що ми не жартуємо і все це серйозно? — запитав Ленні.

— У мене є зв’язки за межами клініки, — запропонував Логан. — Я міг би організувати удар ззовні.

— Атака — це найкращий захист, — погодився Ленні. аллен бачив на їхніх обличчях рішучість і готовність піти на що завгодно, аби тільки покласти край нескінченним знущанням.

— Якщо ми вже будемо діяти — то треба діяти, як слід. Треба все зробити правильно, — зрештою промовив аллен. — Чого ми досягнемо, якщо неорганізований натовп пацієнтів пробіжить коридорами й розіб’є кілька вікон? Охорона просто скрутить нас усіх і закриє в кімнатах, звідки ми більше ніколи не вийдемо. Якщо вже дійде до цього — треба зробити все правильно.

— Згоден, — підтримав його Зак.

— То що ж ти пропонуєш? — спитав Товстун.

— Якщо ми вже на це зважимося, треба як слід усе спланувати й підготуватися. Це має бути масована атака.

— Можна організувати окремі групи для руйнування власності клініки в різних місцях, — запропонував Ленні.

— Якщо ми це зробимо, охорона нас так відлупцює, що ми більше нічого не зможемо. Нас накачають і зачинять по кімнатах — і все, ми повернемося туди, звідки почали.

— У нас тут забагато грошей і влади — не можна все це так просто втратити одним хибним кроком.

— Але треба ж бодай щось робити! — наполягав Ленні.

— Треба, — погодився кевін, — але це «щось» має бути масштабним.

— Може, проголосуємо? — запропонував Товстун.

Усі одностайно проголосували за війну.

— Ну, в такому разі, — почав Зак, — наші основні сили виступатимуть звідси, а хлопці із зоотерапії атакуватимуть з флангу.

— Треба спланувати тактику, — зауважив Логан. — А також зібрати зброю й скоординувати наші дії.

Товстун кивнув у бік столярні.

— Ви тут допоможете нам зі зброєю. Може, знайдемо ще щось — у нас є можливості, яких у вас немає. Можна ще зробити дерев’яні палиці — як для нунчаків, — а ми причепимо на них шматки колючого дроту. Вийдуть добрячі батоги.

Заку ідея сподобалася.

— Ми маємо атакувати так швидко, щоб у них не було часу відбитися. Потім ми відступимо й дамо можливість тим, хто лишиться, викликати поліцію, національну гвардію чи хоч кого. Ну, а якщо все піде, як у Кенті[25], чи гірше… тоді треба бути до цього готовими.

— Можемо взяти заручників, — запропонував Ленні.

— Ніяких заручників, — відрізав аллен. — Якщо ми поводитимося, як Аятола Хомейні[26], підтримки публіки нам не отримати. Пам’ятаєш, як було в Аттиці?[27] ЗМІ звинуватили їх у смерті наглядачів, яких вони взяли в заручники, — і лише пізніше слідство довело, що їх застрелили свої.

— Але ми б могли хоча б використати кількох наглядачів чи когось з адміністрації як живий щит, — наполягав Зак.

— А як нам гарантувати їхню безпеку? Не забувайте, що в нас тут купка скажених із довідкою. Скажених, які вбивали і ґвалтували. Ні-ні, ніяких заручників. Уявіть, що нам підуть на зустріч і виконають наші вимоги. Уявіть, що нас переведуть звідси — а потім виявиться, що когось зарізали чи зґвалтували. Чого ж тоді варте наше слово? У такому випадку і вони свого слова не дотримаються. Ні, ніяких живих щитів.

— Що ж ти тоді пропонуєш? — спитав Ленні.

— Треба заздалегідь вирішити, хто не має постраждати в жодному разі. Це стосується і персоналу, і пацієнтів.

Інші здалися й погодилися з алленом. Зброю почали виготовляти негайно. Було домовлено, що більшість робіт проводитимуть в майстерні, а готову зброю ховатимуть у кімнатах зоотерапії.

— Так, нас тут було 31. Лишилося 26. Ще 22 особи в зоотерапії. І ще чотирнадцять у теплицях, — підсумував аллен. — І ще є бейсбольна команда. Треба поговорити з іншими — може, вдасться когось залучити до нас.

аллен наказав зібрати всі докази — документи, записи, касети — та скласти їх у міцний ящик, який вони потім ланцюгами прикують до ґратів біля головного входу. Таким чином, якщо їх усіх уб’ють — громадськість хоча б знатиме, що саме сталося.

Лідери бунту обрали назву — «Сини свободи» — і призначили дату початку війни: понеділок, 8 вересня 1980 року. Кодові слова, які мали передавати пацієнти одне одному, були «чорний понеділок».

(4)

Адміністрація й наглядачі дуже пишалися бейсбольною командою, а ще активно робили ставки на ігри, тож переконати їх у необхідності додаткового обладнання для гравців було нескладно. У список нового обладнання увійшли обтяжувачі для зап’ястків і ніг, а ще боксерська груша, яка начебто була конче необхідна для тренувань гравців. Персонал навіть не підозрював, що гравці розвивають фізичну форму не для покращення результатів у грі, а для підготовки до битви.

Ленні заздалегідь попередив гравців тримати битки під рукою. Це було не так просто, адже вони зберігались у зачиненій на три замки шафці. Ленні запропонував ослабити петлі так, щоб можна було відкрити шафу ззаду. Крім того, вони вкрали кілька биток у іншої команди, що приїжджала на гру. Бейсбольні м’ячі можна буде використати як снаряди, а на взуття прикріпити сталеві шипи для ближнього бою. Зак також розробив бойовий таран, приладнавши до битки дошку з трьома сталевими гачками.

Гравці тренувалися дедалі більше, і удар у них став настільки сильним, що битки від ударів об грушу почали ламатись. Адміністрація погодилася купити алюмінієві битки замість зламаних дерев’яних. Побічним ефектом підготовки до бунту стало те, що команда на радість адміністрації виграла кілька ігор.

Одним з найважливіших завдань була розробка плану з отримання контролю над головним коридором безпеки — того, де стіну прикрашав розпис у 101 фут завдовжки. У процесі підготовки виявилося, що Ленні Кемпбелл розуміється в електриці навіть краще за томмі, тож він і з’ясував, як зробити так, щоб блок живлення електричних дверей спрацював проти них.

Кабелі від блоку живлення на 2300 вольт ішли по стелі до перемикачів електрозамків на пункті охорони. Ленні й томмі вдали, що ремонтують підвіконня, а насправді залізли в розподільну коробку й під’єднали пару кабелів до перемикачів. Після цього вони перевірили живлення, скрутили решту кабелів і зачинили коробку. Ленні назвав цю операцію «Електричний вугор». Під час першої контратаки в коридор прибіжить охорона. Побачивши її, два пацієнти кинуться в протилежний бік. Як тільки зовнішні ворота зачиняться і в проході між воротами нікого не лишиться, Ленні запустить «Електричного вугра»: відкриє коробку й підключить другий кінець кабелів до ґратованих дверей і до однієї із сіток на вікнах.

— Якщо хтось торкнеться ґратів з будь-якого боку — його вдарить струмом, — пояснив Ленні.

— А якщо вимкнуть живлення? — спитав томмі.

— Охороні це не допоможе — відразу спрацюють резервні генератори. Взагалі це дуже важливий етап, бо так ми зможемо заблокувати сили ворога — це дасть нам час доставити решту зброї на позиції.

Щоб не дати охороні можливості використати динаміт, Зак запропонував розлити в коридорі суміш масла, бензину й скипидару. Крім того, цю ж суміш домовилися невеличкими порціями розлити на сходах — охорона змушена буде пересуватися повільно та обережно, уникаючи іскор.

томмі також запланував операцію «Кислотний дощ». Він помітив, що система пожежогасіння біля майстерні заходила в бетонну стіну. Під прикриттям шуму машин вони пробрались у шахту, вимкнули водопостачання й залили в систему сірчану кислоту, яку вдалося запасти під час робіт з обслуговування друкарських машин.

рейджен наполягав, щоб у рукопашному бою використовувалися ножі. Зак запропонував зробити їх зі сталевих бочок з-під мастила. Для цього вони взяли газовий різак (пояснивши, що їм нібито треба різати арматуру для будівництва трибуни на бейсбольному полі) і розрізали ним бочки на смуги. Із цих смуг за допомогою шматків алмазного дроту (їх таємно проніс один з відвідувачів партнерів) вони вирізали ножі.

Битися ножами всіх учасників бунту вчив рейджен. Він показав, як правильно примотати ніж до зап’ястка шкіряними ремінцями (їх видала шкіряна майстерня), — так шанси впустити чи загубити ніж в запалі бійки зменшуються. А ще це завадить якомусь ідіотові кинути ніж у стилі Джима Боуї[28]. Він також змайстрував грушу з мішковини й піску з соломою, яку повісив у одному з приміщень працетерапії, де рідко бувають наглядачі. рейджен розумів, що більшість пацієнтів не були холоднокровними вбивцями, тому вирішив учити їх лише основ ближнього бою і як бити ножем у спину. Він навчив їх правильно тримати ніж для найбільш ефективного удару згори, а також — як різати й завдавати колотих поранень.

Попри постійні тренування й підготовку до битви, аллен потай сподівався, що все це їм не знадобиться. Поки є надія, що товстун Бекер та Арні Логан зможуть домовитися, поки є можливість покращити умови утримання в клініці шляхом судових позовів і скарг, сили «Синів свободи» лишатимуться в резерві. аллен погодив з усіма іншими, що «Чорний понеділок» стане лише крайньою мірою.

(5)

Адміністрація видала розпорядження припинити поставку деревини у столярню, що змусило «Трьох партнерів» знов красти матеріал. Зак згадав, що в музичній кімнаті бачив дерев’яну обшивку на стінах, але виявилося, що тепер там зачинено на замок.

— Забираймося звідси, — захвилювався Ленні. — Хтось дізнався про те, що ми робимо.

— Може, і дізнався, але довести це все одно ніхто не зможе, — відповів Зак. — Докази зникають у годинниках і журнальних столиках, що розходяться по всьому Огайо та Західній Вірджинії.

Вони рушили геть, а по дорозі на сходах аллен побачив подвійні двері. Він штовхнув їх — і одна половина розчахнулася.

— Агов, хлопці!

— Це ж молитовня, друже. Ми не можемо вкрасти двері церкви, — завагався Зак.

— А чом би й ні? — сказав Ленні.

Зак знизав плечима й почав розкручувати завіси.

— Стривай, — спинив його аллен. — Ці двері надто великі.

— Біллі має рацію. Навіть якщо ми їх знімемо, вони просто не пролізуть у інші двері. Доведеться різати їх просто тут ручними пилками.

— Це надто довго, — заперечив Ленні. — Нас точно спіймають.

Вони увійшли в молитовню і озирнулися. Лави мали привабливий вигляд, але виявилося, що їх прикручено до підлоги і без спеціальних інструментів їх не зняти. Зрізáти гайки теж надто довго. Тут було ще одне піаніно, але красти його звідси набагато складніше, ніж із музичної кімнати — а також небезпечніше. аллен зупинився поглядом на вівтарі і великому дубовому хресті вісімнадцяти футів[29] заввишки.

Зак і Ленні помітили, на що він дивиться, проте аллен завагався.

— Ой, Біллі, зараз не час читати проповіді! — мовив Зак.

— Так, друже, нам потрібне дерево, — зітхнув Ленні.

аллен уважно оглянув красиву поліровану деревину: це суцільний шматок дуба. Майстер просто взяв стовбур, вирізав з нього брус і додав товсті шестифутові балки по боках. Зак став на вівтар і зазирнув збоку.

— Чорт забирай, його прикручено до стіни!

— Ну, можна зрізати кріплення, — запропонував Ленні.

— Він важить фунтів 350[30], — зауважив аллен. — Якщо він упаде на мармуровий вівтар, то розколе плиту — а шум буде такий, що сюди негайно всі збіжаться.

Вони витратили трохи часу й відкрутили від підлоги дві лави, якими підперли хрест. Потім стрічками для штор обв’язали бокові бруски хреста й почали зрізати кріплення. За допомогою всіх цих допоміжних засобів вони повільно опустили хрест на плиту. Ще година знадобилася, щоб перенести хрест і кафедру з молитовні в майстерню.

Тут вони швиденько розпиляли хрест на кілька шматків. За підрахунками Ленні, цієї деревини їм би вистачило на шафку для посуду, чотири журнальні столики і сім годинників.

— Пообіцяйте мені дещо, — сказав аллен. — Коли ми домовимося про нормальне постачання деревини в майстерню, ми зробимо новий хрест.

— А я думав, ти не віриш у Бога.

— Я — ні, але цю молитовню відвідує багато тих, хто вірить, тому мені було б спокійніше знати, що ми забрали його звідти лише тимчасово.

— Та ми зробимо навіть кращий! І повернемо його, щойно буде нагода, — пообіцяв Ленні. — Даю слово.

Департамент психічного здоров’я припустився серйозної помилки. Адміністрація зібрала в одній клініці соціопатів із в’язниць та інших установ, у яких, як виявилося, попри душевні хвороби набагато більше розуму й талантів, аніж у всіх, хто керував цією богадільнею.

Розділ 15

Точка тиску

(1)

Щоденник Мері. Вівторок, 12 серпня 1980 року

Сьогодні вранці Біллі, Зак і Ленні вкрали з молитовні хрест…

Середа, 13 серпня

Сьогодні вранці Біллі та Ленні вкрали зі спортзалу баскетбольні щити…

Четвер, 14 серпня

Сьогодні вранці Біллі, Арні Логана, товстуна Бекера (юрист із в’язниці), Ленні та ще двох пацієнтів викликали в кабінет Габбарда. Біллі вважає, що представники влади запідозрили клініку в недоцільному використанні бюджетних коштів. Хтось сказав йому, що федеральні агенти отримали ордери на обшук у будинках усіх начальників лікарні, а також у самій лікарні. Біллі здається, що Габбард гнівається на пацієнтів за те, що вони нібито натравили на лікарню федералів — хоча сам Біллі нічого про це не знає. У кабінеті Габбарда він просто мовчки насолоджувався ситуацією.

Окремо Габбард поскаржився на те, що прийшло судове розпорядження щодо розписів Біллі, а вони «не можуть навіть змити цю кляту мазню», бо детектив уже фотографує стіни.

16 серпня

Біллі сказав, що не снідав і не обідав — забув, як їсти…

17 серпня

Уранці Біллі не зміг відкрити свою шафку, бо не дістав до ручки. А ще він був замалий, щоб читати.

Він прийшов дуже пригнічений і роздратований — сказав, що з нього вже досить цього всього і що він зробить так, як вважає правильним. Я подумала, що він от-от має перемінитися — і дійсно, за кілька хвилин так і сталося. Виявилося, що він не пам’ятає дечого з того, що відбулося після першої години дня. Загалом його настрій покращився і на обличчі з’явилася легенька усмішка.

У мене теж сьогодні хороший настрій, бо Біллі сказав, що з нетерпінням чекає на мої візити і що вже за годину починає хвилюватися. Сказав, що міряє кроками майстерню і таке інше. Мені шкода, що це змушує його тривожитись, але приємно знати, що він на мене чекає.

(2)

Приблизно в той самий час, як пацієнти планували свою атаку, газета «Плейн Ділер» почала публікацію серії статей на тему перевірки лікарні в Лімі. Перша з них вийшла 17 серпня 1980 року під заголовком:

СУДОВІ ПОСТАНОВИ НЕ В ЗМОЗІ ЗМІНИТИ УМОВИ ТРИМАННЯ ДУШЕВНОХВОРИХ ЗЛОЧИНЦІВ

Автор: Ґеральдін Строзьєр

Працівники клініки Ліми, де проходять лікування деякі найнебезпечніші злочинці штату, приділяють мало уваги психологічним проблемам своїх пацієнтів. Здебільшого ті просто нудяться в стінах закладу, а дехто з них потім знов виходить на волю зі своїми захворюваннями.

«…більшість пацієнтів Ліми проходять звичайну для цього закладу „м’ясорубку“. Працівники їхні психологічні проблеми ігнорують, — повідомляють журналістам пацієнти й колишні працівники закладу. — Ліки тут призначають щедро, так що навіть найжорстокіші пацієнти здаються спокійними…»

Минулого року організація з контролю державних клінік — Комісія з акредитації — провела інспекцію в Лімі. Виявилося, що процес лікування настільки неефективний, що у серпні минулого року лікарні відмовили у продовженні тимчасової акредитації, яку неохоче видали за рік до того. Головна причина відмови полягала в тому, що кількість працівників недостатня для того, щоб проводити індивідуальне лікування більш як 90 % пацієнтів.

У 1974 році група пацієнтів подала позов проти клініки, яка тоді вважалася найбільш суворою й небезпечною установою штату. Вони вимагали більш гуманного ставлення та лікування своїх хвороб. Доказів жорстокості й умисної байдужості було стільки, що суддя Валінскі негайно наказав провести у клініці низку змін, а також призначив контролера, який мав стежити за їхнім впровадженням — Джона Зарнецькі, юриста з Толедо …Директор Ліми Рональд Габбард каже, що від свого начальства він отримав наказ не спілкуватись із Зарнецькі напряму: «Усі контакти ведуться через наших юристів», — пояснив він.

Друга стаття вийшла наступного дня:

ПАЦІЄНТИ СКАРЖАТЬСЯ, ЩО НЕ ОТРИМУЮТЬ НЕОБХІДНОЇ ДОПОМОГИ

Рональд Габбард з їхніми скаргами не погоджується. Перевіривши медичні картки, він повідомив, що пацієнти щодня бачаться з командою терапевтів, хоча й не зміг з’ясувати, як довго тривають ці зустрічі й чи дійсно пацієнти проходять терапію. Наприклад, пацієнт Девід Сміт багато часу проводить у відділі зоотерапії — піклується про домашніх тварин.

«Плейн Ділер» удалося з’ясувати, що хоча терапевти й записують у журналах сеанси з пацієнтами, це не завжди відповідає дійсності…

Остання — третя — стаття з цієї серії вийшла 19 серпня. У ній автор розкрив деякі причини знущання над пацієнтами.

ПРОБЛЕМИ КЛІНІКИ ЛІМИ ЗУМОВЛЕНІ ЇЇ РОЗТАШУВАННЯМ

Високопосадовці штату визнають, що в клініці Ліми існує багато проблем, але все це начебто можна пояснити розташуванням лікарні…

Директор Департаменту психічного здоров’я Тімоті Моріц згоден з більшістю скарг пацієнтів щодо відсутності психотерапії, але пояснює це тим, що в лікарні недостатньо кваліфікованих кадрів. Крім того, він зізнається, що в декого з нинішніх працівників клініки немає кваліфікації, необхідної для роботи в такій установі. Наприклад, доктор Льюїс Лінднер не психіатр, а звичайний лікар-терапевт. Моріц виправдовує призначення Лінднера на посаду тим, що той — хороший лікар: «У нас був вибір: або доктор Лінднер, або ніхто. Інших претендентів не було». Посадовець повідомляє, що зарплата в клініці не приваблює кваліфікованих спеціалістів, бо закон забороняє йому пропонувати більш як $50 000 на рік — що набагато менше, ніж на аналогічній посаді деінде. Через це кваліфікованого персоналу в Лімі не так багато, як того хотілося б, а наглядачі майже без освіти отримують значну владу над пацієнтами…

Того ж дня о 12:30 один з пацієнтів Ліми у супроводі наглядачів поїхав у місто складати іспити для отримання диплома про закінчення школи. Скориставшись нагодою, пацієнт узяв наглядача в заручники й, погрожуючи пістолетом, примусив відвезти його в Дейтон, де втік.

Після цього випадку адміністрація оголосила: «Жоден злочинець із тих, кого перевели з в’язниці, більше не вийде за двері клініки! У нас сім втеч за три місяці!»

У зв’язку з цією втечею наступної неділі в «Колумбус Диспетч» вийшла стаття, у якій охоронець Роберт Рід розповідає журналістам: «У нас тут розумні люди. Так, вони душевнохворі, але вони розумні. І їм тут нічим займатись, окрім як сидіти, думати та планувати всіляке».

Габбард розпорядився сильніше закрутити гайки: тепер кожного пацієнта обшукували щоразу, як він виходив з відділення або повертався туди.

(3)

Щоденник Мері. Неділя, 24 серпня

Сьогодні вранці Біллі зателефонував мені. Голос у нього був пригнічений, сухий і беземоційний. У мене було таке враження, наче з його голосу щось зникло — це відчувалось навіть фізично.

Пізніше під час нашої зустрічі він був уже більш зібраний — ми чудово провели час. Сказав, що з минулого грудня (відколи його перевели в Ліму) у нього всередині відбувається щось таке, чого ніколи раніше не було. Я просила його пояснити детальніше, але він відмовився.

Вівторок, 26 серпня

Біллі почав спілкуватися з пацієнтами і розпитувати їх про насилля в лікарні. Усі розповіді він записує на диктофон. Прийшов трохи дратівливий.

П’ятниця, 29 серпня

Я раптом збагнула, що у дітей Біллі немає жодної іграшки тут — особливо в малечі, яка не може навіть до ручки шафки дістати. Тож у понеділок я принесла м’ячик розміром як для софтболу[31] — я обрала таку іграшку, яка б не провокувала їдких коментарів чи знущань. Сьогодні Біллі сказав, що хтось (з нього) грався м’ячиком, бо він пізніше знайшов його на підлозі.

Субота, 30 серпня

Увесь тиждень Біллі був один і той самий — не думаю, що він змінював особистостей. У неділю й понеділок він приходив у чудовому настрої, у вівторок був дещо роздратований і багато бурчав. Сьогодні він сказав, що вже три ночі не спить. Сам він знає чому, але мені не сказав.

Біллі розповів, що минулого тижня вони з Ленні виготовили муляж динамітної шашки з гнітом із сірникових голівок. Вони підпалили її та кинули в кімнату охоронців — ті почали метушитися й штовхатися, намагаючись вибігти з кімнати.

Четвер, 31 серпня

Вночі Біллі вдалося поспати чотири години підряд, як він звик раніше. Так що він був веселіший, ніж зазвичай. Він розповів, що через численні емоційні травми, завдані йому і Кейті в дитинстві, їх обох іноді може охоплювати напад гніву через якусь просту фразу — лише тому, що її казав Чалмер.

Понеділок, 1 вересня

Мені страшенно сумно — уже за сім днів я маю їхати! [в університет Огайо у Афінах].

Біллі розповів мені про ідеальну систему взаємодії його особистостей — за якої їм не потрібно зливатися в одне ціле. Злиття завжди призводить до втрати чогось, бо у його випадку сума частин становить більше, аніж ціле. Він вважає, що треба встановити якусь надійну систему контролю того, хто виходить на сцену, а також винайти спосіб протидії сплутаному часу. Він вважає, що можна влаштувати все так, що будуть враховані бажання й інтереси всіх особистостей, а конфлікти вирішуватимуться логікою.

Я погодилася з тим, що така система була б ідеальною для людини з множинними особистостями. Я й сама про таке думала, бо, якщо чесно, мені б дуже не хотілося, аби Біллі втратив якусь частину самого себе у злитті.

Біллі каже, що незважаючи на вразливість — коли він замалий, щоб дістати до шафи, — такий стан дає певні переваги. Можна подивитися на світ очима дитини. Усе здається новим, цікавим — весь світ повен майбутніх відкриттів. У такому віці нічого не сприймаєш як належне і можеш помічати найдрібніші деталі, які інші люди вже не помічають, бо надто до них звикли. А Біллі ж може поділитися дитячим поглядом з усіма іншими особистостями.

На м’ячі з’явилися відбитки зубів — вочевидь, хтось його гриз. Схоже на відбитки дитячих зубів. Я спитала, хто не може дотягтися до шафки, а він лише відповів: «А кому чотири роки? І це точно не крістін».

Четвер, 4 вересня

Я приїхала о третій годині дня. Біллі сказав, що в нього неприємності й попросив викликати поліцію. Усю лікарню перетрусили до останньої нитки — у вівторок ввечері знайшли ніж. Пацієнти з відділення «А» вже знали, що після такого почнеться обшук, тому Біллі й інші дістали всі свої речі з шафки та розклали на ліжку, щоб наглядачі могли все роздивитися, не перевертаючи кімнату догори дриґом. Але вони все одно розгромили всі палати. У Біллі розірвали одяг і розбили годинник — той невдало впав на підлогу. Добре, що хоча б записи не стали чіпати. Особливо боляче було дивитися, коли вони розірвали два чудові дитячі малюнки — просто на шмаття. Біллі було страшенно кепсько через це…

Він сказав, що в лікарні назріває бунт. Після обшуку Габбард проходив повз будівлю нового відділення — з усіх вікон повизирали пацієнти й кричали: «Піднімайся сюди, покидьку!» та іншими способами намагалися його заманити всередину, де вони могли б до нього дістатися. Він не ризикнув заходити.

Після обіду Біллі пішов у майстерню, де дізнався, що йому не дають дозвіл на замовлення механізмів для напільних годинників. Це через те, що він викликав поліцію. Вони з Ленні страшенно розгнівалися й кинулися знищувати якісь папери. А потім заблокували систему пожежогасіння. Після всього, що сталося, він перебуває в дещо фаталістичному настрої і вважає, що все марно…

Він знов часто говорить про самогубство. Каже, що думає накласти на себе руки й удати, що його вбили наглядачі — може, хоч це якось сколихне світ і змусить когось почистити цю діру.

Я спробувала переконати його, що ЗМІ перекрутять його смерть і спишуть усе на божевілля, і що найкращий спосіб тут щось змінити — це вижити й битися. Але я розумію, що йому тут невимовно важко — так важко, як ще не було ніколи в житті. І якщо він все ж вирішить, що більше не може цього зносити, я бажаю йому віднайти врешті-решт спокій.

О сьомій вечора прийшов поліцейський, і я пішла.

(4)

У «Плейн Ділер» написали, що хвиля втеч призвела до значного тиску на адміністрацію. У свою чергу, внаслідок цього нагляд став більш пильним, правила — суворішими, а покарання — жорстокішими. З постійних обшуків і напруги навколо аллен зрозумів, що адміністрація про щось здогадується. Основних учасників змови з відділу зоотерапії раптом перевели деінде.

Наглядачі побоями намагалися дізнатися від пацієнтів, що саме планується. Декого кинули в карцер на весь день без жодних пояснень. Пішли чутки, що от-от зачинять працетерапію. Від одного чоловіка з персоналу аллен дізнався, що ашерманівців планують відправити назад по в’язницях — мабуть, таким чином Габбард намагався позбутися потенційно небезпечних пацієнтів, які захопили контроль над відділом працетерапії та впливали на решту хворих і навіть деяких наглядачів.

Лідери пацієнтів зрозуміли, що подальше зволікання послабить їх і поставить під загрозу весь бунт.

— Ну, все, — проголосив Зак, — починаймо наступного понеділка. То й буде «чорний понеділок»!

аллен вирішив не казати Мері про бунт, але переконав її виїхати зі своєї кімнати й у вівторок повернутись у Афіни.

Він знав, що коли вона в понеділок о третій прийде його провідати, територія вже буде під контролем поліції, і її навіть за ворота не пустять. Але вона зможе побачити, що там відбуватиметься — побачити й розповісти всім, що ж насправді сталось у Лімі. Так само не пояснюючи причин, він розповів про ідею Арні Логана зібрати свідчення пацієнтів, що постраждали від жорстокості наглядачів, і сховати всі ці афідевіти[32] у металевий ящик. Всередині ящика папери додатково захищав азбест, який вони обідрали з труб опалення — на випадок, якщо ящик потрапить у вогонь. Ззовні вони запечатали ящик чотирма металевими смугами, на одній з яких аллен написав:

«ДЛЯ ПОЛІЦІЇ І ФБР»

Мері він сказав, що папери в ящику зможуть розповісти всьому світові про те, що насправді тут набагато гірше, аніж пишуть у «Плейн Ділер».

— Якщо зі мною чи іншими пацієнтами щось станеться, — додав він, — і тобі в понеділок не дозволять сюди прийти, розкажи все журналістам. Що б тут не коїлося — клич їх сюди й кажи, щоб шукали металевий ящик.

Розділ 16

Чорний понеділок

(1)

П’ятниця минула якось дивно.

Вранці всі поводилися дуже спокійно — наче після довгих місяців планування й підготовки встигли змиритися з тим, що вони всі помруть. Але згодом поступово почала з’являтися нервовість і декого навіть доводилося втримувати від передчасних дій.

Лідери проводили останні наради. аллен запропонував використовувати шахові терміни як код: «перший шах і мат» — значить, що на перші двері підключено струм; «час робити рокіровку» — значить, що Зак, чорний ферзь, має помінятися місцями з білим королем у зоотерапії тощо. Крім того, пацієнти на різних постах у кутках коридорів обмінюватимуться сигналами свистом. Наприклад, коли завершиться етап на головному вході, аллен просвистить пацієнту біля спортзалу, той — вартовому на вході у 22-ге відділення, той — вартовому біля дверей майстерні, той — пацієнту вгорі на сходах, а той — вартовому в буфеті. Передавши свій сигнал-свист, кожен пацієнт має бігти на призначений йому пункт оборони.

У п’ятницю ввечері «Три партнери» закрили столярну майстерню і розбили всі гарнітури[33] в друкарні.

Рано вранці восьмого вересня у «чорний понеділок» аллен і Ленні увійшли в головний офіс. аллен узяв слухавку й зателефонував у відділ зоотерапії:

— Пішак ферзя готовий?

— Стоїть просто тут.

Половина сил для атаки вже була в коридорах — пацієнти міцно тримали ножі за спинами. Хтось ще чекав на сигнал у бібліотеці, ховаючи ніж у книжці. Усі були готові.

Раптом з коридору почувся гучний крик. У офіс вбіг один з лейтенантів-робітників і схопив аллена за руку.

— Там щось не так! Ходімо! Там коїться щось дивне!

Разом з Ленні і Заком вони попрямували у друкарську майстерню. Робітник дістав пачку робочих наказів, що принесли для друку, і витяг звідти лист від губернатора Рода щодо ліквідування етапних пунктів у Лімі. Далі в листі зазначалося, що територія клініки буде передана Департаменту виправних установ для переобладнання у в’язницю.

— Стривай, що ж це виходить? Цей лист прийшов сьогодні вранці? Може, вони знали про «чорний понеділок» — і це лише трюк? Вони намагаються переконати нас відкликати бунт? Мовляв, нащо ризикувати життями, якщо Ліму все одно закриють?

аллен кинувся до Арні Логана й попросив його якомога швидше знайти товстуна Бекера. Якщо хтось і зможе зрозуміти цей заплутаний лист, то тільки юрист із в’язниці.

У коридорах запала тиша. Чулися лише кроки соціальних робітників, що йшли у кабінет адміністрації. Вони йшли чітко посередині коридору, спокійні, але квапливі — наче знали, що щось має статися. Ніхто не проронив ані слова.

Товстун Бекер прибіг із портфелем під пахвою.

— Що у вас тут сталося?

— Як думаєш, що це означає? — аллен простягнув йому лист.

Той уважно прочитав документ і почухав голову:

— Вочевидь, Род наказав закрити клініку.

— Мене на це не купиш, — похитав головою аллен. — Не вірю.

— Ну, є лише один спосіб дізнатися правду. Ходімо нагору, зателефонуємо у кілька місць.

Бекер набрав якийсь номер і почав з кимось говорити, удаючи члена персоналу клініки. За кільки хвилин він повісив слухавку й кинув на аллена спантеличений погляд.

— Уявляєш, вони кажусь, що вся адміністрація лікарні зараз у Колумбусі. Я не знаю, чи правда це все, але сьогодні після обіду нам мають усе повідомити — тож якщо до вечора не буде ніяких офіційних оголошень, значить, це якийсь трюк.

аллен побіг у відділ зоотерапії: там пацієнти вже готували зброю — ножі й вогнегасники — і чіпляли на взуття шипи. Він поквапився спинити їх і пояснити, що доведеться відкласти наступ до вечора.

Прийшов час обіду, але наглядачі не наказували зібратися всім у їдальні. Ніхто навіть не зателефонував у відділення. Стало зрозуміло, що Габбард і Лінднер знали про «чорний понеділок».

О 14:40 на сходах унизу з’явився Лінднер і гукнув, щоб покликали Міллігана.

— Чого тобі треба, бісова пико? — гаркнув у відповідь Зак. — Біллі до тебе не спускатиметься. Нікого ти тут не надуриш.

— Стривай, що тут таке? — почув аллен.

— Ми хочемо, щоб ти спустився до нас, — сказав Лінднер.

— А чому б нам не зустрітися десь посередині в коридорі? Якщо хтось із ваших мавп на мене накинеться, я хочу, щоб усі це бачили.

Троє озброєних пацієнтів (свою зброю вони ховали за спиною за ременем) оточили аллена й пішли поруч з ним коридором. Габбард і Лінднер дійшли до ґратів і спинилися.

— Містере Міллігане, у цьому немає жодної необхідності! — крикнув Габбард. — Ви лише налякали людей — вони навіть не хочуть працювати сьогодні. Нам треба поговорити про це!

— З тобою я не говоритиму, свиното! — крикнув у відповідь аллен.

Один з пацієнтів дістав ніж, але лишив руку за спиною. Лінднер, мабуть, побачив цей жест, але нічого не сказав — вочевидь знав, що той уб’є його і оком не моргне.

— Губернатор наказав доктору Моріцу закрити лікарню в Лімі й перетворити її на виправний заклад. Сподіваюся, це вас утішить.

— Ти брешеш, — гаркнув аллен.

— Якби ж, — подивився Лінднер йому прямо в очі. Потім вони обидва повернулися й пішли геть. Чотири їхні охоронці лишилися стояти біля дверей.

аллен злякався. Було неясно, кому вірити. Раптом униз сходами збіг радісний Ленні з радіоприймачем у руках.

— Чорт забирай, ти тільки послухай це! Послухай!

Тімоті Моріц, голова Департаменту психічного здоров’я, особисто оголошував про закриття Ліми. Вони ошелешені стояли посеред коридору й дивилися одне на одного.

— Значить, нас усіх кудись відправлять, — підсумував Ленні.

— Як на мене, то це й добре, — всміхнувся Зак.

— Думаю, вони знали про заколот. Хтось доніс чутки головному керівництву, — припустив Ленні.

— Чорт, у нас проблеми! — отямився аллен.

— Це ж які?

— Ми маємо спинити атаку! Я вже навіть не впевнений, що нам вдасться все скасувати на цьому етапі!

«Три партнери» передали всім бунтівникам команду негайно зібратися в дальньому кінці коридору.

— Позбавтеся ножів, — скомандував Ленні. — Приносьте все в майстерню — ми їх поріжемо.

Пацієнти здивовано дивились одне на одного.

— Стривайте!

— Що тут відбувається?

— Е, ні! Я зброї не віддам! Я битиму наглядачів — як ви вчили!

— Хлопці, послухайте мене, — благав аллен, — заради бога, нам же не треба більше вмирати!

Вони ніяк не могли цього усвідомити — надто довго всі готувалися до битви.

— Усе скінчилося. Усе! Ліму закривають! Ми перемогли!

— Вони наберуть сюди інший персонал, — додав Зак. — Навіть в’язниця краще, ніж Ліма!

Запала тиша. Усі обдумувати новину. А потім усі раптом наче вибухнули: почали стрибати, танцювати, радіти, жбурляти речі довкола. Під радісні крики хтось почав трощити вікна.

Ніякого більше пригнічення. Ніяких гестапівських катувань.

Усі знали, що система в’язниць не зможе прийняти таку кількість людей, бо тюрми й так переповнені, тож почали говорити про зменшення строків ув’язнення, переведення у звичайні лікарні для душевнохворих і навіть звільнення тих, кого не вважали небезпечним. На обличчях суворість змінювалася спочатку подивом, потім полегшенням і врешті радісною усмішкою.

Раптом по гучномовцях почувся голос директора Габбарда, який наказував усім пацієнтам повернутися у свої кімнати. Годинник аллена показував 16:00. Вони все одно запізнилися на годину. Але охорони у відділенні й досі не було.

Три партнери рушили вниз сходами у свої палати. Раптом вони побачили пішак ферзя — він один і досі стояв на своєму посту й тримав кришку смітника як щит. Обличчя в нього було страшенно перелякане, але він готовий був кинутися на будь-кого. Йому повідомили новини, і він неймовірно розгнівався.

— Чорт забирай!!! Якого дідька мені ніхто нічого не каже?!

Усі поволі розходилися по кімнатах. Панувала тиша. Охоронці не знали, що пацієнти готувалися скласти зброю, але обшуків не проводили. Повз аллена у коридорі пройшов наглядач, кинувши:

— Добрий день, містере Міллігане. Що, хороший був у вас день?

(2)

18 вересня у «Плейн Ділер» опублікували коротку замітку, у якій повідомили, що федеральний суддя Ніколас Валінскі постановив: пацієнти Державної клініки Ліми мають повне право відмовлятися від прийому медикаментів.

Протягом періоду очікування — поки аллен думав, що Лінднер опікується його переведенням назад у Афіни, — він звик вранці будити зомбі зі свого відділення на сніданок. Якщо чекати, поки їх прийдуть будити наглядачі, вони запізняться на сніданок, і йому через це доведеться пізніше приходити у майстерню.

Вранці в понеділок 22 вересня аллен одягнувся, почистив зуби, визирнув у коридор та гукнув: «Ї-ї-ї-їсти!» Більшість зомбі вже настільки звикли до його голосу, що відразу вставали з ліжка, варто йому було гукнути. Решту ж доводилося брати за ногу чи за руку й витягати в коридор — звідси вони вже могли самостійно доплентатися до їдальні.

Після сніданку аллен пішов у майстерню, де побачив Попа Мессінґера, — той сидів на самоті з чашкою кави. Старий завжди трохи повільно думав — він за все життя так і не навчився читати.

— Привіт, друже. Усе нормально?

— Мене відправляють у в’язницю у Луїсвіллі, аж поки вони не знайдуть притулок, куди мене можна перевести. Лікар каже, я не зможу сам про себе дбати.

— Звісно ж зможеш! — аллен сів біля старого. — Ти ж тут чудово працював. Ти надійний друг і чудовий столяр.

— Вони справді закривають цю лікарню?

— Ну, так кажуть.

— Я сумуватиму за нею.

— За цією пекельною дірою?

— Та не за нею, а за людьми. Я ще ніколи не зустрічав нікого такого, як ви, хлопці. Ніхто мені ніколи не допомагав. У мене раніше не було такого, щоб лягаючи спати, я з нетерпінням чекав ранку. Ніхто й ніколи не робитиме для мене того, що робили ви всі, — він махнув рукою у бік конвеєра.

аллен поплескав його по спині.

— Та ти легко знайдеш нових друзів. Просто не ховайся в куток. Виходь, говори з людьми. От побачиш — навколо багато тих, хто буде радий тобі допомогти.

Легко було це казати. Та аллен знав, що він пускає старому дим в очі. У них була спільна ціль, спільний ворог — вони всі готові були померти заради того, щоб змінити щось на краще. Один за всіх і всі за одного.

А тепер, коли війни на горизонті немає і зброя перетворилася на шматки дерева й металу, усе розпадеться — кожен сам по собі. У майстерні вже не було тієї енергійності.

аллен став до шліфувального верстата й почав працювати. У голові роїлися думки. Поки він вірив, що за кілька місяців його відправлять у в’язницю — він міг витримати що завгодно, будь-які переведення з однієї діри в іншу. Але тепер, коли на горизонті з’явилось повернення у Афіни, його почала розривати надія, у яку він боявся повірити.

О 15:00 Ленні, як завжди, почав закривати майстерню. Він зазирнув до аллена й повідомив:

— У нас одного робітника не вистачає.

— Як це — не вистачає? — здивувався аллен.

— Я порахував робітників. Когось одного немає.

У аллена з’явилося неприємне передчуття.

— Мессінґера порахував?

— Востаннє я його бачив, коли він пив каву й говорив з тобою.

— Я бачив його трохи пізніше біля стрічкової пилки на конвеєрі, — згадав Зак. — Він ще сказав мені, що ніде у світі про нього так ніхто не дбатиме.

— От же клятий дідько! — аллен кинувся до стрічкової пилки. Під столом лежала рука, від якої тягнулася цівка крові в сушарні.

— Господи, аби тільки живий… Господи, — благав аллен.

На підлозі в сушарні лежав Поп Мессінґер. Увесь його одяг був просякнутий кров’ю.

Наступного ранку в працетерапії говорили лише про одне — про самогубство Попа Мессінґера.

— Як же його ховатимуть? — хвилювався Ленні.

— Він наклав на себе руки, бо вважав, що він усім байдужий — казав, що попереду на нього не чекає нічого хорошого, — роздумував уголос аллен.

— Було б добре, аби на похороні грала музика. Як думаєш, у нього гратиме музика?

— Його просто опустять у загальну могилу та й усе. У нього немає рідних. Нікому домовлятися про музику.

— Я б хотів бути на його похороні.

— Навіть і не сподівайся, — урвав його Зак.

— На похованнях буває різна музика — залежно від того, що найбільше любив небіжчик.

— А хтось знає, яку музику любив Поп?

аллен задумався.

— Я знаю, який звук він любив, — він простяг руку й клацнув вимикачем стрічкової пилки. Машина смикнулася й загула у високій ноті.

Зак увімкнув шліфувальний станок. Інші пацієнти один за одним увімкнули всі чотирнадцять машин, вшановуючи пам’ять Мессінґера. Уся майстерня гула так, що здригалася підлога.

(3)

Ленні потай сказав аллену, що перед переведенням назад у в’язницю він хотів би ще дещо зробити.

— Я позбавлюся «Барбекю на колесах».

– І як же ти це зробиш?

— Ти ж добре розумієшся в електриці. Ти мені й скажи, як це зробити.

— Раніше розумівся. Тепер ні, — відповів аллен. Він згадав, що томмі сердився на себе через те, що не зміг уникнути шокотерапії в «Барбекю», і відтоді уникає всього електричного. аллен визирнув у вікно й подивився на припаркований унизу впритул до стіни фургон.

— Позбавитися його звичайними способами неможливо, — заговорив Зак. — Вони все добре організували. Варто комусь поскаржитися — вони відганяють фургон подалі, як тільки починається розслідування. І все: немає фургона — немає і доказів. Вони якось запхали в «Барбекю» Джоуї Мейсона — і той попросив адвоката поскаржитися федералам. Коли вони приїхали — тут уже нічого не було. Хтось із цих бугаїв відігнав машину на паркінг біля торговельного центру.

— Якщо вивести машину з ладу — вони не зможуть її відігнати, — запропонував Ленні.

— А оце я залюбки, — погодився аллен. — Може, придумаємо якийсь підпал, зробимо якийсь запальний пристрій і спустимо на мотузці з вікна?

— Не думаю, що це спрацює. Я вже давно обдумую цю ідею, але після того, як вони запхнули туди тебе, Біллі, я вирішив, що точно це зроблю. І я вже придумав, як саме.

— То, може, і нам розкажеш?

— Подивись на стіну отам, одразу за вікном, — вказав Ленні пальцем назовні. — Що ти бачиш?

— Нічого, — буркнув Зак.

— Водовідвідну трубу.

— А з чого її зроблено?

— Усі труби в старому корпусі з міді.

— А машина стоїть просто біля цієї труби! — здогадався Зак.

аллен звів брови. Може, томмі й зрозумів би, що тут до чого, аби його не підсмажили струмом. Сам він ніяк не міг утямити, до чого хилить Ленні.

— Так, уже час працівникові Арні із зоотерапії виносити сміття, — глянув він на годинник. — Скажеш, коли побачиш його, Біллі?

аллен влаштувався біля вікна й почав уважно стежити за чорним ходом. Ленні дістав дроти з контактами із шафи й одягнув гумові рукавички. Дроти він передав Заку. Потім відкрив електрощиток, через який струм надходить у майстерню, та під’єднав два дроти просто до клем.

— Виходить один з робітників Логана, — оголосив аллен. Пацієнт відчинив двері й почав викочувати сміттєбаки у двір. Закінчивши з цим, він попрямував до фургона. — Він іде до «Барбекю»!

аллен стежив, як чоловік озирнувся й зайшов за машину так, щоб його не бачили з чорного ходу. Там він підняв сорочку й почав розмотувати чорний дріт, накручений у нього навколо талії.

— Господи! Та у нього ж там «крокодильчики», якими ми підключали струм на ґрати на вході! — аллен продовжував детально коментувати все, що робив чоловік. А той швидко під’єднав один кінець до заднього бампера машини, а інший начепив на кінець мідної труби.

Ленні миттю розбив молотком вікно й схопив два кабелі, що тягнулися з електрощитка. Просунувши руки далеко крізь ґрати, він приготувався торкатися дротами до труби.

— Ану назад! Зараз жахне! — крикнув він.

Дроти замкнулися на металі. Струм миттю поширився мідними трубами — як униз до машини, так і вгору на дах. Світло моргнуло, щось загуло — уся система відчула раптову нестачу струму. Ленні смикнув дроти й упав назад у кімнату. З машини піднімався густий чорний дим.

— Чорт забирай! Дай мені вдихнути цей запах паленої гуми! — крикнув аллен. — Оце так! Усі чотири колеса розплавилися! Усередині там, мабуть, суцільний шматок розплавленого заліза!

З усіх вікон почали визирати пацієнти. Чулися радісні крики. Хтось бив вікна і видавав якийсь переможний лемент.

— Одне тільки погано, — гірко мовив аллен, вказуючи на пера, що падали з даху. — Разом з «Барбекю» ти вбив купу голубів.

Розділ 17

Останні дні Ліми

(1)

Оскільки бунту так і не було, Мері вирішила не повертатись у Афіни, хоча батьки вмовляли її продовжити навчання в університеті Огайо. Вона просто не могла поїхати звідти. Тільки не зараз — коли кожна мить з Біллі стала для неї одкровенням, справжнім щастям, яке відганяло геть її депресію. Вона вирішила лишитися в Лімі, аж поки Біллі не переведуть в інше місце. А потім поїхати туди, де буде він. Мері вирішила лишатися поруч, поки має змогу йому допомогти. Вона ніколи не говорила про свої почуття як про кохання, ні — не наважувалася дати цим почуттям назву.

Щоденник Мері. Вівторок, 7 жовтня

— Запиши, — сказав аллен, — ми віддали йому його хліб, але він намок.

– І що це має означати? Окрім біблійної алюзії?

— Ми зробили новий хрест для каплички — із сосни і червоного дерева. Набагато кращий за той, що вкрали, коли потребували матеріалу.

П’ятниця, 10 жовтня.

Священик каже, що сталося диво — Господь подарував молитовні красивий новий хрест.

Субота, 11 жовтня

Мені зателефонував Алан Ґолдсбері і сказав, що штат Огайо виставив Біллі рахунок за лікування й госпіталізацію до Афінського центру психічного здоров’я. Вони хочуть, щоб Біллі заплатив із тих грошей, що отримує з продажу картин. Біллі попросив мене надрукувати відповідь, і ось уривок з того листа:

11 жовтня 1980 року

Шановний Алане!

Мері розповіла мені про твій телефонний дзвінок, і я вирішив написати особисто, щоб пояснити своє фінансове становище й уникнути тих непорозумінь, які наразі існують.

Насамперед я скажу ось що: чорти позамерзають у пеклі раніше, ніж я заплачу хоч копійку штату. Мене викрали з Афінського центру (апеляційному суду це абсолютно байдуже) і кинули в цю темницю без жодної психіатричної чи терапевтичної допомоги. Кинули сюди гнити. Так що я маю повне право ставитися до штату відповідно. Наразі у мене немає жодної причини «довіритися» людям, які завдали мені стільки лиха, що їх може перевершити хіба що Чалмер, і те, що вони тепер вимагають у мене гроші, — це ніщо інше, як юридично виправдане пограбування. Я не дозволю цьому статися — і мене більше не вдасться налякати постійними погрозами ув’язнення.

Мене ошукали, мені брехали, наді мною знущалися фізично й морально, з мене сміялися, на мене плювали, мені намагалися промити мізки, мені погрожували, мене взагалі не вважали людиною, мене залякували та примушували купувати собі протекцію за гроші. Також погрожували моїй родині і друзям. У березні минулого року на Мері напали.

Тож якщо ти можеш назвати хоч одну причину «довіритися» цим людям — кажи. Алане, вони завдали мені шкоди, яку вже неможливо виправити. Ніколи. Ти знаєш, як це — боятися засинати? Боятися, бо не знаєш, чи прокинешся, чи не вб’є якась частина тебе іншу частину, поки ти спиш, чи можеш ти ухвалювати навіть найпростіші рішення. Боятися, бо знаєш, що імовірність коли-небудь одужати — одна на мільйон. Хоча зараз я навіть не певен, що така імовірність взагалі є…

Алане, я втомився вести ці судові битви, яких ніколи не виграю. Боротьба проти світу виснажила мене як емоційно, так і фінансово. І тебе теж. Я думаю, що цього разу це буде востаннє. Якщо ми програємо цю битву — то програємо війну. Мене утримує остання волосинка — і вона дуже тоненька.

Біллі.

Неділя, 12 жовтня

Біллі вдалося домовитися з наглядачами про те, щоб вони не заходили в загальну кімнату. Вже чотири дні їх там немає. Зі свого боку він пообіцяв їм мовчати про хабарі й інші протизаконні вчинки. Ось уже чотири дні не було ніяких доносів, покарань, обмежень і примушень сидіти нерухомо на стільцях.

Пацієнти насолоджуються своєю новою свободою. Троє почали робити вино — за рецептом Біллі, у мішечках з катетерами та всім іншим — але сам Біллі не бере в цьому участі. Він попросив мене наступного разу принести шахи — хоче навчити мене грати.

Четвер, 16 жовтня

Адміністрація відділу працетерапії відбула в Колумбус, тому хлопці сьогодні не працюють. Я приїхала о 13:30, передала Біллі дошку — і він одразу почав розставляти фігурки, щоб мене навчити.

— Мене нелегко вчити, — попередила я.

— Я багато кого вчив — з моїх людей. І ми часто граємо в голові. Шахи добре тренують розумову дисципліну й допомагають зайняти чимось думки. У моєму випадку це важливо.

— Чому?

— Щоб не дозволити свідомості перетворитися на оселю диявола.

— Тільки я буду ходити повільно — мені треба все обдумати.

— Це нічого — я люблю довгі партії.

Я не квапилася й уважно роздумувала над кожним ходом.

— Ну що? Подумала? — він швидко почав нервувати.

— Ти ж сказав, що любиш довгі партії.

— Люблю. Але довгі — це година чи дві максимум.

– І це ти називаєш довгими партіями?

Я сорок п’ять хвилин думала над моїм п’ятим ходом і зрештою вирішила не ходити — на випадок, якщо фігури мені знадобляться для захисту від атаки Біллі.

— Ну?

— Я не хочу ходити.

— Це ж як?

— Ну, мені не треба нікуди ходити.

— Але за правилами ти маєш ходити, — наполягав він.

— Ніхто не може примусити мене робити те, чого я не хочу. А я не хочу рухати фігури.

Він розсміявся так, що з очей покотилися сльози. О 16:45 він не витерпів і почав грати за обидві сторони. На кожен рух йому вистачало і двох хвилин. Граючи то за білих, то за чорних, він ще й встигав відпускати уїдливі коментарі на адресу свого суперника на той момент.

Мабуть, він так само грає у себе в голові.

Через якийсь час він знов дозволив мені ходити, але коли я почала роздумувати над другим ходом, він не витримав і поклав свого короля.

— Усе, ти виграла. Я капітулюю.

— Я так і знала. Треба просто дочекатися, поки ти програєш.

Він щось буркнув, але я не розчула.

— Ось що хочу тебе попросити. Зателефонуй, будь ласка, Ґолдсбері й попроси його з’ясувати, коли мене повезуть в округ Франклін [на слухання] і хто саме. Я маю підготувати дітей до того, що вони можуть прокинутись у в’язниці у Франкліні — щоб вони не злякалися й не наробили дурниць.

Понеділок, 22 жовтня

Я обдумала поведінку Біллі протягом останніх двох тижнів і дійшла висновку, що він намагається впоратися з напругою від довгого очікування завдяки розпаду на окремі множинні особистості. Наприклад, сьогодні здебільшого був Біллі-М, який час від часу втрачав когось зі своїх компаньйонів. А потім раптом з’явився Учитель, якому на зміну прийшов хлопчисько Біллі, пізніше його змінив аллен, впевнений у тому, що його відправляють у Афіни. Потім вийшов розгублений Біллі, який ледь міг думати.

Коли знов з’явився Учитель, мені стало цікаво, як це — розпадатися, а потім зливатися в одне.

— Приблизно так, як нарешті вийти з автобуса, у якому ти проїхав 75 миль[34] разом з купою набридливих туристів.

— Тоді навіщо ж ти це робиш? Чому не лишишся злитим?

— Вилікувати синдром множинної особистості неможливо. Було б краще, аби лікарі вчили, як жити, маючи багато особистостей.

— Схоже на капітуляцію. Виходить, ти приймаєш неідеальний стан?

— Хтось бачить бородавку, а хтось — величезний коричневий діамант.

— Ніколи так на це не дивилася раніше.

— Якщо забрати в людини старанно створений механізм захисту, вона лишається вразливою, а ще — пригніченою, бо ніяк не може збагнути, як же тепер жити. Лікарям варто не забирати той захист, що дають множинні особистості, а пропонувати інший, більш ефективний механізм. Простіший. На жаль, зараз це, мабуть, неможливо, тому синдром множинної особистості й неможливо вилікувати.

— Доволі песимістично, — зауважила я.

— Не обов’язково. Скажімо так: якщо колись людина зі СМО і вилікується, то їй доведеться робити це самостійно.

Сьогодні ввечері я подзвонила Ґолдсбері. Він ще не знає, коли саме Біллі має приїхати в суд. Помічник прокурора Белінкі не зможе представляти справу Біллі в суді, тому доведеться працювати з тим, хто буде. Ще він сказав, що Белінкі дещо дізнався від Департаменту психічного здоров’я: вони ще не вирішили, куди саме відправити Біллі, якщо суддя погодиться на переведення. Белінкі думає, що це може бути Центральна психіатрична лікарня Огайо в Колумбусі або навіть новий Центр судової медицини в Дейтоні.

Сьогодні мене дійсно нервувало те, що «Біллі» ніколи не каже, хто він є. Мене непокоїть, що якщо Біллі раптом помре, я так ніколи й не дізнаюся, з ким саме я найчастіше говорила й проводила час. Я намагаюся пояснити йому, наскільки мені важливо це знати, але він не хоче казати.

Я намагаюся не набридати й не дратувати його цим, але для мене це дуже важливо, а він мене не розуміє…

Я спитала Біллі, чи є, на його думку, у житті якийсь сенс. Він відповів: «Ні. Люди — це лише біологічна зараза». Він колись почув цю фразу від мене, а я почула її в серіалі «Зоряний шлях». Однак він вважає, що люди зобов’язані пізнати якомога більше й передати знання своїм нащадкам. Найголовніше питання, на яке він і сам шукає відповідь, це: «Навіщо я тут? Навіщо ми тут?» Нам треба спробувати встановити контакт з іншими розумними істотами й ділитися з ними знаннями. Можливо, якийсь інший вид от-от матиме відповідь на головне питання, і єдине, чого йому бракує — це знання людей. Крім того, якщо люди зроблять нашу планету непридатною для життя, людство має знайти спосіб переміститися на іншу й продовжувати накопичувати знання. Я спитала, чи варті знання всіх тих страждань, що випадають на долю людей, і він визнав, що ні, але ми зобов’язані продовжувати.

Думаю, його філософія більш розсудлива, ніж моя.

П’ятниця, 31 жовтня 1980 року

На початку тижня злиття Біллі було більш повним — десь таким, як у вересні. Але настрій у нього поганий. Сказав, що сьогодні вранці хлопці з працетерапії довго згадували війну, що так і не розпочалася. Біллі дуже переживає через те, що він вчив людей убивати, але якимось чином він розумів, що так було правильно.

Неділя, 2 листопада

О 8:30 ранку Біллі зателефонував мені й розповів, що коли повернувся у свою кімнату, побачив, як наглядачі пакують його речі. Йому пояснили, що в понеділок вранці його відвезуть у Франклінську в’язницю [де він перебуватиме до слухання]. Усі його речі зберігатимуться в приймальному відділенні, аж поки не стане ясно, переведуть його кудись чи ж повернуть назад у клініку. Він попросив мене повідомити про це всім, а також приїхати завтра за деякими його речами. Я помітила, що він нервує — і він пояснив, що, оскільки не повністю злитий, його непокоїть, як відреагують інші, коли раптом прокинуться за ґратами й не знатимуть, що це лише на кілька днів.

Понеділок, 3 листопада

КАТАСТРОФА!

Департамент психічного здоров’я вирішив відправити Біллі в Центр судової медицини в Дейтоні. Цей заклад відкрили минулого травня на заміну Лімі, і відтоді про нього ходять жахливі чутки. Вочевидь, вони вирішили, що обвинувач Джеймс О’Ґрейді не буде заперечувати проти Дейтона, і вони легко переведуть туди Біллі. Крім того, оскільки це заклади одного підпорядкування, для переведення пацієнта не потрібне слухання.

Сталося все так: я приїхала о 13:00 і дізналася, що вранці, коли Біллі, одягнений у костюм, вже готовий був їхати у в’язницю в супроводі поліції, прийшов Габбард і оголосив: «Мілліган нікуди не поїде». Біллі спитав, у чім річ, і персонал клініки неохоче визнав, що Біллі рекомендували перевести у Дейтон.

О 13:00 він вийшов до мене абсолютно спокійний, але пульс у нього був 132, а руки тремтіли. Я думаю, що це була якась інша, абсолютно нова для мене особистість, тому я назвала її М. Він був переконаний, що це кінець. Сказав, що не сердиться на доктора Лінднера за цю зраду — скоріше, сердиться на себе за те, що повірив йому. Хоча взагалі-то це не М довірився Лінднеру, а двоє інших. От рейджен, наприклад, абсолютно не довіряв і хотів всадити йому ножа в спину. Біллі попросив мене передати Ґолдсбері, щоб той негайно залишив усі спроби відправити його на слухання.

— Ми вирішили піти. Одностайно, — повідомив він.

Він мав на увазі, що всі вони вирішили заснути. Я сказала, що він квапиться з висновками, що ще навіть неясно, чи справді скасували слухання, що він ризикує знищити себе, поховавши надію на все хороше, що ще лишилося. Але все марно. Він ухвалив рішення та не збирався від нього відступати.

Від думки, що я можу втратити Біллі назавжди, мене охопили страшенні муки й депресія. Я постійно плакала. Пробувала дивитися телевізор, але не могла сконцентруватися на екрані. Мені хотілося до людей, хотілося, щоб хоч хтось був поруч, але в мене нікого не було.

Наступного дня замість М прийшов звичайний Біллі. Він потер долонями обличчя — жест, який, як я вже знаю, допомагає йому позбутися тривоги. На його обличчі були неймовірні страждання. Видно було, що він з усіх сил намагається контролювати свої почуття й утримувати сцену, щоб завершити всі справи.

— У мене лишилося мало часу. Я вже маю йти.

Я зрозуміла, що мова не про реальний час: вочевидь, у нього всередині відбувалося щось, що він не міг контролювати.

— Сподіваюся, я ніколи не побачу Дейтон, — додав він.

— Побачиш. Навіть якщо підеш, — відповіла я.

Він похитав головою.

— Навіть якщо ти не на сцені, ти все одно думаєш. Але якщо ти спиш — це як смерть. Я не знаю, що відбувається з тілом, коли ми спимо, але не думаю, що воно може довго прожити у такому стані.

Можливо, він думав про те, що хтось може прокинутись і накласти на себе руки.

— Я не хочу, щоб ти приходила, — продовжував він, дивлячись мені просто в очі. — Я не хочу, щоб ти бачила мене овочем.

Він узяв мої долоні і стис їх своїми руками, наче ми бачилися востаннє.

— Я люблю тебе. І не можу взяти із собою в пекло.

— Господи! Тобі буде боляче?

— Ні… Усі ми просто ляжемо спати. Але тобі буде боляче на мене дивитись у такому стані. Ти маєш почати нове життя. Я не можу дозволити тобі поїхати у в’язницю зі мною.

— Але я ж можу допомогти. Я можу передавати послання Дену. Передавати записки. Переказувати щось.

Він похитав головою.

— Але мені ж ще рано їхати. Ми навіть не знаємо, коли тебе переведуть, — не здавалася я.

— Ні, ми маємо покласти цьому край просто зараз.

Я ледь стримувала сльози, що були готові от-от покотитися з очей.

— Я думала, ми все життя будемо разом.

— Я теж так вважав. Але тепер це неможливо. Не думай, що мені було погано з тобою — ні. Найбільше я хотів би бути разом з тобою.

У мене серце розривалося від думки про те, що треба його покинути. Але він хотів саме цього, хоча й сам неймовірно страждав через своє рішення. Якщо я приходитиму — йому стане тільки ще гірше від усвідомлення того, що його стан мене пригнічує. Звісно ж, я розуміла: рано чи пізно нам доведеться попрощатися. Біллі ненавидів прощання. А я хотіла, щоб усе минуло гідно. Я не хотіла, щоб його тягли в кімнату для відвідувачів, коли моя присутність тільки принижуватиме його. Я знала, що маю поступитися, але намагалася хоча б на хвилину чи дві відкласти наше розставання. Нам так багато було чого сказати одне одному — і життя б не вистачило. І так мало було сказано…

Він заплакав. Я вперше бачила, як він плаче. Мене засмутило те, що я не плачу, і я сказала:

— Я б, мабуть, теж плакала — просто до мене ще не дійшло, що відбувається.

— Бережи себе, — сказав він.

— Аби тільки й ти міг себе берегти. Спи спокійно.

Перед тим як вийти, я кинула останній погляд на кімнату — я була впевнена, що більше ніколи її не побачу. Він стояв перед постом охорони й чекав, поки його перевірять металодетектором. На годиннику було рівно 16:00.

За нашу зустріч у мені накопичилось стільки страждань, що було враження, наче я просто вибухну. Я повернулася у свою кімнату, але клаустрофобна замкненість тієї коробки давила на мене. Хотілось бути поруч з людьми — не розмовляти, а хоча б просто сидіти поряд. Я спустилась у хол готелю, де сіла писати щоденник. Люди навколо дивилися телевізор. Тут я розплакалась: я забула сказати, що кохаю його…

Частина 2

Загадка

Розділ 18

Дейтонський центр

(1)

Будівля нового Центру судової медицини в Дейтоні була величною. Вона взагалі мало нагадувала установу з максимальним рівнем безпеки — швидше звичайний багатоквартирний будинок, призначення якого видавав паркан у двадцять футів[35] заввишки з двома рядами колючого дроту. Добре, що хоч без башт зі стрілками в кутках.

Охоронці з Ліми попередили своїх колег з Дейтона, що перші їхні п’ятеро в’язнів — пацієнти з Ліми, включаючи Міллігана, — були небезпечними психопатами, здатними на вбивство без причини. Попри це директор центру, молодий Алан Вогель, чітко дав зрозуміти своїм керівникам з Департаменту психічного здоров’я, що збирається створити тут гуманістичний заклад. Персонал центру ще проходив стажування, і Вогель поквапився оголосити всім, що атмосфера у Дейтоні відрізнятиметься від тієї, яка була в Лімі: кожен пацієнт матиме право підійти до столу наглядача чи охоронця й поставити питання — на яке вони повинні ввічливо відповісти.

Перед прибуттям пацієнтів з Ліми зібрали першу терапевтичну команду: шкільний учитель, психолог, молодий соціальний працівник і медбрат. Вони мали з’ясувати, чим би хотіли займатися пацієнти в рамках терапевтичної програми і переконати в тому, що їхні побажання тут справді всіх цікавлять. Вогель особливо наголосив на тому, що головна мета закладу — терапія, а охорона тут — лише необхідність, і їй не варто приділяти надто багато уваги.

Колеги Вогеля сміялися йому в спину.

Мілліган і ще четверо чоловіків стали першими пацієнтами-в’язнями нового закладу. Біллі зайшов у двері другим. Мері так благала його подивитися на це нове місце на власні очі й не вірити чуткам, що він все ж таки вирішив відстрочити радикальні дії. Якщо справді виявиться, що в Дейтоні так само погано, як у Лімі, — можливість піти в кімнату смерті у нього завжди є.

томмі моргнув і прокинувся — і сам здивувався з того, що взагалі прокинувся. Вочевидь, щось відстрочили, а йоговикликали перевірити систему безпеки нового місця. Офіцери в новеньких формах — білі сорочки, нашивки, значки, чорні штани (просто як у поліцейських Колумбуса) — зняли з нього кайданки, як тільки він зайшов. Йому також дозволили лишити свій одяг, але решту речей забрали на огляд, під час якого мали вирішити, що саме можна відкласти.

Його привели в одну з кімнат відділення «Б»: площею вісім на десять футів[36], з раковиною, туалетом і шафою. На ліжку — сталевому листі з тонесеньким матрацом, схожим на аркуш паперу (і це вже розкіш, як для тюрми), — чекала постіль і туалетні приладдя для нового жителя. Він постелив простирадла. Стало якось моторошно.

Вікна у формі літери «L» піднімалися вздовж стіни й тяглися під стелею. томмі уважно оглянув куленепробивне скло — до такого і ґрати ставити не треба. Розбити чи вибити скло не вдасться. Потім він звернув увагу на ущільнення навколо скла: як тільки він його витяг, товстенне надійне скло просто випало йому в руки. Попри неймовірну втому томмі розсміявся й швидко повернув скло на місце. Якийсь справді хворий пацієнт може серйозно травмуватися, якщо вирішить так тікати.

Він вийшов з кімнати у загальну залу. Тут наглядачі спостерігали за пацієнтами зі своїх боксів. Іноді сюди заходив хтось з персоналу, знайомився з пацієнтами й намагався переконати їх, що тут не так, як у Лімі. У дечому це була правда: тут було чисто, усюди панував порядок. Але пункт медсестер, забраний армованим склом, через яке навіть звуки не проходили, одним своїм видом пригнічував будь-кого. Доводилося говорити через мікрофон. Усюди були камери, постійне тихе дзижчання яких посилювало параною.

Наступного дня привезли ще кількох пацієнтів, серед яких був і розумний молодий чоловік на ім’я Дон Бартлі. томмі відразу відчув, що вони зможуть знайти спільну мову і створити команду.

А тут не так вже й погано.

За кілька днів по тому пацієнтам дозволили влаштувати загальну зустріч, на якій вони могли б обговорити свої проблеми — наприклад, нестачу цукру чи відсутність кавоварки. аллена бісили такі мізерні скарги. Добре, що взагалі є кава! У Лімі у відділенні кави не було.

До зборів долучилися наглядачі й запитали, як можна було б покращити умови для пацієнтів. аллен і ще четверо його знайомих одразу запропонувати зоотерапію, столярну майстерню, художню терапію й майстерню кераміки. Представники адміністрації пообіцяли все це влаштувати, і аллен з вдячністю згадав Мері, яка радила не ставитися до Дейтона упереджено. Вочевидь, вони тут дійсно намагаються зробити гідну установу.

Як тільки аллен призвичаївся до нового місця, зателефонувала Дороті, мати Біллі, та повідомила, що планує приїхати провідати його.

— Мері питала, чи можна їй приїхати разом зі мною, — переказала Дороті прохання дівчини.

— Ми вже попрощалися, — знизав плечима аллен.

— Вона каже, що хоче переїхати в Дейтон, щоб бути ближче до тебе.

— Думаю, не варто. Їй не треба зв’язувати своє життя зі мною.

— Ти маєш сказати їй це особисто. Можна, вона приїде зі мною?

У аллена не вистачило духу відмовити.

Щоденник Мері. Неділя, 23 листопада 1980 року

Через чотири дні після переведення в Дейтон ми з мамою Біллі поїхали його провідати в новому місці. Дісталися ми туди о 13:00 і пробули до 15:30. Знайти нову будівлю було нелегко, бо корпус нового центру ховається за старими будівлями Державної лікарні Дейтона, у великому яру за височенним парканом, який перекриває увесь краєвид. Тут із вікон, мабуть, лише паркан і видно — у Лімі хоча б газони були навколо.

Вхід лійкою сходиться до невеличких дверей — це відразу якось пригнічує, бо зрозуміло, що відвідувачам тут не раді. У кімнату для відвідувачів Біллі увійшов крізь інші двері. На вигляд він здавався дуже засмученим. Дороті спитала, чи дають йому ліки — він відповів, що ні. Його історію хвороби з Ліми не передали сюди, тож вони про нього нічого не знали й не могли продовжити давати йому «Елавіл»[37], який він приймав у клініці.

Згодом його настрій покращився. На ньому був той самий одяг, що й минулого вівторка — він тоді віддав мені увесь свій інший одяг, і сьогодні я йому його привезла. Біллі сказав, що окрім цього в нього тут нічого немає, бо ніякої уніформи йому не видали. Ще сказав, що від самого приїзду він «тільки те й робив, що сидів у кімнаті». Опалення в корпусі не було, і Біллі поскаржився на холодну підлогу й попросив наступного разу привезти йому килимок.

Хтось з персоналу сказав Біллі, що адміністрація не вірить у його СМО — і взагалі не вірить в існування цього синдрому.

Це дуже засмутило його. Матері Біллі директор центру сказав, що вони планують ставитися до нього як до однієї особистості — тобто приписувати всі його дії одній людині й лікувати його як одну людину. Вони тут просто не знають, як працювати із цим синдромом.

— Мама сказала, що ти хочеш переїхати в Дейтон, — сказав він.

— А ти хочеш, щоб я переїхала? — спитала я.

— Роби так, як сама хочеш.

Мені здалося, він хотів, щоб я приїхала. Пізніше він схвильовано спитав, коли я знов прийду, але намагався не тиснути на мене, як тоді на початку вересня. Мабуть, він боявся того, що просить мене добровільно зачинити себе у в’язниці чи зруйнувати власне життя заради нього…

Якщо він хоче, то я переїду в Дейтон.

Йому здається, що персонал з Ліми щось розповів про нього, бо священик у центрі відвів його в молитовню, показав на хрест і кафедру і попередив: «Оце має лишатися тут і тільки тут!» Мабуть, Ленні видав їх — бо тепер Біллі більше немає в Лімі, і йому це не зашкодить. Біллі лише шкода, що священик у Лімі тепер знає про не таке вже й чудесне повернення хреста і кафедри в його молитовні.

(2)

Протягом перших двох тижнів настрій аллена постійно змінювався: у нього то з’являлася надія, що в Дейтоні буде краще, ніж у Лімі, то охоплював страх плекати даремні сподівання. У перший день Міллігану пообіцяли, що знов дозволять малювати, але минуло кілька тижнів, а в кімнаті художньої терапії й досі були лише кольорові олівці і папір.

— То що, на вашу думку, я маю тут робити? — спитав він наглядача.

— Сидіти і малювати.

Це призвело до чергового нападу депресії, і під час наступної зустрічі з Мері він сказав їй повертатися до навчання, закінчувати університет і ніколи про нього не згадувати. Тут лише на перший погляд було краще, ніж у Лімі.

До кінця листопада кількість пацієнтів у Дейтоні збільшилася до 23. Їжа стала жахливою: холодне картопляне пюре без солі й перцю зі зморщеним шматочком ковбаси та сухий горох, що катався від одного краю підноса до іншого з гучним гуркотом. Навіть у Лімі годували краще!

Погіршення умов викликало відчай, який швидко перетворився на гнів. Пацієнти почали протестувати, а адміністрація їх ігнорувала. аллен говорив усім, що добитися свого можна лише гуртом.

— Я пропоную написати їм лист. Попередимо, що розпочинаємо голодний страйк, і повідомимо про це ЗМІ і всіх, кого тільки зможемо. Ви мене не знаєте, але повірте: я забезпечу нам увагу журналістів.

аллен передав повідомлення, і 10 грудня 1980 року в газеті Колумбуса «Сітізен-Джорнал» вийшла стаття:

МІЛЛІГАН ЗАСУДЖУЄ УМОВИ УТРИМАННЯ Й ОГОЛОШУЄ В ДЕЙТОНІ ГОЛОДНИЙ СТРАЙК

Автор: Дуглас Бренстеттер

У вівторок кілька пацієнтів Дейтонського центру судової медицини оголосили голодування у знак протесту проти «недостойних», як каже В. Мілліган, умов утримання.

Директор центру Алан Вогель повідомляє, що він уже відправив у відділення омбудсмена, який має вислухати скарги пацієнтів. Він не заперечує, що ці скарги «можуть бути виправданими».

Після того як історія про страйк потрапила у випуск новин на телебаченні, Вогель прийшов особисто перевірити умови життя пацієнтів у відділенні.

— Вогелю, зрозумійте, ми ж не дýрні, — сказав йому аллен. — Викиньте з голови увесь цей в’язничний мотлох — побачте в нас людей! Нам слід сісти і спокійно поговорити. Ви і ваш персонал ніколи б так не ставилися до справжніх зеків, бо вони вже різали б вам горлянки у коридорах. Майте на увазі: якщо наступного разу на обід не буде їжі, яку може їсти людська істота, ми розмажемо те лайно по їдальні тонким шаром — щоб наглядачі мали бодай якусь роботу. Дедалі голодніші ми ставатимемо, дедалі складніше з нами буде.

Наступного ранку подали гарячий сніданок на спеціальних тацях з кришками. аллен відкликав страйк.

Вогель спробував говорити з Мілліганом як зі спікером.

— Я дбаю насамперед про те, щоб ви проходили терапію, а не відбували ув’язнення. Терапевтична команда в пріоритеті — саме їхні накази виконують охоронці. Чи можемо ми знайти якийсь неконфліктний шлях співпраці?

— Пацієнтам треба чимось займатися, — відповів аллен. — У вашого бібліотекаря є аж два асистенти й зовсім немає книжок — лише купка журналів «Нешенел Джеогрефік». Стимулюйте їх. Вони ж усі на пігулках — не чекайте від них ініціативи. Якщо постійно будити сплячого ведмедя — рано чи пізно він вас укусить.

кевін відреагував менш дипломатично:

— Та пішов ти в сраку, чуваче! Тримайся від мене подалі! Ти сам вигадуєш свої тупі правила — то сам і грай у свою тупу гру! Але знай, що ми видамо тобі на горіхи!

томмі хотів знати, чому тут немає зоотерапії:

— В описі лікарні написано, що тут є зоотерапія. Тобто платники податків виділяють на це гроші. То чому ж її тут немає?

Наступного понеділка один із охоронців приніс золоту рибку в пакеті й жбурнув її під ноги Біллі:

— Ось твоя зоотерапія, Міллігане, тож стули свою пельку. Це ледь не спровокувало негайний бунт.

Наступного дня охорона оголосила, що відтепер усіх пацієнтів зачинять у кімнатах, де вони й проводитимуть більшу частину дня. кевін поквапився в кімнату Дона Бартлі — штовхнув двері, але вони відчинилися лише на кілька дюймів. Здивований, він зазирнув у віконце й побачив Бартлі на ліжку — той показував йому середній палець. Двері зсередини були підперті столом.

Зрештою Дон таки дозволив йому увійти, і тут кевін зрозумів, що архітектори будівлі припустилися величезної помилки: усі двері, крім приймального покою, відчинялися всередину! Ну як же можна бути такими телепнями?! Таким чином, якщо пацієнт не хоче, щоб хтось увійшов — йому достатньо пересунути металеве ліжко під певним кутом. Усе, він надійно забарикадований! Охороні доведеться шукати спосіб зламати залізне ліжко, щоб увійти. Дон Бартлі першим до цього додумався і вже був готовий засунути двері ліжком і оголосити протест проти нового правила Гаррісона, але кевін його відмовив.

— Ще зарано для цього ходу. Це наш козир, і він може нам знадобитися, коли в нас виникнуть проблеми з охороною. Або якщо ми розпочнемо бунт — теж зможемо просто зачинитись у кімнатах. Господи, друже, та це ж просто фантастика! Ці дурні зробили нам двері, щоб тримати нас усередині — але не врахували, що ми так само зможемо тримати їх ззовні!

— Але що ж робити з цим новим правилом сидіння в кімнатах?

— У мене є одна ідея…

кевін передав усім, щоб наступного ранку, як ітимуть на сніданок, брали з собою простирадла й подушки і лягали під дверима. Це спантеличить Вогеля, але охорона нічого не зможе з цим удіяти. Зрештою це доведе всім, що насправді тут керують охоронці, а не лікарі.

За три дні Вогель розпорядився припинити зачиняти двері.

Щоденник Мері. 18 січня 1981 року. Візит письменника

Біллі сказав, що Моріц (керівник Департаменту психічного здоров’я) подав у відставку, і відразу прокоментував: «Треба добитися, щоб і наступного звільнили». Він вважає, що найкраще було б, якби цю посаду обіймала жінка.

У газетах пишуть, що Лінднера взяли під цілодобову поліцейську охорону, бо Арні Логан (він на той момент і досі був у Лімі) найняв кілера. З’ясувалося, що причиною стала обіцянка Лінднера відправити Арні у звичайну лікарню, хай там що вирішить Моріц. На суді ж у своїх свідченнях Лінднер сказав, що Арні вкрай небезпечний пацієнт і має перебувати в установі з максимальним рівнем безпеки протягом усього життя.

27 січня 1981 року Алан Ґолдсбері подав клопотання, у якому попросив суддю Флаверза призначити слухання справи Міллігана на початку лютого. Під час цього судового засідання мало вирішитися питання щодо того, щоб кожні 90 днів Мілліган проходив закриту комісію — згідно зі старим законом. Ґолдсбері вважав, що застосування нового закону № 297 (так званого «закону Міллігана» або ж «закону „Колумбус Диспетч“») у цьому випадку може мати зворотню силу, а це суперечить конституції.

Однак на суддю Флаверза тисли ЗМІ та політики, які й досі звинувачували його у визнанні Міллігана «невинним через психічну хворобу». Він постановив, що справа Міллігана підпадає під новий закон, тож Біллі доведеться чекати 180 днів до наступного засідання комісії — 4 квітня 1981 року, — яке проходитиме в присутності журналістів і громадськості.

Протягом кількох місяців підготовки до комісії Ґолдсбері збирав афідевіти, звіти, свідчення та правові аргументи, які б могли довести, що Біллі Мілліган не становить небезпеки для себе чи людей навколо і що його, відповідно до вимог закону, треба перевести до установи з меншими обмеженнями для проведення лікування.

Серед цих документів був звіт штатного психіатра в Дейтоні, доктора С. М. Семі, від 24 березня 1981 року: «Рекомендації: …немає необхідності надалі утримувати його [Міллігана] в установі з максимальним ступенем безпеки. Він також не схильний до втечі. Ми рекомендуємо перевести його у Афінський центр психічного здоров’я на лікування під керівництвом доктора Девіда Кола. Альтернативна пропозиція: продовження терапії у доктора Корнелії Вілбур у клініці Лексингтона, штат Кентуккі…»

томмі помітив, що Мері має дуже стомлений вигляд. Йому подобалося, що вона приходить кожного дня, але, вочевидь, така рутина нелегко їй давалася. Вона ставала все більш блідою та змарнілою. А ще Мері сказала, що знов почала приймати антидепресанти — і цей факт не давав йому спокою.

— Ну все, пан або пропав, — сказав томмі письменнику. — Я готовий на що завгодно, аби покласти цьому край. От-от щось станеться. Я або втечу і мене вб’ють, коли перелазитиму через паркан, або я спалю це місце до попелища. Мене охоплює відчай. Мері має поїхати з Дейтона — я не хочу, щоб їй довелося забирати моє тіло.

Незважаючи на її протести, аргументи і вмовляння, кілька людей просили Мері не губити своє майбутнє і не зв’язувати життя з Біллі. Зрештою стало неможливо зносити тиск кількох людей одразу, і вона зі сльозами на очах підкорилася проханню Біллі. У середу, 25 березня 1981 року, вона прийшла востаннє.

Більше вони не бачилися.

(3)

Наступного ранку доктор Девід Кол прибув у Колумбус для надання свідчень, які слугуватимуть доказами під час наступної комісії Біллі, що мала відбутися вже за два тижні. Помічник Ґолдсбері розпитав доктора про його досвід роботи в психіатрії та знання у сфері роботи зі СМО, після чого помічник прокурора Томас Біл почав перехресний допит.

— Як може Дейтонський центр поставити відповідний діагноз і почати лікування, якщо він (Мілліган) відмовляється від лікування? — запитав Біл.

— Можливо, він їм не довіряє, — припустив доктор Кол. — Він не впевнений, як саме вони використають отриману інформацію. Можливо, він не довіряє їхнім висновкам. Я стикався з таким і за більш сприятливих умов, аніж колючий дріт і двадцятифутовий паркан навколо — ви вже вибачте мені за таке ставлення.

Низенький товстенький психіатр кинув на обвинувача гострий погляд.

— Треба визначитися, як сприймати людину: як пацієнта чи як в’язня. Для мене все однозначно: він — пацієнт. А в центрі з усією цією охороною й камерами… Мене всього обшукали, коли я прийшов до пацієнта… Навіть їхнього штатного лікаря обшукали та змусили проходити крізь рамки металодетекторів! Це зовсім не відповідає тому, що називають терапевтичним середовищем… Я навіть запитав: «Доктор Семі, а якщо вам доведеться десять разів у день тут проходити — вас що, десять разів обшукуватимуть?» А він відповів так, наче я спитав щось дивне: «Так, звісно». У мене самого було відчуття, наче я зустрівся із чимось дивним — з чудернацькими умовами психіатричного лікування. Крім того, у клініці панує якийсь безлад — люди ніяк не можуть розібрати, хто і що має робити.

Біл запитав, чи можна сказати, що через СМО протягом останніх п’яти-шести-семи років Мілліган став дуже жорстокою і агресивною людиною.

— Так, у нього були періоди жорстокої та агресивної поведінки. Але якщо ви чекаєте, що я назву його жорстоким і агресивним — то ні, я такого сказати не можу. Я буду дотримуватися фактів — того, що я вважаю фактами. У Афінах його поведінка була бездоганною, аж поки не сталося кілька справді неприємних подій, які викликали в нього страх і призвели до регресу захворювання. Я бачу тут прямий причинний зв’язок. При цьому він таки виходив на вулицю — і нікому не заподіяв нічого поганого, навіть під тиском значних провокацій, з якими я вчив його впоруватися. Це була частина терапії. Бачте, психіатр має бути ще й учителем. Психіатрія — не магія, тут недостатньо сказати: «Абракадабра! Усе, ти здоровий!» Це тривалий процес. Мені так і не вдалося навчити його слідкувати за язиком. Він завжди був говіркий, завжди квапився з гострим словом — але ніколи не завдавав нікому болю, не погрожував, не крав. Йому справді ставало краще, і це тривало доволі довго.

Далі допит проводив Майкл Еванс, представник генерального прокурора Огайо:

— Чому Міллігана перевели в Державну клініку Ліми?

— Вам треба привід чи всю низку причин?

— Давайте і те, й інше.

— Стан Біллі значно покращився, і ми дозволили йому більше бувати серед людей — не забувайте, він був пацієнтом звичайної громадської клініки. Через це в газетах вийшло кілька статей — здебільшого, у місцевих виданнях (Колумбуса), але й у афінських газетах теж, — у яких журналісти разом з одним із представників влади висловлювали своє занепокоєння цим фактом. Здійнявся шум, і Біллі представили не в найкращому світлі. Під таким тиском нам довелося знов накласти на нього певні обмеження, що у свою чергу призвело до підвищення тривожності у Біллі, а з нею повернулись і симптоми — і пішло-поїхало. Якби його лишили у спокої — він уже міг би стати правомочним членом суспільства й платником податків.

— Можете розказати про його реакцію у тих стресових умовах? — попросив Еванс.

— Так, можу… Його це пригнічувало. Він перестав співпрацювати, постійно був у поганому настрої і часто повторював: «А який у цьому сенс? Я все одно ніколи звідси не вийду. Вони хочуть замкнути мене тут на все життя». Я вважаю, що в цьому випадку головну роль зіграв відділ умовно-дострокового звільнення зі своїми нескінченними погрозами та втручаннями. Вони не відповідали на наші запити й не давали чіткої інформації, згідно з якою ми могли б щось планувати. Вони просто висіли над нашими головами дамокловим мечем, і ми не знали, чого від них чекати… Ми ж ішли на все задля співпраці. Як тільки Мілліган виходив у місто — ми попереджали. Варто йому було хоча б на квартал відійти від клініки у «Мак-Дональдз» — ми повідомляли про місце й час поліцію, шерифа, відділ УДЗ. Також повідомляли, з ким він іде та всі деталі… Пізніше ми стали дозволяти йому виходити надовго, аде все одно щоразу повідомляли про це. Ми чесно виконували свою частину домовленості — усе заради безпеки людей. Але постійний тиск з їхнього боку переконав Біллі, що вони тільки того й прагнуть, щоб відправити його у в’язницю. Він казав: «Якщо я повернусь у в’язницю — я помру. Мене там уб’ють». Ви тільки на хвилиночку уявіть, як це — жити під таким тиском? А тим паче, коли людина емоційно й без того нездорова.

(4)

У суді 4 квітня першим сюрпризом став лист, який дістав помічник прокурора Томас Біл. Це був надрукований на машинці лист від Біллі Міллігана Арні Логану, у якому йшла мова про те, що Логан найняв кілера для вбивства доктора Льюїса Лінднера. Біл зачитав лист під протокол. Він був датований 18 січня 1981 року (того ж дня Мері у своєму щоденнику писала про кілера).

Любий Арні! [Логан]

Я прочитав про твоє рішення прибрати Лінднера, і я готовий побитися об заклад на 25 тисяч доларів, що знаю, кого ти найняв. Якщо я правий, то вся поліція США не зможе його спинити. Визнаю, що виконавця ти обрав неперевершено, але тактика в тебе хибна.

Ти маєш розуміти: той факт, що ти найняв убивцю, спрацює як доказ твоєї антисоціальної поведінки, і це тільки розтягне твоє справу. Не думаю, що знайдеться багато лікарів, які погодяться з тобою працювати, знаючи, що за неправильне слово їм можуть найняти кілера. Ти про це не думав? Хоча якщо ти дійсно вважаєш, що шкоду, яку заподіяв тобі Лінднер, вже не виправити й ти все одно проведеш решту життя за ґратами — тоді я цілком тебе підтримую.

Переказуй мої вітання Сфінксу — камінь упав на мох.

Щиро твій,

[підпис] Мілліган.

Цей лист став доказом обвинувачення: Мілліган постав антисоціальною й небезпечною особою, яку треба утримувати в установі з максимальним ступенем безпеки, а не повертати у Афіни.

Другим сюрпризом стало звернення Міллігана, який попросив права особисто давати свідчення. Молодий худорлявий колега Ґолдсбері — Стівен Томпсон — попросив свого клієнта назвати своє ім’я.

— томмі, — відповів той.

Усі присутні в залі суду здивовано скрикнули.

— Ви не Біллі Мілліган? — перепитав Томпсон.

— Ні. І ніколи ним не був.

Відповідаючи на питання щодо листа, томмі пояснив, що його написав аллен. Він почув, що Арні планують теж перевести у Дейтон, і вирішив «підлеститися» до нього, бо боявся цього чоловіка.

— Він замовив Лінднера — абсолютно ідіотська ідея. Але я ж не міг назвати його ідіотом — я не хотів, щоб він і на мене образився. Такій людині, як Арні, не можна вказувати, що робити. Він не з тих, хто буде слухатися наказів. Таких, як він, краще не критикувати… Звісно, вбивати людей за те, що вони свідчать про вас у суді, — дурість. От сьогодні доктор Лінднер давав свідчення проти мене — але я ж не вбиватиму його за це.

Далі його запитали, чому він відмовився від співпраці з лікарями Дейтонського центру, і томмі відповів, що боявся й не довіряв їм.

— Важко дозволити комусь залізти тобі в голову, якщо не довіряєш йому.

21 квітня 1981 року Апеляційний суд четвертого округу нарешті дійшов до оголошення рішення, згідно з яким переведення Біллі з Афін у Ліму за дозволом судді Роджера Джонса півтора року тому було визнано незаконним. Суд постановив: переведення Біллі «без попередження його особисто чи його родини, без надання пацієнту можливості бути присутнім та скористатися послугами адвоката, без свідків, з порушенням його права на повноцінне судове засідання …було серйозним порушенням громадянських прав пацієнта …і має бути скасованим. Пацієнт повинен повернутися туди, де перебував до вищевказаного незаконного переведення».

Однак у цьому ж самому рішенні суд постановив відмовити у зворотному переведенні. Оскільки після переведення у Ліму Мілліган уже проходив комісію, суд «має прийняти до уваги докази, яких достатньо для визнання …того, що пацієнт через своє психічне захворювання становить небезпеку для себе й інших». Суду ніхто не повідомив, що ці «достатні докази» були надані доктором Фредеріком Мілкі, який і сам тоді визнав, що провів з Мілліганом не більше кількох годин, а на той момент за Міллігана відповідав головний лікар Льюїс Лінднер.

За шість з половиною тижнів після комісії суддя Джей Флаверз оголосив власне рішення: Мілліган має продовжити лікування у Дейтонському центрі «як в установі з найменшими обмеженнями серед інших можливих варіантів, беручи до уваги мету лікування та вимоги суспільної безпеки».

Ґолдсбері негайно подав апеляцію, але мало хто сподівався на перегляд рішення. Надто вже добре скоординованими були атаки ЗМІ та політиків. Шансів знов опинитись у звичайній лікарні найближчим часом у Біллі не лишалося.

Оскільки Мері більше не приходила, рейджен вирішив, що буде справедливо дозволити кевіну бувати на сцені частіше. Сам він майже не з’являвся: його вміння спілкуватися англійською погіршились, і він цього соромився. Пацієнти й наглядачі перестали його розуміти через сильний акцент, а необхідність повторювати сказане його нервувала. артур теж не виходив, бо в такому місці був потрібен або хтось агресивний, або шахрай — логіка тут була зайва. Дітям теж було не надто цікаво, тому на сцені чергувалися лише томмі, аллен і кевін.

(5)

За два дня після того, як Флаверз оголосив своє рішення, у відділення «Д» прийшов соціальний працівник і повідомив томмі, що йому треба підписати форму для відвідувань, якщо він хоче, щоб Танду Бартлі пропустили. кевін і гадки не мав, хто вона така і що взагалі відбувається, але оскільки відвідувачі завжди приносили смаколики, він негайно підписав форму й пішов у кімнату для відвідувачів. У кімнаті сиділа лише одна жінка. Він підійшов до столу, і вона перекинула ногу на ногу. Він пройшовся очима від литок до вигину стегна — допоки дозволяла доволі коротка сукня.

— Ти до кого? — спитав він.

— До тебе, — облизала вона губи.

Вочевидь, Танда Бартлі добре вміла користуватися своєю зовнішністю.

— Мій брат Дон багато про тебе розповідав. Твоя історія просто неймовірна. Ти не проти, якщо я частіше приходитиму, щоб поспілкуватися з тобою?

— Навіть не знаю, чи витримає моє серце, — зітхнув кевін, дивлячись у її темні очі.

Вона розсміялася.

— Я бачила тебе кілька разів, коли приходила до Дона. Тож якось я спитала його: «А хто той красивий хлопець з очима цуценяти, що загубилося?» Тоді він мені про тебе й розповів.

— А що ж саме він розповів?

— Люди припускаються помилок. Я знаю, у чому тебе звинувачують, і мене це не турбує. Можливо, тебе щось турбує? Може, я могла б чимось допомогти?

— Ти що, теж мозкоправ?

Вона похитала головою.

— То може, ти одна з тих жінок, яких збуджують злочинці, і вони думають, що зможуть їх виправити? — припустив він.

Вона знов розсміялася глибоким привабливим сміхом.

— Зовсім ні. Я просто кажу, що якщо у тебе є якісь комплекси сексуального характеру — я б могла позбавити тебе від них.

кевін гаряче закивав і поклав долоню їй на ногу:

— Ну, це вже непогано. Мабуть, більшість жінок дивляться на мене саме так. Але я попереджаю: у тебе буде багато роботи. Я тут не один.

— Дон казав. І це мене дуже збуджує.

За кілька днів у кімнату відвідувачів погукали томмі. Він зайшов і побачив Танду. Вона страшенно гнівалася, бо охоронець на вході до неї чіплявся, поки обшукував металодетектором.

— Той вилупок до мене чіплявся! Уяви тільки: облизує губи і каже: «Крихітко, може, ти кинула б того ґвалтівника Міллігана й обрала справжнього чоловіка?» Ох я до нього дістануся! Виберу день, почекаю на нього на паркінгу після роботи й почну фліртувати. А як він почне мене мацати — штрикну його ножем!

томмі подумав, що, мабуть, ніколи не зустрічав такої рішучої жінки, як пишногруда Танда з її ляльковими очима й невинним личком. Така легко може зіпсувати вечірку лише тому, що її не запросили.

— Не треба насилля, — спробував угамувати її томмі.

— Легко тобі казати, у тебе ж є способи контролювати свої емоції. Ти можеш просто взяти й піти. До речі, а що ти відчуваєш, коли просто ідеш геть у своїх думках?

томмі замислився і спробував пояснити.

— Було в тебе колись таке, що ти гуляєш у лісі і раптом відчуваєш запах чогось гнилого? Потім бачиш мертву тварину — і тебе починає нудити.

— Ні, але можу уявити.

— Так от, цілком природно, що ти відвернешся і спробуєш думати про щось інше — про морозиво, наприклад, чи про ще щось смачне, — аби тільки не відчувати того присмаку смерті й не думати більше про нього. Отак і зі мною, коли я йду — я просто блокую думки про те, що бачив. Так, щоб воно взагалі перестало існувати. А потім раз — і я вже сплю. Це наче я відділяю якусь частинку себе і десь її ховаю. Колись вона повернеться, пізніше — але людина вже втратила цілісність. Так сталося з Біллі. Він пішов, бо йому стало погано — він більше не хотів бачити чи відчувати це…

томмі від самого початку знав, що Танда використовує його та аллена з кевіном, але ніяк не міг зрозуміти, що саме їй треба. Вона була розумна, хитра й добре вміла зближатися з людьми. Він бачив, як вона майстерно маніпулювала медсестрами, яким подобався її брат. Наприклад, одну таку медсестру вона дочекалася на паркінгу та розповіла їй, що Дон має до неї почуття. За кілька тижнів ця медсестра пронесла повз охорону марихуану, яку на тому ж паркінгу передала їй Танда для свого брата.

За кілька тижнів у відділення без жодного попередження увірвався начальник охорони Гаррісон з двома своїми підлеглими. Гаррісон тримав від пахвою металеву планшетку — наче офіцер тростинку. аллен звернув увагу на те, як швидко та ритмічно вони йшли — як на параді! Таким кроком вони підійшли до кабінки наглядачів і почали щось розпитувати й переглядати медичні картки пацієнтів.

Відбувалося щось незвичне.

Гаррісон покликав медсестру Міллі Чейс і наказав негайно зібрати всіх пацієнтів у загальній кімнаті.

Вона гостро на нього подивилась і сказала:

— Наскільки мені відомо, ви не маєте права проводити обшук у відділенні без дозволу медсестер і присутності омбудсмена.

— Ми все одно тут усе обшукаємо.

Її обличчя налилося кров’ю. Вона увімкнула гучномовець і мовила:

— Увага всім пацієнтам відділення «Д». Охорона збирається провести обшук у ваших кімнатах просто зараз, тож якщо ви хочете змити щось в унітаз — покваптеся.

Гаррісон схопив мікрофон, але пацієнти вже розбіглися по своїх кімнатах, і скоро у коридорі з усіх кімнат лунав шум унітазів.

Усі в лікарні говорили, що Мілліган умовив пацієнтів написати листи зі скаргами на свавілля охоронців у головний офіс та відправити копії губернатору й журналістам. Скоро директор лікарні видав наказ, який забороняв охоронцям проведення обшуків, за що Гаррісон, вочевидь, вирішив помститися джерелу всіх проблем.

За кілька днів після того аллена жорстоко побили охоронці. аллен попросив Танду передати письменнику, що артур збирається покласти край всьому цьому.

22 липня 1981 року опівночі письменника розбудив телефонний дзвінок. Дзвонила Танда Бартлі.

— Останнім часом у Біллі дуже депресивний настрій. Мій брат думає, що він може накласти на себе руки. томмі не хотів, щоб я вам дзвонила, але аллен вважає, що вам слід про це знати.

— Що сталося?

— Кілька днів тому він забарикадувався у своїй кімнаті й підпалив меблі. Охороні довелося виламати двері, щоб загасити пожежу. Його обкололи препаратами і зв’язали, а потім побили так сильно, що він зараз у інвалідному візку.

— Будь ласка, передай через свого брата, що я вранці виїду. Маю бути там десь опівдні.

Лише кілька тижнів тому Біллі сказав, що вніс Танду у свій список постійних відвідувачів — але як же вона примудрилася так швидко дізнатися про томмі й аллена?

(6)

У кімнаті для відвідувачів письменника зустрів Біллі у візку. Одна його нога була замотана бинтами й піднята на підпорку — у деяких місцях крізь бинти виднілася синя набрякла шкіра. Письменник був шокований.

— томмі? — спитав він.

— Ага, — ледве зміг кивнути той.

— Що тут відбувається?

— Я й сам не знаю, — він не дивився письменникові в очі. — Почуваюся кепсько.

— Ти спілкуєшся з кимось зі своїх?

— Дуже рідко, — тихенько відповів томмі, переконавшись, що ніхто їх не чує.

– І що ж вони кажуть?

— Здається, артур хоче нас убити, — томмі нахилився ближче до письменника.

— Чому ти так думаєш?

— Він приготував отруту. Він каже, що ми ніколи не вийдемо на свободу. Каже, надії більше немає, тому можна звільнитися на своїх умовах — і не питай мене, що він має на увазі.

Тут томмі всміхнувся.

— А що ж тут веселого?

— У голові хтось каже дивні речі.

— Хто саме?

— Я не знаю.

Запала тривала тиша.

— Ти не хочеш мені нічого розповісти? — зрештою спитав письменник.

— Я іноді навіть шнурків собі зав’язати не можу, — випалив той.

— Це ж як так? Ти — і раптом не можеш зав’язати шнурків? Я думав, таке може бути з шоном чи крістін.

— Я й сам не розумію, як таке може бути. Деякі лікарі вважають, що мене треба звільнити, але якщо чесно, я так не думаю. Якщо я вийду на вулицю — просто не знаю, що мені робити.

— Але є багато людей, які дбають про тебе. Вони б тобі допомогли.

— Так, я знаю…

— Я говорив з людьми і думаю, що є можливість перевести тебе у новий відділ судової медицини в психіатричній лікарні Центрального Огайо, що в Колумбусі, — повідомив письменник.

— У жодному разі! Я там був у дитинстві — і більше ніколи туди не повернуся.

— Але цей новий відділ відкривається за три тижні — тобі треба…

— Ні. Я туди не поїду.

— Твоя мати живе у Ланкастері — це лише за 20 хвилин машиною від її будинку. І з Афін туди їхати лише півгодини — а не три, як сюди. Ми з доктором Колом могли б частіше до тебе їздити.

— Я не можу знов починати все спочатку у черговій в’язничній дірі!

— Почекай, ти ще не знаєш, хто буде там головним лікарем і відповідальним за терапію!

— Та хай навіть сам Господь Бог! Я туди не поїду!

— Це Джудіт Бокс, і вона просила…

— Чому вони тільки кидають мене з однієї в’язниці в іншу, а потім у ще одну — але абсолютно мене ігнорують?

— Коли лікарем буде доктор Бокс, ніхто тебе не…

— Мені доведеться починати все спочатку. Крім того, вони скажуть: «Агов, ти провів тут тільки три місяці — чому ми повинні тебе відпускати?»

— Ти ж знаєш, що доктор Бокс має досвід роботи з людьми зі СМО. І вона працювала з доктором Колом. А ще один раз приїздила тебе оглядати. До речі, коли я дзвонив Вогелю й питав, чи можна приїхати тебе провідати, він розповів мені, що говорив з доктором Бокс і вона сказала, що хоче добитися твого переведення у Колумбус і можливості тебе лікувати.

— А навіщо це їй?

— Вона думає, що ти довіряєш їй, і вона зможе допомогти. Якщо вона сама дзвонила Вогелю — значить, їй це справді цікаво. Знаєш, що сказав суддя Флаверз, коли я востаннє говорив з ним щодо твого переведення у Афіни? «Коли я уперше відправив Біллі у Афіни, я не знав, що в них там немає паркану навколо лікарні». Я сказав, що тобі погано у Дейтоні, і він згадав: скоро відкривається нове відділення у клініці Колумбуса, і додав: «Це може бути непоганим наступним кроком».

— Я вже більше ні в чому не впевнений.

— томмі, немає ніяких гарантій, що нам удасться організувати переведення, але якщо вже сам Флаверз про це сказав — ти маєш хоча б подумати про це. Дуже важливо мати психіатра, який уміє працювати з твоєю проблемою. У цій клініці працюватиме доктор Бокс — і їй цікаво лікувати саме тебе. Чи може бути краща пропозиція? Я взагалі не впевнений, що таке можливо організувати, але якщо вже випала нагода — то ти міг би взяти себе в руки…

— Не міг би! Я тут уже вічність!

— То, значить, тобі краще лишитися тут без лікування?

— Найімовірніше, я просто помру.

— Доктор Бокс може дати тобі шанс. Там у Колумбусі ти не будеш єдиним пацієнтом зі СМО — вона очолить перше експериментальне відділення для лікування СМО у світі. Ти отримаєш особисту увагу — таку, якої потребує твоя проблема. Якщо їй удасться тебе знов злити й переконати суддю Флаверза, що ти не становиш небезпеки — у тебе буде шанс повернутись у Афіни. Суддя Флаверз сказав, що це може бути непоганим наступним кроком — значить, він мав на увазі, що це не останній етап. З Ліми у Дейтон, з Дейтона в Колумбус, звідти — назад у Афіни. А потім, можливо, навіть на свободу.

— У Колумбусі мені даватимуть потрібні ліки?

— Доктор Бокс знає, що саме тобі потрібно. Ти ж сам був на сцені, коли на останньому засіданні комісії вона давала свідчення на твою користь.

На якусь мить томмі замислився.

— То якщо я поїду в Колумбус… Якби вийшло… Скільки часу їм може знадобитися, щоб відправити мене туди?

— Я не знаю.

— Можливо, навіть кілька місяців? — скривився томмі.

— Зараз важливо лише те, чи хочеш ти поїхати. Якщо хочеш — я зателефоную судді Флаверзу та скажу, що тут ти не отримуєш лікування. Але якщо ти не хочеш — я не буду нікого марно турбувати.

— Якщо я хочу, то як думаєш, ми могли б перевести мене туди за… наприклад, два тижні?

— Гадки не маю. Залежно від того, як спрацює система.

— Якщо ти дійсно думаєш, що це може мені допомогти, то ти й вирішуй.

— Я не можу робити цього за тебе — і ти це знаєш.

— Мені треба, щоб хтось вирішив за мене, бо я не можу. Я сам не знаю, як для мене краще.

— Я можу лише дати пораду. Скажи, якщо я помиляюся, але здається, тут стає дедалі гірше? Якщо це так, то будь-яке переведення буде доречним.

— У Колумбусі мене не люблять. Там і досі про мене пишуть погані речі в газетах.

– І ще довго писатимуть. Поки політикам буде цікаво світитись у заголовках — ти будеш легкою мішенню для них. Але це шанс, яким ти маєш скористатися, якщо хочеш вижити.

Він ще трохи подумав. А потім почухав ногу, замотану в бинти, і кивнув:

— Добре, я поїду.

Письменник зателефонував судді Флаверзу й повідомив, що життя Біллі в небезпеці, а також нагадав про відкриття нового відділення в лікарні Колумбуса і про те, що Джудіт Бокс, яка зараз працює з пацієнтами зі СМО в Чіллкотському корекційному центрі, цікавилася можливістю лікувати Біллі у своєму новому відділенні. Суддя Флаверз відповів, що оскільки обидві ці установи мають максимальний ступінь захисту, то він може без проведення слухання наказати перевести Біллі в Колумбус — за умови, що всі сторони не проти.

Директор Вогель написав судді Флаверзу лист: «…персонал вважає, що містер Мілліган не отримує необхідного йому лікування в Дейтонському центрі судової медицини через його відмову від співпраці (як зазначено у звіті, який я додаю до цього листа). Отже, ми рекомендуємо перевести містера Міллігана в Регіональне відділення судової медицини Огайо в Колумбусі — ця установа також забезпечує вищий ступінь безпеки, і там його лікуватиме доктор Джудіт Бокс. Містер Мілліган і доктор Бокс дали свою згоду на переведення».

Уже за два місяці після опівнічного дзвінка Танди Бартлі Біллі перевели в Колумбус. А ще за два дні Танда переїхала до сестри Біллі Кейті, щоб було зручно відвідувати його щодня.

Розділ 19

А ось і наречена

(1)

Особливе відділення «С» Регіонального центру судової медицини центрального Огайо під керівництвом головного лікаря Джудіт Бокс стало першою спеціалізованою установою для лікування СМО у країні. Пацієнтів тут поки було двоє — дві молоді жінки. Персоналу налічувалося чимало: сама доктор Бокс, соціальний працівник, ще 21 медсестра і наглядач. Більшість з них раділа можливості працювати над провідними дослідженнями цієї рідкісної хвороби. Звісно, історія Біллі Міллігана була тут усім відома, але Джудіт Бокс все одно вирішила підготувати персонал до атак ЗМІ, які почнуться після переведення Біллі в Колумбус. Окремо вона наголосила на важливості конфіденційності пацієнтів: жодні відомості про Міллігана чи інших двох пацієнток не мають потрапити у ЗМІ.

Доктор Бокс не бачилася з Мілліганом відтоді, як Департамент психічного здоров’я попросив її дати оцінку його стану в Лімі. Пізніше вона співпрацювала з Аланом Ґолдсбері, адвокатом Біллі, давала свідчення на його користь у рамках засідання комісії 14 квітня та першою повідомила про бажання взяти Біллі під свою відповідальність у нове відділення.

Тепер нарешті Департамент психічного здоров’я передав їй Біллі: в інвалідному візку і вкритого синцями.

За чотири дні після переведення в Колумбус аллен зателефонував письменнику й повідомив:

— Я набрався духу й попросив Танду вийти за мене. Вона відповіла «так». Навіть не роздумувала. Сказала, що їй буде набагато спокійніше, якщо ми будемо одружені.

— А ти впевнений, що справді цього хочеш?

— Вона перша, хто приймає мене таким, який я є, — пояснив аллен. — Ми багато часу проводили разом у Дейтоні. Вона чудово розуміє мене, і ми кохаємо одне одного.

— Я й не знав, що можна одружуватися, коли проходиш лікування.

— Так, виявляється, можна.

— Може, не варто квапитися з цим?

— Ми вже все вирішили, — твердо мовив аллен. — Лишилося тільки визначитися з датою. Оскільки ми обидва не релігійні, то хочемо, щоб нас розписав мировий суддя. Будеш моїм свідком? І ще я б хотів, щоб ти написав наші обітниці.

— Я навіть не знаю… Мені треба подумати.

— Я хотів, щоб ти дізнався про це першим.

Пізніше Танда розповіла, що бачила, як люди з Дейтонського центру одружуються, і почала говорити про це з Біллі. Спочатку вони обоє вирішили не одружуватись, аж поки його не випустять.

— Але після його переведення в Колумбус і мого переїзду до Кейті я розповіла про те, що наш спільний знайомий — інший пацієнт — одружується, і ми обидва зрозуміли, що більше не хочемо чекати.

— Вам буде непросто, — застеріг її письменник. — Для ЗМІ це буде просто цирковою виставою. Ти впевнена, що хочеш цього?

— Я кохаю Біллі. І я сильніша, аніж здається.

— Що тебе в ньому приваблює?

Вона повільно похитала головою, добираючи потрібні слова.

— Він такий цікавий… таємничий і… вразливий — усе відразу. Часом він мачо, а в інший момент — ніжний і сором’язливий. Він буває відстороненим і раціональним, а буває емоційним. Іноді він — маніпулятивний покидьок, іноді — вуличний забіяка, що не перестає лаятися. Але я знаю, що глибоко всередині він — наляканий маленький хлопчисько. Мабуть, я й сама почуваюся так само — хіба що без нападів амнезії. І я думаю, що мій вид кохання здатен зробити його цілим.

— Це ж який вид кохання?

— Той, що називають суворим коханням.

Вона пояснила, що виховання зробило її достатньо сильною, щоб витримати будь-які наслідки стосунків з такою людиною, як Біллі. Коли їй було три роки, її родина переїхала із шахтарського містечка у графстві Флойд, штат Кентуккі, у Джорджію, а потім і в Цинциннаті. Потім, коли їй виповнилося шість, вони знов переїхали — цього разу в Дейтон, де вона й далі жила з батьками і братом. Вона особливо пишалася, що її бабусею з батькового боку була Моді Мак-Кой зі славнозвісного клану Мак-Коїв. Їхня відома ворожнеча з Хетфілдами[38] насправді, як каже вона, почалася після того, як Мак-Кої побудували будиночок зі скляними вікнами на горі, що належала родині Хетфілдів. Спочатку Хетфілди розгнівались і побили всі вікна в будинку. Мак-Кої вирішили помститися: підстерегли ворогів у засідці та, коли ті спускалися з гори, напали на них і жорстоко побили льодорубами. Хетфілдів довелося госпіталізувати під охороною.

— Мій батько був бріаром[39], його бабуся була з черокі[40], — гордо мовила вона. — З таким спадком я зможу подбати про коханого чоловіка та про себе саму.

(2)

Доктор Бокс знала про неоднозначність використання «Амобарбіталу», який доктор Кол давав Біллі, щоб стабілізувати його стан і не дати йому переключатися. Однак вона теж вважала, що це найбільш ефективний спосіб контролювати його особистості. Говорячи з томмі, алленом або філіпом, вона робила ін’єкцію і чула, як його голос поступово змінюється, не уриваючи мови. Можна було уявити, як вони всі одне за одним заходять у кімнату, зливаючись в єдину особистість.

— Буду відвертою, — сказала вона письменникові, — я не лікую Біллі. Ми лише гасимо місцеві пожежі.

Вона мала на увазі той факт, що вже за кілька тижнів після переведення Біллі у газетах знов почали виходити статті з обвинуваченнями. Менш ніж за три тижні до виборів, 17 жовтня 1981 року, у «Колумбус Сітізен-Джорнал» вийшла стаття, у якій депутат Дон Гілмор виступав проти «особливого режиму лікування» Міллігана: начебто йому дозволяють тримати особистий кольоровий телевізор з ігровими приставками та обирати сусідів по кімнаті. Директор Департаменту психічного здоров’я Огайо назвав ці звинувачення «безпідставними» і пояснив, що в Міллігана звичайний чорно-білий телевізор і що такі речі дозволяється привозити пацієнтам, які довго перебувають на лікуванні. Директор також нагадав політику, що «необґрунтоване розголошення інформації про стан будь-кого з пацієнтів психіатричної лікарні може негативно вплинути на процес лікування…» Незважаючи на це, уже за місяць депутат Гілмор знайшов іншу причину, щоб розкритикувати складений доктором Бокс план лікування і зробити випад у бік Міллігана.

19 листопада 1981 року в «Колумбус Сітізен-Джорнал» помстилися за передвиборчу атаку, що сталася трохи раніше:

ГІЛМОР ВИМАГАЄ НОВОГО РОЗСЛІДУВАННЯ У СПРАВІ МІЛЛІГАНА

Автор: Сьюзан Прентіс

…Чи не найголовнішим клопотом Гілмора був інцидент, що стався кілька тижнів тому. Мілліган, пацієнт із синдромом множинної особистості, начебто замовив сендвіч з ковбасою о 2:20 ночі, а також наказав персоналу зробити сендвічі всім іншим пацієнтам відділення. Директор лікарні доктор Пол Мак-Авой заявляє, що дані Гілмора не зовсім точні, оскільки всім пацієнтам раніше того вечора справді було видано бутерброди згідно зі звичайним щоденним розкладом… Мак-Авой упевнений, що Мілліган не має абсолютно ніяких привілеїв у клініці, але зазначив, що він отримує зайву публічність завдяки надмірній увазі ЗМІ та деяких можновладців…

Департамент психічного здоров’я Огайо виніс Гілмору офіційне попередження за необґрунтоване розголошення інформації про Міллігана.

Розголошення конфіденційної інформації в газетах, недвозначні політичні виверти та відверта брехня страшенно гнівили Джудіт Бокс. Оскільки в усіх перекручених статтях було зерно істини, вона почала підозрювати, що в клініці є шпигун, який продає інформацію журналістам.

Щодо інциденту з сендвічем, то насправді сталося ось що: о першій ночі їй додому зателефонував охоронець і повідомив, що двоє пацієнтів зі СМО побилися через тарілку з сендвічами, яку лишили на випадок, якщо комусь захочеться поїсти вночі, і тепер сидять у ізоляторах. Вона одяглася, приїхала в лікарню і швидко все владнала. Медсестрам було наказано випустити пацієнтів з ізоляторів. Потім вона зайшла до Біллі: виявилося, що той протягом усього цього інциденту спокійно спав.

Загалом у новому відділенні Біллі не завдавав персоналу більше клопоту, ніж інші. Доктор Бокс не приділяла йому більше уваги, ніж іншим пацієнтам зі СМО і взагалі будь-кому іншому.

— Але в газетах пишуть лише про Біллі Міллігана, — зітхнула Бокс. — Мабуть, ці політики підуть на що завгодно, аби тільки їхні імена частіше з’являлися в газетах.

(3)

Танда сказала Джудіт, що вони планують одружитися до Різдва, але доктор радила зачекати, бо на свята планувала поїздку до рідних в Австралію.

— А чому взагалі інші люди мають право голосу? — обурилася Танда. — Яке ви маєте право казати нам, коли одружуватися?

— Я лише кажу, щоб ви трохи зачекали з цим.

— Ви думаєте, що Біллі не зможе зараз із цим упоратися? Чи це тому, що ви хочете бути присутні?

— Буде важко, коли про це стане відомо громадськості. Я хочу бути поруч, щоб допомогти йому пройти через це. Я говорила з денні й девідом — і мені здається, вони ще не готові одружуватися.

— Ну, а я говорила з Учителем, — заперечила Танда.

— Ні, це не так. Вам могло здаватися, що ви говорите з Учителем, але насправді це аллен.

— Я достатньо добре знаю аллена, щоб упізнати, коли спілкуюся з ним, — відрубала Танда.

— девід і денні кажуть, що Учителя не було вже кілька тижнів.

— денні і девід, мабуть, просто не знають, що Учитель виходив і говорив зі мною. Я точно знаю, що говорила не з алленом. Я завжди знаю, з ким саме говорю — я знаю і аллена, і томмі. томмі зухвалий — він завжди говорить щось на кшталт: «Ці довбані вилупки й гадки не мають, що вони, в біса, роблять!» А Учитель спокійний, раціональний, без зайвих емоцій.

— Ви говорили не з Учителем, — наполягала Бокс.

Танду дратувало те, що, на думку Бокс, вона могла за годину на день пізнати Біллі краще, ніж жінка, яка його кохає.

— Може, я і не мозкоправ, але достатньо добре знаю Біллі для того, щоб розуміти, з ким говорю. Я завжди бачу це в його очах. Коли він не є сам собою — не Учитель, — погляд у нього наче скляний. Мені достатньо лише подивитися на нього, на його обличчя — і все стає зрозумілим.

Пізніше вона розповіла про свої занепокоєння письменнику:

– Іноді мені здається, що доктор Бокс використовує хворобу Біллі для розвитку своєї кар’єри — як, наприклад, заснування окремого відділення для лікування СМО. Біллі їй не довіряє і ніколи не довіряв. Іноді я думаю, що вона не дуже нам допомогла з весіллям, бо не хотіла, щоб ми одружувалися. Але я не з тих, хто приймає відмови. Якщо мені кажуть, що щось зробити неможливо — я прийду і зроблю все сама.

Мировий суддя і священики відмовилися проводити церемонію у клініці для душевнохворих, але Танда не здавалася, аж поки не знайшла преподобного Вітте, який погодився їх одружити. Він був методистським священиком у Колумбусі, керував нещодавно відкритим притулком для безхатьків і читав проповіді людям з вулиць.

Незважаючи на заперечення доктора Бокс, Танда вмовила Біллі призначити весілля на 22 грудня 1981 року — щоб Бокс не змогла бути поряд і не втручалася.

Для того щоб Біллі з Тандою змогли одружитися до Різдва, суддя Меткалф зробив для них виняток і скасував стандартний період очікування. Вони стали подружжям за три місяці після того, як Біллі перевели з Дейтона у Колумбус.

(4)

У день весілля біля входу до Центрального регіонального відділення судової експертизи Огайо скупчилися журналісти й знімальні групи. Щоб побачити наречену, їм довелося чимало чекати на морозі по литки в снігу. Отримати фото нареченого їм хотілося не менше, тому, попри заборону знімати на території клініки, один телеканал навіть подав до суду заяву на дозвіл зйомки церемонії. Жоден суддя не схотів скасовувати рішення адміністрації лікарні, тож репортерам удалося тільки потовктися навколо Танди й письменника, поки вони йшли до дверей.

Танда і письменник пройшли крізь звичні процедури перевірки та металодетектор, після чого їх пропустили в кімнату відвідувачів, де й мала проходити церемонія. Нікого з репортерів усередину не пустили. Члени персоналу спостерігали за всім зі своїх кабінетів та коридорів з-за подвійного армованого скла. Нотаріус з питань цивільного стану перевірив дозвіл на вступ у шлюб, ухвалив проведення церемонії та сказав:

— Тепер ви обоє маєте підняти праву руку. Я маю прийняти ваші присяги — не хвилюйтеся, це швидко. Будь ласка, присягніть, що жоден з вас не під дією наркотичних засобів чи алкоголю, що вам більше вісімнадцяти років, що ви не перебуваєте в родинному зв’язку, ближче як троюрідні брат і сестра, що немає жодних юридичних перепон вашому шлюбу і що вся надана вами в заяві інформація відповідає дійсності. Присягаєтеся?

— Присягаюся, — відповіла Танда.

— Присягаюся, — відповів Учитель.

— Ой, ледь не забув — ви маєте заплатити дев’ятнадцять доларів готівкою. Ви, звісно, дуже мила пара, але я не хочу платити за вас податок.

Танда передала нотаріусу гроші. Він оформив усі потрібні папери й надав слово преподобному Вітте. Той вручив Танді й Учителю особливу свічку, яку вони разом запалили.

— Це мій вам подарунок, — сказав священик. — Я сподіваюся, що ви зможете знов запалити її у вашу першу річницю — вже як вільні люди.

Учитель і Танда взялися за руки.

— Я також хочу прочитати вам фрагмент із Біблії. Це уривок про весілля у Кані[41]. Я дещо в ньому змінив з надією, що і для вас це скоро зміниться…

У темних очах Танди стрибали вогники від свічки. Священик розкрив Євангеліє від Івана й почав читати:

— А третього дня весілля справляли в Кані Галілейській, і була там Ісусова мати. На весілля був запрошений теж Ісус та учні його. Як забракло ж вина, то мати Ісусова каже до Нього: Не мають вина! Ісус же відказує їй: Що тобі, жоно, до Мене? Не прийшла ще година Моя![42]

Танда й Учитель уважно слухали розповідь про те, як Ісусперетворив воду на вино на святкуванні весілля.

— Я хотів прочитати вам це, сподіваючись, що присутність Бога у вашому житті та ваше кохання одне до одного перетворять буденне життя на щось надзвичайне. Так само як вода — простий слабкий елемент — перетворилася на могутнє п’янке вино. Сподіваюся, що за рік, у вашу річницю шлюбу, ви вже будете вільними людьми, які змінили буденне життя на щось надзвичайне…

— Дякую за таку чудову промову, — сказала Танда.

— Друзі, — звернувся Вітте до присутніх, — ми зібралися тут перед лицем Господа, щоб у присутності свідків поєднати цього чоловіка та цю жінку у священному союзі…

Наречені промовили свої обітниці та обмінялися обручками. Священик оголосив їх чоловіком та дружиною, і вони схилили голови в молитві.

— Тепер ви можете поцілувати наречену, — мовив Вітте.

Під оплески всіх присутніх молодята поцілувалися — на жаль, через куленепробивне скло самих оплесків вони не чули, але принаймні бачили, як усі радісно плескають. Преподобний Вітте завершив церемонію і спитав, чи можна йому піти через чорний хід, щоб утекти від журналістів. Письменник вийшов через головний вхід — аби молодята хоча б півгодини могли побути наодинці в кімнаті для відвідувачів. З журналістами на вході він домовився про прес-конференцію з Тандою в журналістському клубі у центрі міста трохи пізніше — щоб вони не катували жінку своїми питаннями на морозі.

(5)

Ввечері у день весілля до Учителя підійшов один пацієнт з іншого відділення й сказав:

— Ти мене не знаєш, але я чув, що сьогодні ти одружився з тією красивою дівахою, що ходила до тебе щодня. Так от, у мене подарунок для вас обох. Мене за кілька днів мають перевести, і перед тим як я поїду, я тобі дещо розповім.

Учитель оглянув цього чоловіка: невисокий, з русявим волоссям, схожий на якогось бандита. Не створює враження розумної людини. Учитель спробував надавити на нього, але той рішуче відмовився:

— Ні-ні, я розкажу все тільки перед від’їздом, — на цьому він пішов.

Учителя схвилювали слова цього чоловіка. Він розпитав наглядачів і дізнався, що його звати Баррі Лейдлоу і він з Аризони. Виявляється, він убив трьох людей — двох з них, коли був уже у в’язниці, — за що йому присудили три довічні ув’язнення.

Наступного дня Лейдлоу прийшов у загальну кімнату і жестом покликав Учителя до себе.

— Я тут вирішив, що можу розповісти тобі все, але ти маєш пообіцяти, що не скажеш нікому ані слова, поки я тут.

Учитель пообіцяв.

— Ти знаєш нового охоронця, якого перевели сюди з Ліми? У нього татуювання у вигляді змії на руці. Так от, тижні три тому він підійшов до мене і ще до одного довічника й запитав, чи погодимося ми тебе вбити за гроші.

— Ти це серйозно? — Учитель швидко озирнувся навколо.

— Зуб даю. Ми його послали — сказали, що тут таке зробити не вдасться, бо нам це не минеться.

— Слухай, якщо доктор Бокс не повернеться до твого від’їзду, ти зможеш повторити це ще одній людині?

— Так, звісно. Але тільки перед самим від’їздом звідси. Я б відразу тобі розповів, якщо справді було б чого боятися. Але оскільки тут все одно ніхто на таке не погодиться, я вирішив не казати. А зараз кажу, бо хтозна, як воно буде потім — може, сюди пришлють когось настільки божевільного, що він і не таке зробить.

Учитель відразу зрозумів, що охоронець з татуюванням змії — ще Одновухий Джек з Ліми. Він якось хизувався тим татуюванням і казав, що йому його зробили десь у Східній Азії, але азіатські малюнки завжди кольорові, а в нього було звичайне в’язничне татуювання з чорнил і золи. Значить, цей охоронець точно сидів.

Треба бути обережним.

Він уже давно відчував, що за ним хтось полює — хтось настільки могутній, що має вплив на адміністрацію штату і журналістів. Хтось, хто хотів або знищити його, або кинути за ґрати на все життя. Хтось, хто вірить у помсту більше, ніж у лікування та реабілітацію. Але Учитель і гадки не мав, хто б це міг бути.

Учитель повернувся у свою кімнату, став посередині та закричав до стіни:

— Хто б ти не був — іди ти до біса! Я тебе здолаю!!!

У голові беззвучно плескали в долоні.

— Увесь цей клятий світ не зможе мене здолати!!!

Він відчував, що перейшов якусь важливу межу. Якби він хоч на мить дозволяв собі повірити в те, що вони здолали його, він не став би брати на себе шлюбні обов’язки. Ні, він не дозволить себе принизити.

— Усе, годі жаліти себе! Вставай і бийся за своє право існувати — бийся, як чоловік! Ти погано вчинив з тими жінками у 1978-му, але ти шкодуєш про свій вчинок. Ти був хворий — ти й досі хворий. Але треба перетравити це й жити далі. Ти зможеш витримати все, що вони проти тебе вдіють. Тож збери себе докупи, витри кров з обличчя і йди далі — як людина, як особистість.

Раптом двері відчинились і в кімнату зайшов соціальний робітник у супроводі вісьмох охоронців — серед них Одновухий Джек.

— Ми маємо провести вас в ізолятор.

— У мене є право знати, за що саме мене саджають у ізолятор.

— Ніхто вас не саджає у ізолятор — ми просто хочемо, щоб ви спустилися туди на кілька хвилин, — сказав Одновухий.

Учитель підкорився. Його привели в ізолятор і повідомили, що збираються обшукати. Цього він уже витримати не міг.

— Я вимагаю повідомити мені причину!

Одновухий Джек схопив його за сорочку й прогарчав, що або він з ними співпрацює, або вони зроблять це силою. Учитель продовжував ставити свої питання, але вже зрозумів, що вибору у нього немає. Варто йому було відвернутися, щоб роздягтись, як Одновухий зірвав з нього форму й почав промацувати підкладку.

Учитель розпався.

Вони уважно оглянули підошви і волосся томмі, потім знов перевірили одяг. Після цього йому було наказано чекати тут, поки вони обшукуватимуть його кімнату. Це все тривало близько сорока хвилин.

Коли вони обшукували кімнату, нарешті втрутився омбудсмен:

— Ви не казали, що збираєтеся обшукувати його кімнату!

— Ми вам сказали все, що мали сказати, — відрізав Одновухий.

томмі попросив дозволу зателефонувати дружині. Коли омбудсмен нарешті дозволив, томмі негайно зателефонував Танді і сказав їй не приходити — щоб і її теж не обшукали.

Коли томмі повернувся у свою кімнату, виявилося, що три його картини зникли: дві з тих, що він тримав загорнутими у папір під ліжком, та одна зі столу. Також вони забрали все приладдя для малювання, папір та олівці. Зникли всі його юридичні папери і щоденник, у якому він описував знущання, обшуки й таке інше. На друкарській машинці зламали клавіші. Загалом з кімнати забрали все, на чому було ім’я його юриста. Причиною цього вони назвали перевірку на контрабанду.

Забрали навіть обручку Учителя.

томмі згадав, як хтось — він не пам’ятав, хто саме, — якось сказав, що йому з юристом слід наступного разу двічі подумати, перш ніж писати скарги у Департамент психічного здоров’я штату.

томмі почувався дурнем — як він міг повірити у сподівання Учителя? Тепер він не міг ані згадувати, ані думати, ані реагувати. У голові постійно сварились артур і рейджен.

17 січня 1982 року у «Диспетч» вийшла стаття про відставку доктора Бокс:

ПСИХІАТР МІЛЛІГАНА ЗАЛИШАЄ ДЕРЖАВНУ ПОСАДУ

Доктор Джудіт Бокс, психіатр ґвалтівника з множинними особистостями Вільяма Міллігана, йде з державної посади через непорозуміння з адміністрацією Лікарні судової медицини Центрального Огайо. Депутат від Колумбуса Дон Гілмор схвалив це рішення та повідомив, що отримував численні скарги від працівників через особливе ставлення доктора Бокс до деяких пацієнтів (зокрема Міллігана) лікарні для психічнохворих злочинців…

Нам удалося зв’язатися з доктором Бокс по телефону, і вона різко заперечила всі звинувачення Гілмора: «Я думаю, він [Гілмор] просто скористався зайвою можливістю засвітитись у ЗМІ»…

Доктор Бокс залишає посаду 8 лютого. Нам вона повідомила, що звільнитися вона вирішила після того, як адміністрація лікарні повідомила, що її контракт не продовжуватимуть на наступний рік.

«Фактично мене не звільнили, — каже доктор Бокс. — Держава взагалі нікого не звільняє — ти просто йдеш у відставку».

Танда різко засудила ставлення ЗМІ та тиск на Біллі і їхні стосунки. Її протест з’явився на першій шпальті в «Диспетч» 4 лютого 1982 року.

«СУСПІЛЬСТВО НАДТО ЖОРСТОКЕ», — КАЖЕ ДРУЖИНА МІЛЛІГАНА

Автор: Робін Йокам

Танда Мілліган розповідає, що їй довелося витерпіти «цілу тонну знущань», і заявляє, що вийшла заміж за свого чоловіка зі СМО не заради грошей чи слави… «На нас постійно тиснуть», — скаржиться місіс Мілліган. Зокрема, вона розповідає, що через погрози охоронців і відсутність належної медичної допомоги вона від самого Різдва не бачилася з «Учителем» — однією з особистостей Міллігана… З кожним днем її чоловік стає дедалі більш замкнутим, і вона спілкується лише з «сором’язливими особистостями». До речі, з кожною з його особистостей вона спілкується по-різному, хоча і звертається до них усіх як до «Біллі». …«У нас поки що не було можливості розвивати наші стосунки належним чином. Я все одно лишатимуся з ним».

У розмові з письменником Танда поскаржилася, що через таку увагу преси на неї тиснуть рідні:

— Я кажу їм, що кохаю Біллі, але вони просто не можуть цього прийняти. Кажуть: «Це не кохання, це просто пристрасть. Ми за тебе молитимемося, бо тобою заволоділи демони й нечиста сила». Вони наче ті «святі роллери»[43] — спробували навіть вигнати з мене диявола. Притисли мене до стіни, поклали на мене руки й заволали: «Іменем Христа ми закликаємо: демоне, полиш її!» Через Біллі вони думали, що в мене щось вселилося, уявляєш? Бо, мовляв, чого б ще я могла покохати такого божевільного чоловіка?

Її брат Дон вів себе не так однозначно. Коли він був у хорошому настрої, то казав: «Ну, добре, що так сталося. Певним чином це я вас звів, еге ж?» А коли він впадав у депресію, то заявляв, що це ні до чого не приведе: «Та вони ніколи Міллігана звідси не випустять!»

— Він використовував Біллі. Якийсь час я проносила зіллячко для свого брата — потрошку. А потім, коли ми з Біллі почали зустрічатися, томмі сказав, що більше не дозволить мені цього робити. Мій брат може приязно спілкуватися з Біллі, а вже наступної миті гарчати: «Пішов ти до біса, придурку». А ще я знаю, що Дон маніпулював Біллі, погрожуючи забороною мені приходити. Та я все одно не хочу обирати між братом і Біллі. Не хочу!

Одного дня, через сім тижнів після весілля, Танда не прийшла, як зазвичай. аллен зателефонував сестрі, щоб з’ясувати, що сталося.

— Вона вже давно пішла, — повідомила Кейті. — Має вже бути в тебе.

— Піди перевір її шафу, — у аллена щось обірвалося всередині.

За кілька секунд Кейті повернулася до телефону:

— Там порожньо.

Він попросив сестру перевірити свій банківський рахунок, і його підозри виправдалися: Танда зняла сім тисяч доларів, що були в нього від продажу картин, і зникла разом з його новою машиною.

Скоро Кейті зателефонувала й повідомила, що знайшла лист, датований позавчорашнім числом — він впав із шафи.

«Сітізен-Джорнал» негайно випустив на першій шпальті статтю під заголовком «ДРУЖИНА МІЛЛІГАНА ЛИШАЄ ЙОМУ ПРОЩАЛЬНИЙ ЛИСТ».

У «Колумбус Диспетч» не відставали — уже наступного дня у свіжому випуску можна було прочитати цитати з того листа.

МІЛЛІГАНА ПОКИНУЛА ДРУЖИНА

Автор: Робін Йокам

Дружина Вільяма Міллігана, пацієнта з множинними особистостями, зникла в темряві ночі, прихопивши з собою його серце, машину та всі гроші з банку (6250 доларів). У свій день народження та перший день святого Валентина у статусі одруженого чоловіка 27-річний Мілліган лишився без жодного приводу для святкування. Його сестра повідомила нам, що нещасний «украй розлютився і засмутився», коли дізнався, що його дружина Танда Кей Бартлі (у дівоцтві) покинула його.

Після себе 21-річна жінка лишила на шафі лист, у якому пише, що не змогла більше «витримувати цей постійний тиск з усіх боків» та взагалі шкодує про рішення одружитися з ним… Вона вибачилася за те, що так «підло тікає вночі».

Першим бажанням аллена було піти до телефону й подзвонити Мері, але він втримався. Не варто завдавати болю відданій дівчині, яка справді про нього дбала. Він сам ніяк не міг змиритися з тим, що був таким дурнем і дозволив красі Танди засліпити йому очі. І що взагалі повірив у її кохання.

На відміну від Мері, Танда не давала йому ніяких інтелектуальних стимулів. Щоразу, коли вона приходила, доводилося навмисне вдавати потрібний настрій, щоб спілкуватися з нею. Та й говорила вона здебільшого лише про свої візити у салон краси, про одяг, який вона планувала купити, чи про нові диски модної музики.

Звісно, її краса збуджувала. Але коли вона сердилася, то ставала справді жорстокою. Виявилося, що жінка всього лише переслідувала власні інтереси — мабуть, думала, що книжка та картини приносять багато грошей. Тепер, коли вона пішла, стало зрозуміло, що Танда від самого початку планувала його обікрасти.

У розмові з письменником він розповів про свій психічний стан.

— Я й досі розпадаюсь, але поки не настає якась криза, загалом панує гармонія. Тут найважче боротися з нудьгою — тому я просто віддаю більше часу дітям: для них світ зовсім маленький, і вони можуть годинами бути щасливі, якщо мають чим гратися.

Письменник поцікавився, як саме відбувається зміна особистостей на сцені в його голові.

— Я можу бачити, що відбувається, — почав пояснювати він, — бо якась частина мене все одно лишається. Не знаю, чи зможеш ти це зрозуміти. Уяви, що ти — людина, яка живе словами, — раптом втратив здатність читати. Ось ти знаєш, що вмієш читати — а за мить тебе охоплює розчарування через те, що ти не можеш зрозуміти ані слова. Так само й від мене ніби відриваються шматки. Мої вміння погіршуються. Я дивлюся на задачі з фізики і все розумію — аж раптом усвідомлюю, що уявлення не маю, що це таке. Але віриш чи ні, у цьому є й позитивні моменти. Незнання приносить невинність, а невинність — це наївність, спокій і чистота.

Також він пояснив, що необхідно для того, щоб Учитель лишився назавжди:

— Треба, щоб мені доводилося брати на себе відповідальність. Наприклад, адаптуватися до навколишнього світу. А поки що мені доводиться лише закидати все якнайдалі і просто терпіти. Коли реальний світ битиме мене в обличчя, я більше не зможу ховатися — і саме цього я й прагну.

Учитель не надто намагався показати лікарям, що він більше не змінює особистості.

— Я знаю, як усе влаштовано в таких закладах. Їм все одно, що коїться у тебе в голові. Якщо ти не агресивний — значить, ти недостатньо хворий, щоб тебе утримувати тут. Таке у них ставлення. Мені треба у звичайну психіатричну лікарню — у Афіни, наприклад. Туди, де мене навчать адаптуватися до нових проблем. Коли є свобода — приходить і відповідальність. А тут вони лише годують тебе і стежать, щоб тобі було де спати. Візьми людину з інтелектом, яка постійно розвивається, і посади в клітку. Звісно, єдиним виходом для неї буде або втекти з тієї клітки, або щось туди пронести. Якщо нічого з цього зробити не вдасться — вона ж просто на стіни дертиметься. Таке почуття безсилля гризе заживо. Лишається єдина можливість утекти — втекти у свою голову, створити власний світ і розважатися сам з собою всередині. Вони мають або злити мене й відпустити, або дозволити мені померти.

(6)

15 березня 1982 року доктор Джон Дейвіс (він замінив Джудіт Бокс на посаді головного лікарня в Регіональному центрі) зробив у історії хвороби такий запис:

«На нашу думку, містер Мілліган демонстрував адекватну поведінку протягом досить неспокійного періоду свого життя і проявляв самовладання без деструктивних схильностей. За допомогою вищевказаних психологічних тестів, а також кількох бесід ми намагалися визначити ймовірність небезпечної поведінки… Клінічний психолог і психіатр дійшли згоди в тому, що немає жодних ознак стверджувати, що містер Мілліган становить потенційну небезпеку. У зв’язку з цим ми не вважаємо за потрібне утримувати його в установі з максимальним рівнем безпеки та радимо суду перевести містера Міллігана у психіатричну лікарню з меншим рівнем обмежень».

За тиждень по тому група медичних експертів звернула увагу суду на те, як добре Мілліган впорався з тим, що його покинула дружина, — на їхню думку, це свідчило, що він став емоційно сильнішим і більше не становить небезпеки для себе чи інших.

На засіданні доктор Дейвіс сказав судді Флаверзу, що його вразило, наскільки спокійно Мілліган сприйняв те, що його покинули. Усі особистості Міллігана, враховуючи рейджена, пройшли «тест руки» (за результатами якого вони всі були визнані неагресивними), тож доктор Дейвіс порекомендував перевести Біллі у більш відкриту клініку.

Коли суддя Флаверз нарешті оголосив рішення про повернення Міллігана у Афінський центр, Департамент психічного здоров’я спробував завадити, стверджуючи, що в цьому закладі Мілліган не матиме достатнього контролю. Флаверз заявив, що якщо Міллігана не переведуть у Афіни найближчим часом, йому доведеться вдатися до покарання тих, хто заважає виконанню рішення суду.

11 квітня 1982 року директор Департаменту психічного здоров’я Огайо розкритикував рішення судді Флаверза в статті, яку надрукували в «Колумбус Диспетч»: «Я не підтримую його [Флаверза] коментарі… Кваліфікація суддів не дозволяє їм займатися медициною чи визначати компетентність лікарів». У відповідь на це зауваження суддя Флаверз лише сказав: «Я оголосив своє рішення й надалі буду його дотримуватися».

Коли про рішення судді повідомили начальника поліції Афін, він не підтримав повернення Біллі під його юрисдикцію. Він сказав, що йому це не подобається і що Мілліган становить небезпеку для суспільства, у зв’язку з чим пообіцяв протидіяти будь-яким спробам дозволити Біллі виходити за межі Афінського центру у супроводі чи без.

Мер Афін висловився так само.

А от університетська газета «Пост» висловила інакшу думку. 12 квітня вийшла редакційна стаття під заголовком «МІЛЛІГАН ЗАСЛУГОВУЄ НА СПРАВЕДЛИВІСТЬ».

«Вільям Стенлі Мілліган повертається у Афіни, і ми не можемо робити вигляд, наче нас це не хвилює. Але турбуємося ми не про жителів міста чи студентів. Ми турбуємося про самого Міллігана… Тиск з боку суспільства, посилений ЗМІ і політиками, не посприяв лікуванню його синдрому множинної особистості, і тому ми хвилюємося про те, щоб Мілліган отримав належну допомогу… Не слід забувати, що містер Мілліган — людина …Як суспільство, ми маємо поспівчувати долі, яка йому випала.

Ми не просимо вас зустрічати Міллігана надто гостинно. Ми лише просимо розуміння — це найменше, на що він заслуговує».

Тож за два з половиною роки після переведення в Ліму (протиправного переведення, згідно з рішенням Апеляційного суду) Біллі Мілліган нарешті спакував свої речі й повернувсь у Афіни.

Соціальний працівник і Одновухий Джек вели закутого в кайданки Учителя до фургона. Раптом вони побачили, що за парканом з колючим дротом зібралися пацієнти — вони плескали в долоні й махали Біллі на прощання. Цього разу йому не стали скручувати руки за спиною, тож він махав їм у відповідь. Йому було приємно — згадалося, як проводжали Роберта Редфорда у фільмі «Брубейкер»[44]. На відміну від дня свого весілля, цього разу він чув оплески.

Розділ 20

«Убити паскуду!»

(1)

15 квітня 1982 року Біллі повернувсь у Афінський центр психічного здоров’я. Охоронці провели його в ту саму кімнату, де він колись жив, і зняли кайданки. Усі радісно вітали його. Старша сестра просто сказала:

— Нарешті ти вдома, Біллі.

За кілька днів по тому письменник приїхав провідати Міллігана. На нього чекав Учитель.

— Я радий, що тут ти, — привітався письменник і потис йому руку. — Давно не бачилися.

Був теплий весняний день, і вони вирішили прогулятися територією лікарні. Учитель зупинився, глибоко вдихнув і глянув у далечінь, на інший берег річки Гокінг.

— Приємно повернутися сюди.

— То як твої справи?

— Я й досі перемикаюся, але вже не співісную паралельно з іншими особистостями. Я чую їхні голоси — але сам до них говорити не можу. А от доктор Кол може — за його словами, рейджен наполягає на тому, що йому не місце в цивільній лікарні.

— Це серйозно. Учитель кивнув.

— Після двох з половиною років домінантного становища — після того, як він відчував себе живим і могутнім, — він страшенно сердиться, що його знов повернули туди, звідки він намагався втекти, — він глянув назад на будівлю і знайшов очима пожежні сходи, що вели від запасного виходу. — Це ж оці двері він тоді виламав?

— Тепер їх зробили міцнішими, — усміхнувся письменник.

— Тут безпечно, і рейджен більше не домінує над іншими. Йому важко втрачати владу — якби він міг обирати, то обрав би якесь пекло за ґратами, де можна керувати, — на якусь мить він замислився, а потім нахмурив брови. — Стало важко вирішувати. Вони з артуром постійно сперечаються, і ніхто не контролює сцену повністю. артур знає, що інші психіатри засуджують регулярне використання «Амобарбіталу» і що Департамент психічного здоров’я втручається в процес лікування. Так що зараз відбуваються дві битви за мою свідомість — усередині й зовні.

— А як там інші?

— кевін скиглить — він не хоче, щоб я приймав «Амобарбітал», бо коли я зливаюся, він не може більше вести свої брудні справи. Але без цього препарату кевіна ніщо не зупинить. Хоча артур і викреслив його зі списку небажаних, але він все одно завдає нам чимало клопоту. Навіть рейджену важко його контролювати, коли немає спільної свідомості. Його позиція проста: якщо захочу вистрибнути з вікна — то вистрибну, і жоден козел мене не спинить. За останні два роки він набрався сил. Самому мені часто стає надто нудно, і я йду зі сцени, але кевіну завжди подобається бути в реальному світі, тож його важко вгамувати. Одного разу, ще в Регіональному центрі, доктор Бокс колола томмі «Амобарбітал», аж раптом на сцену вийшов кевін і закричав: «Ах ти чортова сука!» Страшенно перелякав її тоді.

— Навіщо він це зробив?

— Він гнівався, що якась жінка забирає його сили…

Учитель спинився й нахмурився — наче його самого здивувало те, що він сказав. Потім він продовжив:

— філіп перебуває в апатії. Він не лається і не кричить. Йому взагалі все одно.

— Думаєш, небажані створюватимуть проблеми у Афінах?

— рейджен вважає, що оскільки у доктора Кола проблеми з тим, щоб виписувати «Амобарбітал», значить, нам не місце у відкритій лікарні.

— Але ти ж казав, що доктор Бокс теж використовувала його для контролю небажаних?

— Так, «Амобарбітал» давав їй контроль над сценою — вона могла наказати, хто саме і як довго буде на сцені. Доктор Кол такого ніколи не робив — і дарма. Йому доведеться вмовляти артура й рейджена разом контролювати порядок, бо сам я не можу втримати кевіна й філіпа.

Якийсь час вони мовчки гуляли, а потім повернулися назад у будівлю.

— Я хотів би приїхати знов післязавтра. Ти будеш тут?

— Важко сказати, — завагавсь Учитель. — Тут стільки всього відбувається. Я напишу записку, що ти прийдеш, тож якщо мене не буде — на тебе чекатиме хтось інший.

Письменник хотів якось заохотити його прийти на наступну зустріч, але коли вони проходили через двері, він помітив якусь тінь у його очах, а потім побачив, як ворушаться губи — Учитель уже пішов.

— Побачимося в четвер, — сказав він.

За кілька днів по тому письменник зустрівся з доктором Колом за обідом. Той повідомив, що томмі дуже змінився — він навіть не впевнений, що це та сама особистість. Він став більше схожий на відстороненого денні, який виходить під час катувань.

Пізніше аллен розповів про зміну в поведінці томмі. Він коротко переказав, як томмі витягли з палати після смерті Річарда Кейса й заштовхали в «Барбекю на колесах», де катували електричним струмом. Після цього, сказав аллен, томмі вже ніколи не був таким, як раніше. Він соромився своєї втрати пам’яті і розумових здібностей, а також нездатності вирішувати.

Скоро після того доктор Кол розказав, що між алленом і томмі розгорнулася справжня боротьба. Медсестри доповідали, що бачили, як аллен писав портрет — а за кілька годин приходив томмі і кількома мазками фарби псував його картину. аллен сказав, що якщо томмі не припинить — він почне робити те саме з його пейзажами.

— Я ніяк не можу добитися від томмі, навіщо він це робить, — скаржився доктор Кол. — Може, вам він розповість?

Письменник спробував їх примирити, але сварки та скарги розтяглися на кілька днів. Зрештою томмі все ж таки пояснив свою поведінку:

— аллен не мав права розповідати про те, що мене били струмом.

— аллен знав, як тобі було боляче. Хтось мав попросити про допомогу.

— Це мої справи. Я б і сам сказав, коли був готовий.

томмі розповів про «Барбекю» те, що зміг згадати, і погодився помиритися з алленом.

Протягом наступних місяців Учитель разом з доктором Колом докладали неймовірних зусиль, щоб встановити стабільне злиття. У середині жовтня 1982 року суддя Флаверз вивчив звіти доктора Кола щодо процесу лікування і переглянув своє рішення. Відтепер він дозволив Біллі виходити в місто з групою інших пацієнтів у супроводі наглядачів (прохання Міллігана про дозвіл виходити в місто без нагляду він відхилив).

Біллі почало дратувати те, що він вважав політикою терапії. Його засмучувало, що суддя, який три роки тому наважився визнати його «невинним у зв’язку з психічною хворобою», тепер спасував під тиском ЗМІ і можновладців.

Лише у квітні 1983 року Флаверз нарешті дозволив Біллі лишати клініку на «денні виходи» — і лише в супроводі когось із персоналу чи «відповідальної особи».

Біллі не міг зрозуміти, чому його лікують інакше, ніж інших пацієнтів (серед яких були і вбивці) — їм дозволяли виходити в місто, якщо їхній психіатр не вважав їх небезпечними для себе й інших. Сам він з моменту свого арешту у жовтні 1979 року навіть вулицю на червоне світло жодного разу не перейшов. Він поводився бездоганно й витримував такі знущання, які мало хто зміг би витримати. Сам факт того, що йому потрібен супровід, уже достатньо його ображав, але те, що для нього склали затверджений список осіб, які мають право супроводжувати, було вже занадто.

У цей список включили письменника та кількох наглядачів, а також молоду медсестру Сінді Моррісон, чия робота зводилась майже виключно до нагляду за Біллі. Вона (як і більшість персоналу) різко засуджувала обмеження, що несправедливо накладали на Біллі, та захищала його за будь-якої нагоди.

Персонал Афінського центру довільно інтерпретував рішення судді Флаверза: «денні ви`ходи в місто» могли тривати від 7-ї ранку до темряви, що на практиці трактувалося як «до увімкнення вуличного світла», тобто до 22-ї. Біллі винайняв будинок, де він міг би цілий день писати картини, і готувався до моменту, коли йому дозволять залишити клініку на випробовувальний термін.

На жаль, цей дім був розташований просто напроти будинку, що належав дядькові шерифа Роберта Аллена.

(2)

21 липня 1983 року спеціальний агент Говард Вілсон за наказом начальника відділу умовно-дострокового звільнення в Колумбусі почав таємно стежити за Біллі Мілліганом під час його денних виходів за територію лікарні.

Шериф Аллен повідомив агента Вілсона про те, що Мілліган виїжджає з клініки на жовтому пікапі «Датсун» з чорним дахом, зареєстрованому на Сінді Моррісон. Також він описав зовнішність жінки: 5 футів 4 дюйми[45] зростом, середньої статури, чорне волосся до плеч. Свої дні, за його доповіддю, Мілліган проводив у тому будинку — починаючи з кінця минулого місяця. Як пункт спостереження шериф запропонував будинок свого дядька.

Агент Вілсон одяг кепку, брудні джинси, рвану футболку, що тісно обтягла великий живіт, і приїхав на місце. Машину він лишив неподалік і пішки підійшов до будинку Міллігана із заходу через ліс. З того боку неможливо було розгледіти сам дім чи подвір’я, тому він обійшов територію кругом і зайшов зі сходу. Раптом його почули собаки й почали гавкати. Мілліган вийшов з будинку і відв’язав собак.

— Узяти його, Цезаре! Знайти цього покидька, Ташо! Убити паскуду!

Вілсон побіг назад у ліс і стежив за будинком на відстані аж до темряви. Потім у світлі ліхтарів на сходах він бачив, як Мілліган і темноволоса жінка вийшли з будинку, сіли у жовтий «Датсун» і поїхали геть. Наступного ранку Вілсон приїхав о 7:26. Ліхтарі на сходах і досі світилися, але машини у дворі не було. О 7:48 «Датсун» проїхав повз нього вулицею, і він встиг сфотографувати Міллігана з темноволосою жінкою.

Після обіду шериф Аллен запропонував Вілсону поїхати полювати на бабаків неподалік і дав йому гвинтівку 22-го калібру.

У своєму звіті Вілсон написав: «…Наближаючись до будинку, я побачив Міллігана у дворі — він стриг траву. Я увійшов у двір і заговорив до нього. Сказав, що полюю на бабаків і не хотів його потурбувати. Умовно-достроково звільнений дозволив мені полювати на своїй землі та висловив сподівання, що я позбавлю його від кількох бабаків. Після цього він продовжив займатися газоном, а я влаштувавсь у полі неподалік».

Потім Вілсон поговорив з сусідами Міллігана: усі вони сказали, що той часто малює у полях, а також, що його завжди супроводжує темноволоса жінка.

22 липня о 20:00 Вілсон завершив спостереження. Поки він звітував у місцевому відділі УДЗ, туди зателефонував шериф Аллен і повідомив, що Мілліган разом з чорноволосою жінкою, у якій він упізнав Сінді Моррісон, гуляють у центрі Афін на вулиці Корт-стрит. Він сфотографував їх.

Сінді Моррісон поскаржилася Біллі, що погрози та стеження її лякають.

— Ти справді думаєш, що хтось хоче тебе вбити?

— Я точно знаю, це кілер. Хтось мене замовив. Вони хочуть або кинути мене за ґрати довічно, або вбити.

— Біллі, мені страшно. Я краще піду. Думаю, нам не варто бачитися.

— Мабуть, так і є. Я сумуватиму. Але я не хочу, щоб ти жила в страху.

20 вересня в газеті «Пост» написали, що шериф Аллен зізнався в організації стеження: «Відділ УДЗ зайнявся цим за моїм проханням. Саме я до них звернувся». На зауваження журналіста про те, що суд дозволив Міллігану залишати лікарню вдень у супроводі Сінді Моррісон за погодженням лікарів, Аллен відрізав: «Якщо його вилікували — значить, йому місце у в’язниці». Позицію шерифа розділяли всі, хто ніяк не міг збагнути заплутане становище Біллі в рамках системи умовно-дострокового звільнення.

Оскільки його визнали «невинним у зв’язку з психічною хворобою» за зґвалтування трьох жінок у 1979-му, то, за законами штату Огайо, його не могли тепер відправити у в’язницю за ці злочини. Його могли лише утримувати в лікарнях з максимальним ступенем захисту, аж поки Департамент психічного здоров’я не вирішить, що він більше не становить загрози для себе чи інших. Зазвичай більшість таких пацієнтів зрештою виходить на свободу — і саме на це сподівався Біллі. Його адвокати вважали, що Біллі мають дозволити вийти на свободу за умовами дострокового звільнення — так само, як дозволяли й більш жорстоким злочинцям і навіть рецидивістам. Мілліган постійно наголошував, що після встановлення діагнозу він жодного разу не порушив закон — навіть правила дорожнього руху. Біллі вважав, що коли Департамент психічного здоров’я і суд звільнять його, він зможе лишитися на свободі за достроковим звільненням на кілька років, а потім його звільнять остаточно.

Іноді до Біллі доходили чутки про те, що Джон Шумейкер, голова відділу УДЗ, з якихось особистих причин чекає можливості знов закрити його у в’язниці за порушення умов УДЗ на решту свого строку у 2–15 років — як тільки Департамент психічного здоров’я оголосить його безпечним для себе та інших. Адвокат Біллі Алан Ґолдсбері перевірив ці чутки й переконався, що то неправда — і Біллі спробував викинути це з голови.

Після чергового слухання суддя Флаверз нарешті дав згоду на «випробовувальну програму» для Біллі. 3 лютого 1984 року в «Колумбус Сітізен-Джорнал» на першій шпальті вийшла стаття «ЩЕ БІЛЬШЕ СВОБОДИ ДЛЯ МІЛЛІГАНА: ВІДТЕПЕР ВІН ВИХОДИТИМЕ БЕЗ СУПРОВОДУ». Журналіст Гаррі Френкен процитував промову Біллі в залі суду: «Моє життя суттєво змінилось. Я знаю, що правильно, а що — ні. І для мене це важливо. Я зазнав знущань. Я зазнав ненависті. І мої дії — вони були спрямовані не проти жінок, а проти всіх людей. Я думав, що весь світ такий, що люди шкодять іншим людям… І мені було все одно: жити чи померти».

Протягом наступного року конфлікт між Мілліганом і шерифом Алленом продовжував розвиватися, аж поки той не заарештував Біллі за злочин, якого він, за його словами, не скоїв.

ЗВІТ ВІДДІЛУ УМОВНО-ДОСТРОКОВОГО ЗВІЛЬНЕННЯ

22 листопада 1984 року у сарай Джорджа Міснера, жителя Афін, штат Огайо, було зроблено постріл з рушниці крупнокаліберною кулею. Куля пробила стіну сараю, стінку трейлера, що стояв у сараї, пробила наскрізь рефрижератор, іншу стіну трейлера й увійшла в протилежну стіну сараю. Загальна сума збитків становить 1600 доларів. У відділку шерифа округу Афін чоловік, який назвався Брюсом Расселом, узяв на себе відповідальність за постріл і зазначив, що звільнений умовно-достроково був за кермом авто… Містер Рассел також повідомив Дейву Малавіста (з Афінського центру психічного здоров’я), що під час інциденту звільнений умовно-достроково був разом з ним і що він (Мілліган) знав про наміри Рассела. Варто зазначити, що в подальшій заяві містера Рассела, зробленій у прокуратурі округу Афін, він стверджує, що «не впевнений» у тому, що Мілліган знав про його (Рассела) наміри.

Помічник прокурора Той …[заявив, що] проти звільненого умовно-достроково може бути подано позов за погрозу вбивства шерифа округу Афін і його родини. Варто зазначити, що ці можливі погрози стосувалися шерифа Роберта Аллена.

Брюса Рассела, колишнього співробітника Афінського центру психічного здоров’я, який скоїв постріл, звинуватили у вандалізмі зі злочинним наміром. Він кілька разів змінював свої свідчення, і після допиту, який проводив шериф Аллен, він сказав прокурору, що змінював свідчення, бо Мілліган йому погрожував.

Через місяць, коли до Різдва лишилося п’ять днів, Біллі стояв у своєму дворі й спостерігав за робітниками, які зрізали дерева. Раптом приїхав шериф Аллен, показав ордер і заарештував його.

Оскільки Рассел підписав свідчення і тепер стверджував, що Мілліган не знав, що мало відбутися, звинувачення у вандалізмі зі злочинним наміром змінили на «співучасть у акті вандалізму».

Велике журі[46] відкинуло обвинувачення Біллі за представлених доказів і закрило справу. Шериф Аллен продовжував наполягати і зрештою заявив, що у нього є свідок, який може підтвердити, що за кермом машини справді був Мілліган. Але на попередньому слуханні помічники прокурора Роберт Той і Девід Воррен оголосили, що не можуть представити жодних доказів, і суддя зняв усі обвинувачення. Обвинувачі сказали, що представлять докази іншому великому журі і проситимуть про таємне обвинувачення[47] за тими самими пунктами.

Біллі стало очевидно, що разом з шерифом обвинувачі тепер поставили собі за мету дістати його будь-якою ціною. Злиття почало втрачати стабільність. Він намагався втримати Учителя, але страх і стрес погрожували зовсім розчинити той клей, що тримав його вкупі. Він не сказав про це нікому — навіть доктору Колу.

Біллі був радий, що з Колумбуса приїхав Ґері Швейкарт — спеціально для того, щоб бути другим адвокатом на процесі разом з Аланом Ґолдсбері.

На слуханні Ґолдсбері заявив, що було очевидно: арешт його клієнта вплине на статус його умовно-дострокового звільнення. За будь-яке правопорушення його могли б відправити назад у в’язницю за порушення умов УДЗ.

— Якщо ви когось обвинувачуєте, то маєте представити докази в суді. Вони ж не представили жодних доказів, але кинули тінь на мого клієнта. Ми хочемо позбутися цієї тіні.

Швейкарт додав, що сторона обвинувачення порушує юридичні процеси.

— Під час арешту обвинувачення заявило, що в них є докази, — сказав величезний бородатий адвокат, — але в суді нічого так і не представили. Що ж, почекаємо на їхні подальші заяви.

Брюс Рассел — той, хто стріляв з рушниці, — визнав себе винним у вандалізмі. Його випустили під підписку про невиїзд навіть без застави.

(3)

Оскільки обвинувачення було знято, суддя Флаверз перейшов до наступного етапу встановленої судом програми лікування Біллі. Під час слухання в Колумбусі Флаверз продовжив «випробувальний термін» за таких умов: Біллі щонайменше раз на тиждень має повертатись у Афінський центр психічного здоров’я для проходження терапії, а у випадку від’їзду з округу Афін він повинен повідомити про це в клініку.

У судовій залі були присутні кілька представниць із Національної жіночої організації, які почали гучно протестувати. Одна з жінок встала і закричала:

— Я хочу, щоб жінок Огайо попередили про те, що на вулицю знов виходить ґвалтівник!

Уже на вулиці інша жінка хотіла накинутися на Біллі, але подруга втримала її.

Біллі сказав, що розуміє їхні почуття і знає, що таке ненависть — адже його й самого неодноразово ґвалтував вітчим:

— Але ні, я не звір, яким мене намагаються зобразити газети. Приїздіть провідайте мене у Афінах і познайомтеся зі справжнім Біллі Мілліганом.

— Я бажаю вам лише найкращого, — сказала інша жінка, — але ви ж маєте розуміти: щоразу як хтось вимовляє ваше ім’я — мільйони жінок трусяться від страху.

За три тижні по тому Біллі переїхав з будинку навпроти дядька шерифа на ферму, де почав розводити корів, щоб доповнити свої доходи від продажу картин. Скоро у Афіни приїхала Сильвія Чейз — вона хотіла зняти з ним інтерв’ю для телепередачі «20/20». Її знімальна команда зняла на плівку, як Біллі грає з собаками, гуляє містом, годує худобу і пише картини. Здавалося, що більшість жителів міста вирішили дати своєму сумнозвісному сусіду другий шанс.

Але шериф Роберт Аллен не приховував своєї ворожості. Журналіст із «Бостон Фенікс» у одній зі статей навів його цитату:

«Аби той покидьок [Мілліган] тоді сів за ґрати за зґвалтування в Колумбусі та відсидів свій клятий термін — уже б давно вийшов і був нормальним громадянином, як я чи ти. Чорт забирай, та він по тих божевільнях провештався довше, аніж сидів би у в’язниці! Але я не про це. Він і досі винен суспільству кілька років свободи за ґвалтування. Мені якось сказали, — каже Аллен з широкою усмішкою, — що вирішення цієї чортової проблеми було просто в мене під носом: застрелити цього козла та кинути в кар’єр десь у окрузі Мегс».

Через три тижні Біллі зателефонував своєму адвокатові й повідомив, що о першій годині ночі до нього додому прийшов Аллен та знов заарештував за співучасть у тому пострілі в сарай. Хоча Біллі не визнавав своєї вини, у нього не було 70 тисяч доларів для застави[48], і Аллен закрив його в окружній в’язниці Афін.

Там Біллі жорстоко побили.

Сусіди Біллі по камері — Ларрі Сабо та Майрон Мак-Кормік через два дні написали лист у «Колумбус Сітізен-Джорнал», і 8 березня 1985 року їхня історія разом з запереченнями шерифа з’явилася на сторінках видання:

ШЕРИФ СМІЄТЬСЯ НАД ОБВИНУВАЧЕННЯМИ У «ЗАМОВЛЕННІ» МІЛЛІГАНА

Автор: Ренді Лімберд

Двоє сусідів Міллігана по камері заявляють, що шериф Роберт Аллен попросив їх убити Вільяма Міллігана та «представити це як самогубство». Сам Аллен учора повідомив журналістам, що особисто проведе розслідування… «Я почну розслідування цієї справи», — відповів Аллен, натякаючи на те, що збирається притягнути до відповідальності сусідів Міллігана.

Вчора ми взяли інтерв’ю у в’язнів Афінського округу, і Мак-Кормік повідомив нам, що третій сусід Міллігана — Майкл Дей, — …теж отримав таке прохання від Аллена 25 лютого.

Сабо заявляє, що Аллен розмовляв з ним 25 лютого під час обшуку у в’язниці, коли всіх в’язнів вивели з камер для перевірки. «Він хотів найняти мене для вбивства Міллігана, яке б замаскували під самогубство. Плату за це запропонував доволі непогану», — пише Сабо. Мак-Кормік додає: «Мене він [Аллен] попросив допомогти повісити Міллігана та вдати, ніби він сам повісився. Він сказав, що мені не треба буде турбуватися щодо вироку…»

…Близькі до Міллігана джерела повідомили нам, що наразі він перебуває в депресії та, можливо, через нові обвинувачення й ув’язнення його хвороба знов повернулася.

У інтерв’ю для каналу новин шериф Аллен сказав, що не вбачає жодного конфлікту інтересів у тому, що він сам розслідуватиме висунуті проти нього обвинувачення: «А хто ж зробить це краще за мене?» Пізніше він оголосив пресі, що обвинувачення у спробах убити Міллігана необґрунтовані. Капітан Клайд Біслі з поліцейського відділку Афін також брав участь у розслідуванні. Він заявив, що один із сусідів по камері відмовився від висунутих обвинувачень і сказав, що вони неправдиві й на них його підмовив Мілліган з метою дискредитувати Аллена.

Однак Ґері Швейкарт і громадський захисник Рендалл Дана вважали, що Біллі у серйозній небезпеці. Вони звернулися до суду з проханням перевести Біллі з в’язниці у Регіональний центр судової медицини Огайо (його встигли перейменувати у Центр судової медицини Тімоті Моріца) для психіатричного огляду. Їхнє прохання задовольнили. Після цього, 9 квітня 1985 року, суддя Мартін видав рішення про переведення Біллі у Массільйонську лікарню штату на північному сході Огайо, де його мали утримувати під арештом понад два місяці до судового засідання.

До речі, Брюса Рассела — того, хто стріляв з рушниці у сарай свого колишнього начальника, — випустили через тридцять днів.

Після кількох переведень та оглядів 17 червня 1985 року томмі в кайданках знов привезли з Массільйонської лікарні у Центр Моріца. Пройшовши крізь пункт охорони, він побачив у приймальному відділенні знайому фігуру — і по шкірі побіг холодок.

— Хто це там? — запитав він сестру.

— Новий головний лікар психіатричної лікарні Центрального Огайо — тепер Центр Моріца став його частиною.

— Я наче його колись…

— Так, це доктор Льюїс Лінднер. Його нещодавно перевели сюди з Ліми.

Ім’я Лінднера та згадки про Ліму прокотилися луною по найвіддаленішим куточкам його свідомості — аж до кімнати смерті.

Розділ 21

День незалежності

(1)

За дев’ять днів суддя Томас Мартін знов переглянув звіти про психічний стан Міллігана й розпорядився перевести його з Центру Моріца з максимальним рівнем безпеки у Регіональний центр судової медицини, де йому вже дозволятимуть залишати територію лікарні під підпис.

За порадою громадського захисника Рендалла Дани (близького друга Ґері Швейкарта) суддя Мартін призначив терапевтом Біллі сиву блакитнооку Стеллу Керолін. У 1977 році вона була першим психіатром, який, разом з Дороті Тернер, підтвердив на суді факт того, що Біллі страждає на синдром множинної особистості.

— Минуло дев’ять років, — скаржилася доктор Керолін з помітним естонським акцентом, — і здавалося, що я намагаюся пливти проти течії. Мої колеги з Регіонального центру постійно глузували над моїми висновками. Казали, що я надто наївна й дурна, якщо дозволила такому шахраєві себе обдурити. Коли Біллі знов повернувсь у Регіональний центр, його слава йшла вперед його самого — і всі вже мали упереджене ставлення до нього. Усі навколо вважали, що знають Біллі краще за нього самого й тим паче за мене. Усі — від наймолодшого співробітника до адміністрації — мали своє бачення. Його вважали злочинцем, алкоголіком, наркоманом — і від мене чекали такого ж ставлення.

Незважаючи на такий тиск колег, вона продовжувала бачитися з Біллі двічі на тиждень, але ворожість з боку персоналу було важко ігнорувати.

— Ніхто особливо мене не підтримував. Таке враження, що вони борються проти мене і проти Біллі також. Мені доводилося постійно пояснювати, що саме я виписую, для чого, що відбувається… У цій терапевтичній команді я мала найкращу освіту — але інших підтримував доктор Лінднер. Усі були проти мене. Я просто казала, що зроблю все, що зможу — і не заради себе, а заради Біллі.

Більшість лікарів не хотіли визнавати того, що Біллі змінює особистостей і через це може поводитися неадекватно. Вийшов один Біллі — розважавсь у місті інший — повернувся потім взагалі третій, який і отримав покарання за те, що прийшов пізніше, і його позбавляли привілеїв. Загалом вони просто не вірили у СМО. А коли доктор Керолін намагалася заперечувати — Лінднер наказував їй робити те, що вважає за потрібне команда.

На одному із судових слухань вона разом з доктором Колом, психологом Дороті Тернер і доктором Джорджем Ґардінґом свідчила, що Біллі страждає на СМО. Це було очевидно для всіх, хто близько знав Біллі, адже його особистості постійно перемикалися. Але доктор Лінднер сказав, що в Біллі псевдопсихопатична шизофренія. Сама доктор Керолін ніколи про таке не чула — можливо, це було якесь застаріле формулювання. Тоді Лінднеру це минулося, бо то була його власна думка. Тепер же він отримав можливість нав’язувати своє бачення іншим.

Таким чином, доктору Керолін доводилося постійно боротись. І справа не тільки в Біллі, а в боротьбі за владу, у якій вона раптом опинилася. Виявилось, що варто лікарю діагностувати СМО — він миттю отримує проблеми. Коли Біллі дізнався, що на Стеллу Керолін почали нападати так само, як і на доктора Кола та доктора Бокс, він впав у депресію і його загальний стан погіршився.

У той же час голова відділу умовно-дострокового звільнення Джон Шумейкер знов почав говорити, що Мілліган порушив умови (тримав пістолет у своїй квартирі), на яких його випустили з Лебанонського виправного закладу десять років тому. І це не зважаючи на вирок «невинний у зв’язку з психічною хворобою». На думку Шумейкера, вісім років, які Біллі провів у лікарняних закладах з максимальним ступенем безпеки, не враховуються за в’язничний строк, адже протягом цього часу його не можна було заарештувати за порушення УДЗ. Шумейкер був непохитний: як тільки Міллігана вилікують і звільнять з-під опіки суду, він заарештує його та відправить у в’язницю на ті тринадцять років, що він ще має відсидіти за пограбування на шосе. Тоді як у цій справі адвокат Біллі, не знаючи про психічну хворобу двадцятирічного юнака, домовився про визнання вини до суду.

Шумейкер продовжував наполягати на своєму навіть попри те, що згідно із законодавством штату, час, проведений недобровільно у лікарнях з максимальним ступенем захисту, враховується за відбування строку.

— Мені не подобається, що штат пропонує враховувати час у психіатричних лікарнях за час умовно-дострокового звільнення. Я збираюся використати справу Міллігана для перегляду і скасування цього закону.

Громадський захисник округу Франклін Джим Кура не вірив, що це справжні мотиви Шумейкера. Така резонансна справа — не найкращий вибір для зміни законодавства.

— Я вам кажу, це повне безглуздя, — заявив він. — Я і Шумейкеру так сказав. А він все одно стверджує, що за допомогою справи Біллі хоче лише змінити інтерпретацію цього закону. Для таких цілей є і менш заплутані справи. Випадок Біллі — поганий вибір для прецеденту, бо він надто вже унікальний і такий прецедент буде важко використати у подальшому для інших справ.

Пізніше він пояснив свою думку детальніше:

– Є й інші мотиви, які, власне, мені здаються більш імовірними. Біллі прославився, і для таких, як Шумейкер та інші можновладці, він став утіленням боротьби з системою. І тепер вони хочуть відплатити йому. Крім того, за рахунок Біллі можна просувати політичну кар’єру. Це як боротьба проти Саддама Хусейна. Він став легкою здобиччю для політиків і преси. Уже тільки цього достатньо для того, щоб атаки на Біллі не припинялися. Для них це голоси, це продаж примірників, це інтерес людей. Так завжди було, — він зозла вдарив кулаком об долоню. — Біллі доводиться битися проти могутніх людей. Множинні особистості та психологічні проблеми мають один серйозний недолік — ти перетворюєшся на параноїка, — засміявся він. — Хоча яка ж це параноя, коли вони справді постійно у тебе за спиною? У Біллі так і є — вони й на мить про нього не забувають.

Як тільки суддя Мартін наказав перевести Міллігана у відкриту установу під нагляд доктора Керолін, Шумейкер відправив директору Регіонального центру судової експертизи офіційний ордер від 27 червня 1985 року:

«…Цим документом ми даємо право та наказуємо заарештувати та утримувати Вільяма Стенлі Міллігана у будь-якому відповідному закладі до подальших дій адміністрації відділу умовно-дострокового звільнення. Цей документ є достатнім для проведення арешту. Як порушник умов УДЗ, вказана особа позбавляється права на заставу».

Директор Психіатричної лікарні Центрального Огайо, К. Хатчінсон-Бардін, регулярно зустрічалася з Біллі як його особистий агент та арт-терапевт. 1 липня 1985 року у своєму звіті вона записала, що Біллі дотримується встановленого у відділенні розпорядку, що вони поступово збільшують час, який він може проводити за межами відділення, що він почав бігати, відвідувати буфет і ходити на прогулянки з іншими пацієнтами. На основі цього звіту суддя Мартін склав обмежений список осіб, у супроводі яких Мілліган має право виходити за межі клініки. У цей список увійшла Беккі Б. — молода випускниця університету Огайо, яка познайомилася з Біллі під час його «випробувального» періоду у Афінах. Тепер у Колумбусі вона почала бачитися з ним регулярно. Соціальний працівник Глорія Застроу розповіла, що провела з Беккі чимало часу і дійшла висновку, що вона — досить розважлива та щира людина. Беккі лише нещодавно отримала диплом бакалавра з психології та шукала можливості працювати з дітьми, а згодом планувала здобути освіту у сфері спортивної психології.

У своєму звіті від 10 липня 1985 року Застроу зазначила: «Він втрачає час, не може згадати, що з ним відбувалося. Постійно забуває деякі речі — і це його турбує. Йому доводиться нагадувати про зустрічі з лікарями, про різні заплановані речі тощо».

Доктор Керолін проконсультувалася з доктором Колом щодо його досвіду використання «Амобарбіталу» під час лікування Біллі у Афінах. Незважаючи на медичні протипоказання сильних барбітуратів, до яких розвивається звичка, доктор Кол розповів, що на Біллі цей препарат впливає інакше, ніж на інших людей: він допомагає тимчасово злити всі його особистості. За підтримки Кола та на основі власних спостережень за Біллі доктор Керолін вирішила знов розпочати лікування «Амобарбіталом».

– І тут у мене вже вдруге відвисла щелепа, — згадувала Керолін. — Раптом в одну мить Біллі став абсолютно іншою людиною. Звісно, ефект тривав, поки діяв препарат, — приблизно шість годин — тому ми мали вводити його тричі на день. Хоча, думаю, Біллі не приймав його кожного разу — він теж у чомусь мене дурив. Але препарат діяв.

У історії хвороби Біллі 29 серпня 1985 року вона записала: «З того часу як він почав приймати „Амобарбітал“, він уже не такий напружений. Він більше не захлинається словами, події не випадають з його пам’яті. Загалом пам’ять покращується. Пацієнт каже, що він більше не може розділятися. [Він сказав: ] „Я давно звик розділятися, коли щось відбувається… Тепер …доводиться сприймати життя таким, яким воно є“».

Раніше він описував їй сплутаний час як «блимання» і порівнював його з кіноплівкою, з якої вирізали кілька секунд, а потім погано склеїли. «Ось я сиджу за кермом і кудись їду, аж раптом, — він клацає пальцями, — оп — і я вже проїхав тисячу ярдів[49]. Але я не втрачаю контроль над машиною — лише над свідомістю… Наче фільм перемотали вперед. Я відчуваю лише якесь смикання. Уявіть, що ви слухаєте пісню — аж раптом усвідомлюєте, що вона вже закінчується. Оце так само».

15 вересня 1985 року Афінський телевізійний канал випустив двогодинну документальну передачу про життя Біллі Міллігана. У неї увійшло інтерв’ю з Беккі Б., у якому вона заявила, що робітники окружної прокуратури Афін сексуально її домагалися: коли вона працювала офіціанткою у «Студії 38», вони прийшли до неї і сказали, що якщо вона піде з ними, то справу Біллі закриють.

Представники прокурора написали в телевізійну компанію лист з вимогою вилучити цю плівку з ефіру та більше ніколи її не показувати. Режисерам довелося погодитися вирізати небажані уривки, щоб уникнути судового позову, але продюсер заявив:

— Добре, ми виріжемо те, що вони просять, але замість цих уривків я вставлю порожню плівку — щоб глядачі знали, що програма пройшла цензуру.

18 жовтня суддя Мартін дозволив Біллі виходити з території лікарні для роботи в конторі громадського захисника Ренді Дани (неповний робочий день). Умовою цього дозволу стало те, що Ренді мав супроводжувати Біллі на роботу та привозити назад у клініку після обіду — для прийому ліків.

Ренді Дана офіційно прийняв Біллі як робітника бюро громадських захисників Огайо з мінімальною оплатою.

На початку листопада 1985 року один зі слідчих бюро Рендалла Дани отримав поштою касету. На ній був запис конфіденційної телефонної розмови між Біллі та Ґері Швейкартом (він був другим консультантом у справі про стрілянину в сараї разом з Даною), зроблений у Афінській в’язниці після арешту Біллі шерифом Алленом.

Почувши це, Дана негайно подав клопотання про зняття з Біллі всіх обвинувачень у справі про стрілянину, адже цей запис порушував конституційні права Біллі. 19 листопада відбулося слухання, на якому Швейкарт провів допит шерифа Роберта Аллена — той відмовлявся визнавати, що знає про існування цієї касети.

— Такої касети просто не існує, — заявив Аллен. — І ніколи не існувало. Це просто фізично неможливо.

Після цього давав свідчення офіцер Бартлетт: він розповів, що шериф сказав йому, де вони тримають диктофон і наказав записати розмову, додавши: «Тільки так, щоб тебе ніхто не бачив…» За його свідченнями, він сховав диктофон у кишеню, набрав для Міллігана потрібний номер і, стоячи на відстані у два фути[50], протягом двадцяти хвилин записував розмову Міллігана зі Швейкартом.

Суддя Томас Ходсон зняв з Міллігана всі обвинувачення у цій справі. Оголошуючи свій вирок 3 грудня, суддя зауважив, що жодного заарештованого ніколи не записували на плівку під час розмови з адвокатом: «Немає жодного подібного випадку ані в архівах штату Огайо, ані у федеральних архівах». У цьому прецедентному рішенні суддя Ходсон підкреслив: «Повний захист приватності та конфіденційності спілкування між адвокатом і його підзахисним завжди був частиною традицій, яких ми дотримуємося упродовж історії. Це твердиня нашої юридичної системи та частина життєво необхідних засобів стримування та противаги, які забезпечують відкритість системи. І саме цей привілей був порушений штатом Огайо у справі …. Конституційна рана, яку завдав штат, уже ніколи не загоїться».

Афінський прокурор Воррен, виходячи із зали суду разом з мовчазним Алленом, сказав журналістам, що подаватиме апеляцію.

Біллі був переконаний: Франклінський суд відновить його права і знов відпустить на умовах випробовувального терміну, але натомість суддя вирішив лишити його у Психіатричній лікарні центрального Огайо під контролем доктора Льюїса Лінднера.

Швейкарт страшенно розгнівався. Це нагадало йому рішення Апеляційного суду, який визнав переведення Біллі у Ліму в 1979-му «серйозним порушенням» його прав, але нічого не зробив, щоб виправити несправедливість. І знов — за шість років по тому — те ж саме. Конституційні права Біллі порушили, але суд ніяк цього не виправляє. Бажання встановити правосуддя тут було лише пустими балачками — вони закривають Біллі у лікарні на два роки, та ще й під наглядом Лінднера, який знов йому погрожуватиме.

Ренді Дана запитав суддю, за яких умов Біллі зможе виходити за територію лікарні, і суддя разом з командою терапевтів вирішив, що для цього йому потрібно знайти роботу й успішно зберігати свою посаду. Дана спробував знайти для Біллі роботу в приватному секторі, але безуспішно. Тоді він знов узяв його у своє бюро громадських захисників на два місяці за індивідуальним контрактом. Щоранку Біллі забиратимуть з лікарні та везтимуть на роботу. Доктор Стелла Керолін була проти того, щоб Біллі пропускав денний прийом ліків, тому зробила запит на дозвіл для нього мати при собі одну дозу ліків, яку він прийматиме самостійно. Перевірку здійснювали за регулярними тестами крові та сечі.

Цей період супроводжується її оптимістичними записами в історії хвороби Біллі: «…його стан постійно покращується, під дією „Амобарбіталу“ спостерігається стабільне злиття особистостей».

(2)

Строк контракту Біллі добіг кінця, і Ренді Дані довелося звільнити його з бюро громадських захисників. Його це непокоїло, бо доля Біллі була йому не байдужа, і його хвилювало, через що доводиться проходити молодому чоловікові.

Ґері Швейкарт розповів Біллі, що Дана колись був прокурором, але тепер став чудовим адвокатом:

— Уважно слухай усе, що він тобі каже. Звісно, він як громадський захисник має керуватися відповідними законами, але він на твоєму боці.

Одного дня Дана відвозив Біллі назад у лікарню і сказав йому:

— Біллі, якщо тебе колись звільнять — їдь на захід, аж поки не знайдеш три міста підряд, де не чули про Біллі Міллігана. Потім збрий бороду, зміни ім’я і почни нове життя.

Біллі уважно це вислухав і вирішив, що змінити ім’я так швидко не вийде, тож краще планувати все заздалегідь. Для початку він купив кілька газет з інших міст, де уважно переглянув усі некрологи. Йому вдалося знайти людину свого віку, яка нещодавно померла — і він зателефонував у бюро ритуальних послуг, яке зазначалось у некролозі.

— Добрий день. Я з компанії «Життя та вірність». Мені треба перевірити свідоцтво про смерть Крістофера Юджина Карра, щоб зробити страхові виплати. Нам би не хотілося звертатися з цим проханням до рідних Карра, щоб зайвий раз не турбувати їх у час скорботи.

Біллі попросив їх назвати повне ім’я померлого, його номер соціального страхування, дату народження та контакти його близького родича — усю цю інформацію йому надали просто по телефону.

Після цього Біллі написав лист у бюро соціального забезпечення й попросив відновити його втрачену картку соціального страхування — з даними, які він отримав від бюро ритуальних послуг. Нову картку скоро надіслали. З нею він пішов у Бюро транспорту Огайо й отримав нове водійське посвідчення на ім’я Крістофера Юджина Карра.

Тепер він був готовий зробити так, як радив Ренді Дана — щойно його звільнять. Він не збирався чекати. Щойно суд звільнить його — він одразу рушить на захід, у гори — як казав Ренді.

13 лютого 1986 року доктор Керолін зробила в історії хвороби Біллі запис: «Пацієнт співпрацює зі мною як зі своїм терапевтом, виконує всі рекомендації. З рештою персоналу він спілкується у захисній манері, якщо вважає, що вони становлять загрозу для його цілісності. Наразі я не бачу жодної причини продовжувати госпіталізацію. П[ацієнт] поводиться розсудливо, розуміє необхідність приймати ліки. Також розуміє важливість лікування до повної інтеграції у суспільстві. Усвідомлює: якщо він скоїть злочин чи зробить щось, що суперечить закону, то має нести відповідальність і у випадку визнання винним опиниться у в’язниці». Крім того, вона порекомендувала дозволити Біллі ночувати за межами лікарні відповідно до встановленого порядку. Суддя Мартін ухвалив цю рекомендацію, за умови, якщо Біллі знайде роботу на повний день. Інші члени терапевтичної команди почали сваритись і саботувати його вихід. Керолін протестувала.

— …Я вважаю, що час припинити застосування для Міллігана програми, призначеної для розумово відсталих пацієнтів — здебільшого, шизофреніків. Пацієнт має нормальні розумові здібності …і я вважаю контртерапевтичним надалі утримувати його в рамках цієї програми.

Ренді Дана розумів, що Департамент психічного здоров’я намагається надалі утримувати Біллі, захищаючи його від можливого арешту з боку відділу УДЗ, але перебування Біллі в психіатричних лікарнях зрештою мало відрізняється від того, що чекає на нього у системі в’язничного покарання. Він вимагав, щоб вони послабили обмеження й дозволили йому реабілітуватись у суспільстві — наприклад, отримати освіту. Будь-що, аби тільки він зміг залишати лікарню.

Незважаючи на протести преси і прокурора, 21 березня 1986 року, після кількох тижнів зволікань з виконанням рішення судді Мартіна, терапевтична команда нарешті дозволила Міллігану виходити за межі лікарні, якщо він знайде роботу і буде під наглядом.

Ренді Дана знов узяв його на неповний робочий день.

Пізніше йому також дозволили іноді їздити у Ланкастер, Огайо, та працювати на будівництві під керівництвом свояка, який і мав привозити Біллі назад у лікарню о 22:00. Скоро персоналу стало відомо, що Біллі їздить на роботу та назад сам — на червоному пікапі «Мазда», що належав його новому вітчимові, — і йому заборонили паркувати машину на стоянці клініки.

(3)

Персонал не усвідомлював, що Біллі давно вже не просто попихач у бюро Ренді Дани. Так було лише спочатку — Біллі отримував шість доларів на годину за те, що розносив посилки чи паркував авто. Але він постійно добивався того, щоб Дана дозволив йому стати слідчим.

— Так, я вірю, що ти вже краще ладнаєш з собою, Біллі, і я знаю, як тобі подобається працювати з іншими слідчими, але тільки подумай, до яких негараздів це може призвести!

— Ренді, дай мені шанс. Мені справді дуже хочеться бути слідчим. Дозволь мені допомогти.

— Можеш уявити, як ти свідчитимеш у суді? Ти тільки подумай, що зробить з тобою прокурор, якщо викликати тебе свідком?

Дана ніяк не міг на це погодитися. Однак у бюро всі дуже приязно ставилися до Біллі, і він почав багато часу проводити зі слідчими, які теж вподобали його товариство. Дана вирішив скористатися художніми талантами Біллі та попросив його робити малюнки місць злочину — таким чином він міг допомагати слідчим.

Дана надто пізно дізнався, що Біллі вихваляється й розповідає всім, що його призначили помічником одного зі слідчих у справі вбивці Раттлера.

У цій справі сумніви викликав шлях утечі Вільяма Раттлера після того, як він, імовірно, вбив поліцейського. Біллі переконав одного з інтернів-юристів — колишнього військового пілота — винайняти літак і зробити повітряну зйомку можливого шляху втечі. Вбивство сталося на перехресті шосе І-70 та І-71, після чого вбивця з’їхав з шосе та проїхав містом. Біллі хотів подивитися на цей шлях з повітря і зафіксувати його на плівку. Він підготував відеокамери, потім зустрівся з пілотом в аеропорту. Разом вони полетіли над центром Колумбуса, а Біллі знімав дороги з повітря.

Коли про це дізнався Дана, він страшенно розгнівався. — Біллі, чорти б тебе вхопили! Що, в біса, ти робиш?!

Ти не можеш просто отак виходити й робити такі речі!

Ренді зрозумів, що Біллі стає надто важко контролювати. Він запідозрив: Біллі припинив прийом ліків або ж у його терапії виникли якісь проблеми.

Одного разу після обіду один зі слідчих попросив Біллі з’ясувати, де перебуває інформатор. Біллі взяв рацію, відеокамеру, поклав усе в державну машину, якою часто користувався, і поїхав туди, де чоловіка бачили востаннє. По радіо грала пісня Елтона Джона «Curtains». Раптом з пісні почали зникати рядки — він зрозумів, що почав «кліпати». Біллі спробував якось опанувати себе — аж раптом виявилося, що він їде не по шосе 270 на північ, а по автомагістралі 70 на захід. Він не пам’ятав, як проїхав розв’язку Колумбуса.

Біллі спинився на узбіччі і відкрив бардачок — там він зазвичай тримав «Амобарбітал». Але цього разу там було порожньо.

Кліпання погіршилося — він був наче в старому фільмі. Що відбувалось у ці «провали», він і гадки не мав. Але не буває такого, щоб це була просто прірва — хтось же виходить на сцену. А значить, цей хтось і прийняв «Амобарбітал». Принаймні він на це сподівався. Але щохвилини ставало дедалі гірше. Значить, хтось просто викинув пігулки!

аллен побачив, як позаду нього зупинилась машина поліцейських. З неї вийшов офіцер і почав наближатися до його авто. аллен миттю вкрився потом. У таких ситуаціях зазвичай його мозок працює дуже швидко, а от тіло — надто повільно, тому замість слів у нього виходить якесь белькотіння. Кепсько буде, якщо офіцер подумає, що аллен напідпитку. Тут можуть допомогти хіба що службові номери на машині.

— Сер, у вас якісь проблеми?

— Ні, все нормально, — повільно відповів аллен. — Я мав випити пігулку, але вікно було відчинене — вітер вирвав баночку з рук. Я хотів її пошукати.

— Ви з якого відділення? — кивнув він на номери.

— Я з бюро громадських захисників. Працюю у Ренді Дани.

— Ви працюєте над справою про вбивцю Раттлера?

аллен ствердно хитнув головою, сподіваючись, що той не помітить, як він весь спітнів.

— Мені б варто було скинути вас з дороги! Ви намагаєтеся врятувати чоловіка, який убив правоохоронця!

— Слухайте, я просто працівник…

Добре, що виходило контролювати мову. Але якщо він не вип’є «Амобарбіталу», ставатиме дедалі гірше. аллен докладав максимум зусиль, щоб контролювати ситуацію.

— То йдіть пошукайте ваші пігулки, — запропонував офіцер, — а я закрию для вас цю смугу.

Він побіг назад по шосе. Піт заливав обличчя. Він знав, що нічого тут не знайде, але удавав, що шукає. Хто б не виштовхнув Біллі зі сцени — він викинув пігулки під час «блимання». А значить, він не хотів, щоб Біллі став цільним і вільним. Мабуть, це хтось із небажаних. Чи, може, рейджен?

— Чорт забирай! Хто б ти не був — залиш Біллі у спокої! — зашипів аллен.

Він повернувся до машини й сказав офіцерові, що з ним все буде нормально — треба лише подзвонити начальнику і сказати, що він затримається, бо має купити нові пігулки. Офіцер кивнув, сів у свою машину й поїхав.

У лікарні за таке на нього чекає серйозне покарання. Але найгірше те, що без цих ліків Біллі на роботі буде абсолютно безпорадний — а він дуже цінує цю роботу. Така робота — квиток до свободи. аллен сподівався, що йому дадуть нову дозу, коли він пояснить, як утратив цю, а потім він почекає хвилин двадцять, поки пігулки подіють та, як тільки «блимання» припиниться, знов поїде на роботу.

аллен зупинився біля якогось кафе, зателефонував у лікарню та попросив доктора Якамі до телефону. Він боявся, що його примусять лишитись у лікарні й чекати на доктора Керолін, якщо він розкаже правду, а це зараз було б недоречно. Тільки не тепер — коли все так добре йде.

— Докторе Якамі, — почав він, — у мене невеличка проблема.

Запис із медичної карти від 18 червня 1986 року (15:20). Доктор Якамі

«Сьогодні Біллі зателефонував мені з ресторану „Ракс“ і розповів, що загубив пляшечку з пігулками, поки їхав у машині. За його словами, його друг дістав пляшечку з бардачка, як раптом машину підкинуло на якомусь горбику на шосе — і пляшечка випала з вікна. Він хотів отримати іншу дозу ліків. Я порадив йому подзвонити в пункт медсестер і приїхати у відділення, де йому видадуть нові пігулки. Він постійно повторював свої слова та говорив дуже схвильовано. У відділення він приїхав о 15:10. Здавався знервованим, вигляд мав неохайний… Я запросив його поговорити до конференц-зали. На ньому були протисонячні окуляри — він їх зняв, але не міг тримати, і вони впали на підлогу. На лівому плечі в нього висіла відеокамера й рація. Він без упину її смикав — і один раз камера теж упала додолу. Він ніяк не міг просто її тримати — психомоторні функції погіршились, і він не міг поводитись як звичайно. Біллі запевнив мене, що з ним усе буде гаразд за двадцять хвилин після прийому препарату і сказав, що немає причин для хвилювань. Я ніколи раніше не бачив його в такому стані. Я сказав, що йому доведеться лишитись у лікарні, аж поки його стан не стабілізується, і що я не можу взяти на себе відповідальність і випустити його звідси у такому стані. Він не сперечався, але ця ідея йому не сподобалася. Я призначив йому аналіз крові й сечі. Після цього йому видадуть дозу препарату і триматимуть під наглядом».

Але доктору Якамі не вдалося взяти у Біллі кров на аналіз, бо він ніяк не міг припинити рухати руками. Після того як друга спроба взяти кров завершилася нічим, о 16:10 йому вкололи 200 мг «Амобарбіталу». Доктор Якамі підвівся й хотів уже йти, коли аллен наполегливо попросив у нього дозволу повернутись у бюро громадських захисників, як тільки препарат подіє — тобто за двадцять п’ять хвилин. Якамі відмовив, обґрунтувавши це тим, що стан Біллі не дозволяє йому піти з клініки. аллен підвівсь і заступив йому прохід:

— Я не випущу вас, доки ви не дозволите мені вийти з лікарні.

— Ви знаєте, чим для вас закінчиться застосування фізичної сили проти мене чи агресивна поведінка.

— Я не збираюся на вас нападати. Але я не можу дозволити вам піти звідси, поки ви не дасте дозвіл.

— Виходити з відділення у вашому стані небезпечно. Коли вам стане краще — доктор Керолін вирішить, чи можна вам іти.

— Будь ласка, дозвольте мені повернутися на роботу. Він відступив убік і дозволив лікарю пройти, а сам не переставав бурмотіти:

— Мені треба на роботу, інакше мене звільнять. Будь ласка, дайте дозвіл… Будь ласка…

Доктора Лінднера сповістили про проблему. Він прийшов у відділення і наказав закрити Біллі в кімнаті для повторного огляду.

18 червня 1986 року о 15:40 доктор Керолін записала свої спостереження:

«Біллі був схвильований, злий і наляканий. Він говорив дещо нерозбірливо, але по суті та обмірковано. Протягом цих подій він переключався від безтурботної поверхневої особистості на налякану і стурбовану або ж на розлючену».

Біллі призначили індивідуальний нагляд і повідомили, що спати він буде в кімнаті під спостереженням.

Наступного ранку Ренді Дана зателефонував Н. Берлі та повідомив клініку й доктора Керолін про те, що Біллі звільнено з його посади. Дана сказав, що вони розглянуть усі його дії, і якщо він не вчинив нічого проти правил, його можна буде відновити на посаді, але наразі він не хоче з ним працювати.

Біллі був просто розбитий.

За тиждень по тому Ренді Дана та Ґері Швейкарт зустрілися з терапевтичною командою (серед інших були присутні доктори Керолін, Лінднер та Якамі), щоб обговорити інцидент, який призвів до того, що Біллі зачинили в кімнаті.

— Я провів розслідування, — повідомив Ренді Дана, — і не знайшов ніяких протиправних дій Біллі. Ті, хто працював з ним, підтвердили, що він був на завданні, а також заявляють, що він завжди чудово виконував доручення.

Протягом цієї зустрічі вони також обговорили виписаний Біллі препарат та його дію. Доктор Керолін вважала, що треба продовжувати лікування «Амобарбіталом», але доктор Лінднер після консультації з доктором Джеєм Дейвісом (директором Департаменту психічного здоров’я) вирішив прибрати цей препарат. У ДПЗ вважали, що якщо з Біллі знов станеться те, що сталося минулого тижня, то відповідальність за це ляже на них. Ніякого іншого лікування, крім як довготривалої психотерапії, ніхто не запропонував.

Наступного дня доктор Керолін дійшла висновку, що пацієнт поводиться помірковано і доречно.

— Не бачу жодної причини не підписати йому вихід на вікенд. Але доктор Лінднер заборонив Біллі будь-які виходи та скасував усі привілеї в лікарні: «Пацієнт має бути у відділенні 24 години на добу, аж поки цей наказ не скасує директор клініки або доктор Лінднер. До нового наказу пацієнт має лишатися під наглядом персоналу клініки».

У п’ятницю після обіду Біллі підійшов до пункту медсестер по чергову дозу «Амобарбіталу». Сестра зателефонувала в аптеку, потім похитала головою і зробила якусь помітку у своїх записах.

— Фармацевт каже, що відтепер потрібен дозвіл на видачу «Амобарбіталу».

Коли Біллі це почув, його почали бити дрижаки. Він зрозумів, що його вирішили залишити тут на всі вихідні без препарату. Досвід свідчив про те, що таке різке припинення прийому його просто вб’є. Він попросив сестру зателефонувати доктору Керолін.

О 17:50 доктор Керолін зробила запис: «Біллі енергійний, поміркований та адекватний. Жодних симптомів дисоціації. Він продовжує приймати препарат за рецептом. Він боїться, що без препарату він знов дисоціює і втратить можливість нормально функціонувати. Я переконала пацієнта, що протягом вихідних давати препарат не припинятимуть.

Сьогодні мені зателефонувала медсестра і повідомила, що для Біллі немає препарату і аптека відмовилася його поставити, заявляючи, що йому змінюватимуть ліки. Я знов зателефонувала в аптеку і ми домовилися, що рецептурні препарати не скасовуватимуть протягом вихідних, тож пацієнт продовжує приймати по 200 мг „Амобарбіталу“ тричі на день. За наказом доктора Лінднера та директора Дені Міллера пацієнт залишається у відділенні до кінця слідства. Він розуміє всі обставини, але все одно дуже боїться не отримати препарат».

Доктор Керолін пообіцяла Біллі, що персонал не буде намагатися прибрати «Амобарбітал», аж поки вона не повернеться з відпустки. Тоді вона була впевнена, що за відповідної дози — а доза Біллі була саме такою, — цей препарат абсолютно безпечний, і що старанно прорахована програма виведення психоактивної речовини під наглядом спеціалістів не загрожуватиме здоров’ю Біллі. Вона виписала рецепт Біллі на всі вихідні — і він знов злився.

Учитель згадав, чому минулого тижня йому раптово знадобилася доза. томмі вирішив, що його звідси ніколи не випустять. Крім того, Лінднер говорив про те, що його зніматимуть з «Амобарбіталу», і це його неабияк налякало — він почав іноді пропускати прийоми препарату і ховати пігулки на випадок необхідності.

30 червня у понеділок соціальний працівник Застроу записав у своєму звіті: «Доктор Лінднер пропонує нам скласти надійний план детоксикації для цього пацієнта і відкласти його до потреби».

О 17:45 доктор Керолін зробила запис: «Пацієнт продовжує співпрацювати з терапевтом. Дисоціації не спостерігається. Він наляканий бо [каже, що] „я знов розпадуся, я втрачаю контроль“. Пацієнт стурбований і наляканий через те, що йому сказали про можливе скасування препарату».

Пізніше того дня доктор Якамі відправив доктору Д. Векслеру запит на консультацію: «Пацієнт Мілліган приймав „Амобарбітал“ тричі на добу по 200 мг протягом дев’яти місяців. Доктор Лінднер пропонує прибрати цей препарат, і ми маємо скласти програму детоксикації. Чи не могли б ви переглянути дані та запропонувати стандартну випробувану програму детоксикації?»

Відповідь доктора Векслера прийшла 2 липня:

«Пропозиції щодо детоксикації для пацієнта, який приймав „Амобарбітал“ (по 200 мг тричі на добу) протягом дев’яти місяців:

Цей препарат є швидкодіючим барбітуратом зі строком дії у 8–11 годин, виводиться печінкою. На цьому етапі у пацієнта, найімовірніше, виникла психологічна і фізична залежність від препарату, тому є висока ймовірність прояву симптомів абстиненції. Припинення прийому препарату може загрожувати його життю і має проводитися в клінічних умовах. Серед можливих симптомів: марення, конвульсії, смерть. Симптоми дуже важко усунути… Припинення прийому барбітуратів супроводжується високим рівнем смертності… Я б не радив проводити таку процедуру в умовах вашого закладу через відсутність відділення інтенсивної терапії. Рекомендую направити пацієнта у лікарню, яка здатна провести таку програму у відповідних клінічних умовах детоксикації».

Підпис: Дж. Векслер.

Напередодні вихідних до 4 липня[51] томмі дізнався, що доктор Ліднер наказав помістити його в ізолятор під особистий нагляд. Наглядач, який його туди відвів, з насмішкою повідомив, що їм не можна починати детоксикацію, поки Лінднер не повернеться з вихідних, але оскільки в клініці дуже мало персоналу, вони можуть почати й раніше. томмі зрозумів натяк: вони хочуть закрити його в ізоляторі на три дні без препарату — не зважаючи на попередження Векслера. томмі читав відповідь, яка прийшла доктору Якамі, і бачив там слова «марення», «конвульсії» та «смерть». Йому відразу згадалося «Барбекю на колесах» у Лімі й ночі, коли він прокидався з криком «ТРЕТІЙ СТРАЙК, МІСТЕРЕ МІЛЛІГАН!»

Е ні, він не чекатиме, поки ломка доведе його до смерті. Він устиг підготуватися до сюрпризів Лінднера та цього дня. Навколо великого пальця ноги у нього накручена шпилька — під пластирем. А наглядач, який має за ним стежити, курить траву.

томмі знав, що їм дуже цікаво подивитися, як його ламатиме без барбітурату. Двоє наглядачів принесли вíдра з льодом, а інші влаштувалися ззовні й підготувалися спостерігати, як він почне пітніти та звиватися, а потім і відчайдушно кричати.

Але нічого такого не відбувалося. Вони не розуміли, що «Амобарбітал» діє на Біллі не так, як на інших людей. У Біллі всі страждання проходили всередині: почався сплутаний час, «блимання» ставало дедалі частішим, дисоціація прогресувала — різні люди чергувалися на сцені, щоб дізнатися, що відбувається.

— Та що таке?! Його вже мають корчі бити! Що за маячня? — почав один з наглядачів.

— Ну, він же не маленький — може, треба трохи більше часу.

— Та не хвилюйся. Зараз почне ламати, зачекай, — вгамував його інший.

Вони й не знали, що Біллі вже «ламає» — просто не так, як вони думали. Біллі були потрібні його «спеціалісти» — і кожен з них по черзі виходив на сцену, щоб з’ясувати, чим він може зарадити.

Година минала за годиною. Наглядач не витримав:

— Дзвони Лінднеру. Ми не можемо утримувати його в ізоляторі, якщо немає абстинентних симптомів.

Вони відвели його в закритий корпус. Якщо треба — завжди можна буде знов відвести його в ізолятор.

томмі зрозумів, що часу в нього мало.

Він прийшов у загальну кімнату цього відділення. Тут серед пазлів і розмальовок лежав пластилін, з якого семюель полюбляв ліпити різні фігурки. томмі відірвав шматок і скатав кульку, яку міцно затис у руці. План був готовий уже давно — він продумав його під час «кліпання», коли побачив, що медсестра, яка приносить пігулки, лишає ключі на стійці разом з текою. Головний ключ було відмічено.

томмі поводився, як звичайно.

— Біллі, йди приймати пігулки, — покликала його медсестра.

— Доктор Лінднер казав, що мені більше нічого не даватимуть.

— Це не «Амобарбітал» — тут вітаміни й антигістамін.

Він удав розчарування й розпачливо вдарив лівою рукою (із затиснутим пластиліном) об стійку:

– І що, мені треба оце пити?!

— Якщо хочеш позбавитися набряку пазух. Ну, ходи сюди. Правою рукою він указав на вікно:

— Ой, а що це там у вікні?

Вона повернулася подивитись, і Біллі швидко надавив кульку на головний ключ.

— Нічого не бачу.

— Там наче була велика птаха.

— Може, просто тінь?

— Мабуть…

томмі повернувся в загальну кімнату, сів за стіл для ігор та почав уважно вивчати форму ключа, відбиток якого лишився у пластиліні. Після того як усі чотири зубчики склалися в його уяві у своєрідну карту шляху до свободи, він знов згорнув м’яку кульку — усе, жодних слідів не лишилось. Усе в голові.

Коли прийде час, він розігне шпильку, намотану на палець, та перетворить її на відмикачку. Завдяки відбитку на пластиліні він тепер чітко знає, як глибоко розташована кожна пластина всередині замка. Тепер лишилося зробити так, щоб наглядачі дали йому хоч трохи часу. Стежити за ним поставили наркомана — томмі бачив, що його аж бісить те, що він не може відійти викурити косяка.

— Агов, друже, — погукав його томмі, — мене природа кличе.

Вони вдвох пройшли коридором до чоловічого туалету.

— Слухай, тут же вентиляція. Якщо хочеш, я початую, поки ти викуриш косячок.

— Круто! Дякую!

Наглядач зайшов у туалет, а томмі кинувся до чорного ходу. Тут стояли двері з куленепробивним склом. томмі швидко відімкнув замок, потім причинив двері і повернувся до туалету.

— Дякую, друже, — вийшов наглядач.

— Ох і добра в тебе трава, — томмі заходився допомагати йому розганяти руками повітря, у якому чітко відчувався запах. — Як сильно пахне!

— Ага, друже, круто…

Вони вдвох повернулись у загальну кімнату й сіли на стільці.

— От дідько, я ж забув попісяти! — скочив томмі.

Наглядач дійшов з ним до початку коридору. Вочевидь, думка про те, щоб знов пройти доволі довгий шлях до туалету, йому не подобалася.

— Ну йди, я тут почекаю. Тільки не жартуй зі мною. Щоб був тут за дві хвилини. Давай.

томмі чкурнув до туалету й смикнув на себе двері, що відчинилися з гучним скрипом. Наглядач відвернувся поговорити з кимось у кімнаті, і томмі вислизнув через чорний хід. За п’ять секунд двері вже зачинилися за його спиною. Він перестрибнув через паркан і поволі пішов туди, де припаркував свій червоний пікап «Мазда». Він натиснув на скло у вікні з боку водія, і коли воно опустилося, відчинив дверцята зсередини.

Під сидінням водія він завжди тримав запасний ключ — він і досі був тут. томмі швидко дістав його і завів мотор. Авто загурчало, і томмі з голосним сміхом виїхав з паркінгу.

— Приймайте нову подачу, докторе Лінднер! А я залишаю поле на колесах! — крикнув він.

На шосе він зупинився, знищив своє водійське посвідчення і дістав нове — а до нього ще й новеньку карту соціального страхування на ім’я померлого Крістофера Юджина Карра.

— Свобода! — закричав він і понісся по шосе. — Четверте липня подарувало мені свободу!

Розділ 22

Втікач

(1)

О 17:30 у День незалежності доктор Льюїс Лінднер отримав телефонний дзвінок від Біллі Міллігана. О 18:12 він зробив про це запис у його історії хвороби:

«Протягом розмови пацієнт говорив дуже плутано і звинувачував мене у своїх параноїдальних фантазіях. Я намагався йому нагадати, до яких наслідків може призвести його втеча — особливо беручи до уваги слухання, що має скоро відбутись. Але за всіх моїх спроб перевести мову на цю тему він знов повертався до своєї діатриби[52]. Пацієнт заявив, що знає про мою обідню зустріч з доктором Дж. Дейвісом та містером Белінкі — і навіть знає зміст нашої бесіди! Він вважає, що ми змовилися проти нього і влаштували д-ю [детоксикацію] від „Амобарбіталу“! Він також заявив, що має достатній запас препарату, щоб дістатися до іншої лікарні. Потім він звинуватив нас у тому, що ми протидіяли доктору Керолін та всій команді, а також містеру Майку Евансу. За його словами, план втечі він склав уже давно і встиг повідомити про це суддю, своїх адвокатів і навіть декого з персоналу клініки.

На мої пропозиції добровільно повернутися в лікарню він кілька разів повторив, що я, без сумнівів, уже відправив за ним усі правоохоронні органи і що його застрелять на місці, як тільки він спробує приїхати у лікарню. Тому „він просто не може“ повернутися…»

Ця історія негайно з’явилася на перших шпальтах «Колумбус Диспетч»:

6 липня 1986 року: «МІЛЛІГАН ЗНИКАЄ ПІСЛЯ СВОЄЇ ВТЕЧІ».

7 липня 1986 року: «СЛІДСТВО У ГЛУХОМУ КУТІ ПІСЛЯ ВТЕЧІ МІЛЛІГАНА».

аллен зателефонував другу, у якого був трейлер у лісах біля Логана, штат Огайо, де Мілліган тримав деякі свої речі. Він попередив, що скоро приїде. Також він подзвонив Ларрі Кредоку [ім’я змінене] — вони потоваришували ще у Афінах, і аллен знав, що у нього є відеокамера. Він попросив привезти її у трейлер. Камера була потрібна для того, щоб записати три окремі відео по 30 секунд, які б ніхто не зміг змінити.

О 14:15 в понеділок 7 липня аллен прийшов до камер схову на автовокзалі Грейхаунд у Колумбусі й простягнув працівниці маленький пакетик з ключем від комірки. За п’ять доларів він умовив жінку зберегти цей ключ і віддати його журналістам. Потім пішов до телефонного автомату, зателефонував на телевізійну станцію Колумбуса й повідомив журналістам, що на вокзалі у камері схову на них чекає відеосвідчення.

Відео, яке залишив Біллі, скоро показали кілька телевізійних каналів. На ньому охайно вдягнений Мілліган пояснює: він записав це відео, щоб довести, що абсолютно адекватний і усвідомлює реальність, а не якийсь псих-утікач. Причина його втечі в тому, що він став жертвою системи і почав боятися за свою безпеку, і для того, щоб захистити себе, йому довелося залишити лікарню. Він також додав, що постійні обвинувачення і статті в газетах зводили все лікування нанівець, тому якщо політики цього не припинять — платникам податків штату Огайо доведеться заплатити мільйони доларів для того, щоб утримувати його за ґратами до кінця життя.

Наступного тижня видання «Ю-Ес-Ей Тудей» вивело цю історію в масштаби країни: «УТІКАЧ З ДВАДЦЯТЬМА ЧОТИРМА ОСОБИСТОСТЯМИ». У цій статті наводилася цитата Ґері Швейкарта, який казав, що втеча Біллі ставить під загрозу весь прогрес за дев’ять років лікування. Також він переживав, що Біллі може накласти на себе руки: «Я абсолютно переконаний, що Біллі не завдасть нікому шкоди. Але я хвилююся за нього».

На запит помічника прокурора, який заявив, що Біллі може розпастися на різні особистості та стати небезпечним, якщо не зможе тричі на день приймати свої ліки, суддя Томас Мартін видав ордер на арешт. Суд вирішив, що після арешту Міллігана мають повернути у Центр судової медицини Моріца з максимальним ступенем безпеки. Також Мартін призначив на п’ятницю 11 липня судове засідання, на якому мали владнати конфлікт між доктором Стеллою Керолін і доктором Льюїсом Лінднером — щодо правильного лікування Міллігана.

Поліція Колумбуса оголосила Біллі в розшук.

Ренді Дана у розмові з журналістами «Колумбус Диспетч» описав цю ситуацію як трагічну: «Він [Мілліган] чудово у нас працював і добре ладнав з усіма. Терапевтична команда мала от-от порекомендувати суду дозволити йому жити в суспільстві — довелося б хіба що раз на тиждень доповідати про себе в лікарню».

Протягом наступних кількох днів журналісти сподівалися, що Біллі сам приїде до Ґері Швейкарта, але суддя Мартін оголосив: «Навіть якщо він повернеться — слухання не буде, бо він має знов пройти огляд, перш ніж ухвалювати рішення щодо його лікування».

(2)

Коли Учитель прочитав коментар судді Мартіна, він усвідомив, що доведеться самостійно вирішувати. Він довіряв судді, який дав йому стільки свободи, скільки міг, а от доктору Лінднеру не довіряв. томмі вдалося прочитати рекомендації доктора Векслера щодо смертельної небезпеки детоксикації — а ще Учитель пам’ятав, що зробили з томмі в Лімі.

Треба їхати геть із Огайо.

Але спочатку він пішов у торговельний центр «Вестленд» у Колумбусі — у нього був контакт одного тутешнього хлопця, який міг дістати «Амобарбіталу» на кілька місяців. На випадок зустрічі з кимось у лікарні він одягнув чорну перуку з довгим волоссям (її дав Ларрі Креддок), картуз і окуляри з товстим склом у чорній оправі. Люди часто відводять погляд, якщо бачать божевільного або жебрака, тому він одягнув брудну майку з плямами, з-під якої стирчав голий живіт, а обличчя скривив, як у зомбі з лікарні. Спрацювало: повз нього пройшов соціальний працівник Керол Харріс — і навіть не глянув зайвий раз.

аллен забрав свої ліки і знов зустрівся з Креддоком. Він пообіцяв допомогти йому вирушити на захід.

— Якщо ти дійсно збираєшся це зробити, треба організувати все як належить. У мене є друг в Аспені — ми зможемо кілька днів у нього пожити.

— Тобі не обов’язково їхати зі мною. Я впораюсь.

— Та я все одно збирався у відпустку. У тебе пістолет є? Учитель похитав головою:

— Мені він не потрібен. Якщо мене спіймають — то спіймають. А якщо застрелять — то хай усі знають, що я був неозброєний.

Вони орендували новенький «Олдсмобайл Кале», завантажили туди їжу, приладдя для малювання, спальні мішки й різне туристичне спорядження. Спочатку вони поїхали в Колорадо, де прожили кілька днів у друга Креддока в Аспені — а потім Креддок полетів назад у Огайо.

Учителю дуже подобалося писати з натури, і він почав малювати в парку разом з іншими місцевими художниками. Якось спостерігати за його роботою прийшов комедіант Бадді Хакетт:

— Якщо ви будете в місті, коли я повернуся, я куплю одну з цих картин.

Хакетт нічого так і не купив, а от рабин з Нью-Йорка придбав пейзаж з гірським краєвидом Аспена за 150 доларів. Картина була підписана «К. Карр». Одного дня фотограф, який знімав для статті про вуличних художників, узяв його картину і спитав, як його звати. Учитель представився як Кріс Карр, арт-терапевт із Флориди. На жаль, після цього довелося їхати з міста, бо його фото мали от-от надрукувати в місцевій газеті.

За ті два тижні, що він пробув на волі, прийом «Амобарбіталу» тричі на день почав висотувати його запаси. Він ризикував лишитися без препарату до того, як влаштується на новому місці і встановить контакти, які б дозволили йому поновити запаси. Незважаючи на те, що менша доза могла призвести до початку дисоціації, він вирішив перейти на два прийоми препарату на добу.

Орендоване авто він лишив на паркінгу аеропорту Денвера. У ньому він навмисне залишив кілька особистих речей — для того, щоб поліція зрозуміла, що він тут був. А потім, під дією якогось раптового пориву, він зателефонував своєму братові Джиму у Ванкувер, що в Канаді (Джим зберіг прізвище їхнього біологічного батька — Моррісон), і розповів про свою ситуацію.

— То що ти збираєшся робити? — спитав Джим.

— Я думав рушити на південь.

— Краще на північний захід, — зауважив Джим. — Там будуть знайомі і ніхто тебе не турбуватиме. Не переживай, тут вони тебе не знайдуть.

— Непогана ідея.

— Я допоможу влаштуватися. Зможеш знайти роботу й почати життя наново.

— Ну все, Джимбо, вмовив.

— Подзвони мені, як візьмеш квиток. Я зустріну тебе в аеропорту. Радий буду тебе бачити, Біллі.

— Я більше не Біллі. Я вже почав нове життя, тепер я Крістофер Юджин Карр. Називай мене Крісом.

Наступного дня, 17 липня 1986 року, служба охорони аеропорту Денвера повідомила поліцію про покинуту на паркінгу машину, орендовану в Колумбусі, штат Огайо. Поліцейські дуже швидко встановили її зв’язок з Мілліганом.

— Якщо він намагається повести нас по хибному сліду — це зіграло проти нього, — розповів журналістам прокурор округу Франклін Едвард Морган. — Цей його вчинок лише дозволив нам відкрити справу про протизаконну втечу.

Оскільки тепер стало очевидно, що Мілліган виїхав за кордони штату, служба УДЗ звернулась у ФБР для того, щоб вони допомогли упіймати втікача. Його фотографія з написом «РОЗШУК» і «НЕБЕЗПЕЧНА ОСОБА» з’явилися в усіх поштових відділеннях країни. ФБР вивело полювання на Біллі у масштаби країни.

(3)

Джим Моррісон думав, що зустрічає в аеропорту свого молодшого брата, але замість Учителя в аеропорту Сіетла з літака вийшов уже аллен. Учителю було важко контролювати сцену цілодобово. Джим сказав, що відвезе його на північ в готель у Беллінгемі, бо сам має повернутися до родини у Ванкувер. Він пообіцяв приїхати наступного дня і допомогти Біллі пошукати місце, де можна влаштуватися надовго. Завдяки Університету Вест-Вашингтону в місті було повно житла для студентів, яке наразі було вільним, бо семестр ще не почався.

— Непоганий варіант. Крім того, я зможу замовляти дещо для малювання через художню майстерню університету.

Наступного дня вони знайшли мебльовану квартиру за чверть милі[53] від університету. аллен визирнув у вікно свого нового житла і побачив укриту снігом — у середині липня! — верхівку гори Бейкер. Десь у глибинах свідомості заворушився томмі з бажанням намалювати пейзаж.

Коли Джим виходив з квартири, вони зустріли сусіда, який, спираючись на ціпок, відчиняв двері поруч. Він представився як Френк Борден і запросив нових знайомих на пиво. Джим уже квапився їхати, аллен натомість прийняв запрошення. Насамперед він оцінив портретний потенціал обличчя Френка: зачіска у стилі «Бітлз», окуляри-авіатори в золотій оправі, зелені очі та щоки, як у бурундука.

Над ліжком хлопця він побачив самурайську шаблю.

— Я займаюся бойовими мистецтвами, — пояснив той. — На ногу не звертай уваги — це я впав з мотоцикла. Я можу за себе постояти, не сумнівайся.

Він розповів, що вчиться за рахунок держави, а також отримує пенсію за інвалідність від військово-морських сил. На вигляд він був ще зовсім хлопчиною, хоча насправді йому вже виповнилося тридцять три (на два роки старший за Білліядро). Поводився він як уже зовсім дорослий чоловік.

— А що ти вивчаєш? — запитав аллен.

— Програмування. У глибині душі я хакер.

— Я хотів би навчитися працювати з комп’ютером.

— Я можу дечого тебе навчити.

Протягом наступного тижня аллен прив’язався до цього таємничого й недовірливого, але водночас імпульсивного і впевненого в собі чоловіка. Свій ціпок він використовував, лише коли ліва нога надто втомлювалась і починала боліти — зазвичай він ходив з палицею, яка слугувала і опорою, і зброєю.

— Щось не дуже схоже на зброю, — кивнув на неї аллен. Борден крутнув ручку і витяг шпагу.

— Не довіряй зовнішності. І повір мені, я знаю, як цим користуватися. Зі мною краще не жартувати.

Одного разу пізно ввечері аллен побачив, як на газоні перед будинком Борден тренується зі своїм самурайським мечем у битві з тінню — зброя літала у його руках, як блискавка. «А він войовничий тип! Небезпечний хлопак!» — подумав він.

Борден полюбляв вечірки, і кевін з філіпом його радісно підтримували. Якщо Борден і помітив щось дивне в поведінці свого нового друга, то зайвих питань не ставив. У них зав’язалися стосунки, засновані на взаємоповазі. Вони часто грали у шахи з алленом, а потім Борден почав учити його основ роботи з комп’ютером. Одного разу він запитав аллена, чи не знає він когось, хто б міг зробити для нього фальшиві документи.

— Я не знаю нікого в цьому штаті, хто б міг таке зробити. Але я можу розказати, як зробити це самому.

аллен не став розпитувати, навіщо йому це — просто розповів про свій спосіб.

рейджен вранці голий по пояс — у самих шортах — бігав на верхівку гори Бейкер. Сонце напікало його шкіру, а він піднімав очі в небо і кричав від щастя. Він став людиною гір. Вільною людиною.

томмі намалював укриту снігом гору, але затока йому подобалася більше. Він знайшов недорогий прокат машин і орендував старий фургон, у який завантажив усе художнє приладдя (купив через студентську спілку). На цій машині він їздив малювати порт, морські ландшафти, причали та кораблі. На кожну картину в нього йшло менше години, і він продавав їх перехожим. Один такий покупець, чоловік середнього віку на прізвище Меллой, запросив томмі на одну зі своїх щотижневих вечірок. Він жив неподалік і заробляв тим, що здавав частину свого будинку студентам.

— Меллой — кеггер, — розповів йому Борден.

— Це хто такий?

— Він влаштовує вечірку, виставляє кегу пива та бере з кожного плату за вхід у три бакси. Так можна 8–12 сотень доларів за раз заробити.

— Непогано!

— Поліція не любить таких типів — нещодавно почали закривати їхні вечірки, бо сусіди постійно скаржаться на гучну музику вночі.

кевіну подобалося знайомитись зі студентами, тож скоро на таких вечірках він став постійним гостем. Зрештою Меллой узяв його неофіційним викидайлом — йому подобалося, як Карр уміє тримати молодь під контролем, не заважаючи їй розважатися. Платив Меллой їжею і різними речами для хатнього господарства.

Якось увечері, коли аллен сидів на сходах з кількома студентами, у нього виникла ідея організувати власні кегові вечірки.

— Можна навіть скинутися й орендувати джакузі.

Усі підтримали цю ідею.

Джакузі привіз власник сервісу оренди — молодий чоловік на ім’я Тім Кол. аллен допомагав усе встановити, і вони потоваришували. Після вечірки Тім запропонував лишити джакузі у них, аж поки його не захоче орендувати хтось інший — таким чином можна буде не возити все обладнання туди-сюди зайвий раз.

Через деякий час аллен запропонував Тіму працювати разом: можна купувати джакузі у Ванкувері, привозити їх у Беллінгем і збирати вже тут приблизно за 500 доларів. А у місті їх можна продавати чи здавати в оренду у санаторії для терапевтичного застосування. Тімові сподобалась ця пропозиція.

аллен замовив візитівки на ім’я професора Крістофера Юджина Карра.

На жаль, панував сплутаний час, і стан Біллі погіршувався. Якщо спочатку він зменшив дозу з трьох разів на добу до двох, то тепер довелося перейти на один, а іноді навіть пропускати день чи два.

На годиннику зникав час.

Десь за два тижні по тому йому зателефонував Френк Борден:

— Я хочу попросити про послугу. Будь ласка, зайди у мою квартиру і знищ комп’ютер.

— Ти що, жартуєш?

— Придурок, не до жартів тут! Висмикни його з розетки і розбий! Обов’язково розбий жорсткий диск — просто на дрізки.

аллен зробив, про що його просили.

Того вечора Борден повернувся додому зі спортивною сумкою, повною грошей. Він хвалився, що вже давно знайшов доступ до деяких банківських систем і списував по півцента з усіх рахунків. Усі ці гроші він збирав на кількох рахунках, відкритих на його фальшиві документи — а сьогодні пішов і зняв готівку.

— Ось, візьми і собі, — кивнув Борден на сумку.

аллен завагався, чи не вперше у житті задумуючись про наслідки.

— Якщо я візьму хоч копійку з цих грошей — мене заарештують.

– Їх ніяк неможливо відстежити.

— Це псує карму. Якщо я візьму щось із таким негативом, то опинюсь у глибокому лайні.

— Друже, та в тебе реально проблеми, — протягнув Борден.

— Ти навіть не уявляєш які, йолопе.

— Ну, от що. У мене нові документи — так що я валитиму звідси. Ти відвезеш мене в Канаду?

— Так, звісно.

Борден закинув у фургон свою сумку з грішми та ще одну, меншу, з речами.

На кордоні проблем не було. Службовець запитав мету їхнього візиту в Канаду, аллен відповів «у відпустку їдемо» — на тому й усе.

Борден сказав йому їхати у Вайтхорс — портове містечко з кількома яхтами, стрип-барами та казино неподалік від Ванкувера. Тут він витяг свій гаманець:

— Слухай, я маю позбутися своїх старих документів, так що тримай.

— Так а нащо мені твої документи? У мене й своїх вистачає. Борден запхав своє водійське посвідчення, кредитні картки та паспорт під сидіння.

— Ну, то викинь їх. А, от ще що: я не зможу отримувати виплати за інвалідність, бо не можу змінити адресу, на яку приходять чеки. Але якщо вони збиратимуться у моєму ящику — хтось зрозуміє, що мене немає. А це мені зараз не потрібно — мені краще деякий час лишатися живим. Можеш подбати про це? Просто забирай мою пошту, а гроші лишай собі. А мою машину хай відтягнуть на звалище.

— Мені не важко забирати твою пошту. Але чому я не можу просто переказувати тобі гроші?

— Ну ти й вилупок! Бо для твоєї ж безпеки тобі краще не знати, де я. Якщо знадобиться зі мною зв’язатися — звертайся до мого знайомого, Лефті Перла. Він знатиме, як передати мені повідомлення. Я не люблю мати більш ніж один контакт.

— А чому ж ти обрав цього Перла, а не мене?

— Бо Лефті може прислати мені трави`, де б я не був, а ти не по цій темі.

аллен почекав, поки Борден заселиться у мотель, а потім рушив назад. Якщо вже Борден вирішив зникнути — значить, вони більше ніколи не побачаться.

Однак за два тижні Борден зателефонував йому.

— Слухай, мені тут треба владнати одну справу. Маю дещо перевезти. Можеш приїхати по мене на своєму фургоні? Тільки не кажи нікому, навіть Лефті.

аллен поїхав у Вайтхорс і забрав його. Дорогою назад Борден попросив аллена заїхати у прикордонне містечко Блейн. Тут він вказав дорогу до старого трейлера, що стояв хтозна-де.

— Не глуши авто. Я зараз повернуся.

Хвилин через п’ять Борден повернувся з револьвером «Магнум» 44-го калібру та пістолетом-кулеметом «Узі» — усе це він кинув на заднє сидіння. Вони рушили в Беллінгем. Дорогою зупинилися пообідати.

— Слухай, друже, я не збираюся нікого грабувати, — мовив аллен. — Такі справи не для мене.

— Мені лише треба, щоб ти відвіз мене на пристань. Там стоїтьодин човен. Я побалакаю з людьми та й усе. А ти просто мене почекаєш. Якщо мене застрелять у спину — захищайся і тікай.

— Та що взагалі відбувається?

— Можу лише сказати, що якщо все вийде, як я планую — у мене буде втричі більше грошей.

— Наркотики в Канаду я не повезу, — застеріг аллен. — І не треба. Ми заберемо те, що маємо, а потім я зустрінуся де з ким. Тобі навіть не доведеться везти мене назад.

Думаю, хвилин за п’ятнадцять-двадцять я впораюся.

Вони приїхали у порт. Френк вийшов, узяв «Магнум» і піднявся на борт моторної яхти.

аллен лишився на нього чекати. Напруга зростала. Почалося «блимання». На сцену виходили то рейджен, то діти, то він сам. Час почав зникати. Коли на сцену нарешті повернувся аллен — виявилося, що минуло вже три години. Де, в біса, подівся Френк?

Раптом уздовж усього борту яхти засвітилися вогні. На трап вийшов чоловік і відв’язав мотузки. аллен перелякався. Він був переконаний, що Борден не лишив би його тут. аллена охопила паніка та гнів — і «блимання» прискорилося. Зносити це було вже неможливо. Він пішов зі сцени. рейджен схопив «Узі» й почав стріляти у борт яхти, яка стрімко віддалялася. Зрештою, коли судно відійшло надто далеко і кулі перестали долітати, рейджен кинув зброю у воду.

аллен не пам’ятав, як доїхав до Беллінгема. Він навіть не знав, що думати. Що ж сталося з Борденом? Чому він не повернувся? Чи, може, він повернувся, і філіп чи кевін кудись його відвезли?

За кілька днів у поштову скриньку упав чек з виплатою за інвалідність на ім’я Бордена. аллен пішов з ним у банк отримати готівку.

— Ви не Френк Борден, — сказала касирка. — Я його знаю — він постійно сюди приходить.

— Я його брат, — відповів аллен. — Френк попросив отримати готівку за нього.

— Тоді йому треба поставити підпис, — вона простягла чек назад у віконце.

— Добре, дякую.

аллен вирішив більше не повертатись у це відділення. Він підписав чек і отримав гроші в іншому банку. Готівку поклав на власний рахунок, а чек порвав. З іншим чеком вчинив так само. Крім того, він зателефонував у службу евакуації авто і, використавши документи Бордена, передав машину у їхню власність. Вони тільки раді були отримати її майже задарма.

(4)

За кілька днів по тому власниця квартир аллена та Бордена зателефонувала батькам Френка. Вона непокоїлася, що востаннє бачила його 15 вересня — коли він разом з новим сусідом Крісом Карром платив за оренду. Вона підозрювала, що щось сталося. 27 вересня батько Френка подав у поліцію Беллінгема заяву про розшук людини, а 30 вересня справа про зникнення Френка Бордена опинилась у Вілла Зібелла. 44-річний детектив розпочав стандартну для зникнення людини процедуру.

Перші ж опитування дали йому зрозуміти, що Борден проводив дуже багато часу з Карром. Батько Френка розповів, що спілкувався з новим знайомим свого сина — він вирішив, що тут щось нечисто.

У п’ятницю 3 жовтня детектив Зібелл приїхав у 515-й будинок на Іст-Міртл-Авеню. Поставивши кілька питань місцевим, він знайшов Крістофера Карра — той засмагав у шезлонгу. Молодий чоловік стверджував, що й гадки не має, де зараз Френк Борден. За його словами, востаннє вони бачилися, коли Карр на прохання Френка відвіз його у Канаду.

— Але тепер він зник, — зауважив Зібелл.

— Слухайте, мені шкода, але я йому не нянька, — відрізав Карр.

Офіцера образила така відповідь. Він повернувся у відділок і зробив про нього запит у базу даних — нічого. Кримінальна історія Карра була абсолютно чистою.

У понеділок Зібелл знов поїхав з ним поговорити, але Карра не було вдома. Зібелл засунув у двері свою візитівку, на якій написав прохання передзвонити йому якомога швидше.

(5)

Після візиту детектива Зібелла кевін вирішив, що час переїжджати. Він спакував усі свої речі й малюнки у фургон і рано-вранці виїхав до Тіма Кола. Його будинок був приблизно за вісім миль[54] на північ, у селі Садден-Веллей біля озера.

кевін зустрівся з Колом і розповів, що шукає нове житло. Той запропонував переїхати до нього й розділити плату за дім. кевін погодився стати третім у будинку, в якому Тім жив лише з таксою на ім’я Зухвалько. Він почав розвантажувати свій фургон, і Кол вподобав один з пейзажів.

— Слухай, а оця б чудово вписалася в будинку моїх батьків!

кевін швидко порадився з томмі й подарував пейзаж його батькам.

кевін вирішив, що заробляти продажем картин надалі буде небезпечно й запропонував аллену спробувати заснувати той бізнес із джакузі разом з Колом. У нього виникла ідея здавати джакузі в оренду в будинки для літніх людей — треба тільки встановити у ванну спеціальний підйомник, який допомагатиме нею користуватися. Він сказав, що в цьому немає нічого складного, а потреба у такій послузі точно є. кевін і назву вигадав: «Каскад Гідравлікс Дайнеміск». Перша така компанія в цьому секторі точно має заробити купу грошей. Він запропонував узяти на себе організацію продажу — дзвонитиме у невеличкі будинки для літніх людей, які не можуть собі дозволити значні витрати.

— Ми і людям допоможемо, і самі розбагатіємо! — вигукнув кевін.

Зрештою Кол погодився.

На вихідних вони провели кегову вечірку і заробили достатньо грошей, щоб сплатити рахунки за будинок.

Якось кевін слухав радіо, коли почалися місцеві новини: «Правоохоронні органи попереджають, що Вільям Мілліган, утікач з психіатричної лікарні в Колумбусі, який має двадцять чотири альтернативні особистості, може перебувати у районі Беллінгема…» Він кинувся слухати інші радіостанції, але більше нічого не почув. Раптом загавкав Зухвалько, а за мить у двір завернула машина. кевін визирнув у вікно і впізнав детектива, який розпитував його про Бордена. На шум авто з кухні вийшов Тім Кол:

— Хто там, в біса, такий?

— Слухай, це довго пояснювати, — схвильовано зашепотів кевін, — але вони вважають, що я якось причетний до зникнення Френка Бордена.

— От дідько! А ти причетний?

— Ні, але якісь покидьки винайняли його для того, щоб він зламав банківські рахунки і вкрав звідти гроші. Після цього він зробив це ще раз — уже для себе. Так що він украв купу грошей і за ним тепер полюють. Але я не можу розповісти цього детективам.

— То що ж мені робити?

— Скажи, що бачив Френка кілька днів тому. Опиши його зовнішність, його шкутильгання й усе таке інше. А якщо запитають про мене, то не кажи, що я тут — кажи, що не знаєш, де я.

Кола лякала перспектива брехати детективу, але кевін був у ньому впевнений. Він сховався в сусідній кімнаті і слухав, як Кол спілкується з детективом — він сказав усе як треба. Зрештою Зібелл мовив:

— Ну що ж, якщо побачите Кріса — будь ласка, перекажіть йому, що в мене є кілька запитань до нього.

Щойно машина детектива зникла за рогом, кевіна охопила паніка. У кімнату увійшов Кол і сів на ліжко:

— Ну, у мене було якесь передчуття, що наш бізнес занадто хороший, щоб протриматися довго.

кевін розумів, що рано чи пізно Кол почує по радіо про Біллі Міллігана, тому вирішив розповісти йому заздалегідь. Він коротко описав свою історію та сказав, що якщо Кола цікавлять подробиці — він може прочитати книжку, яку про нього написали.

— Та ти брешеш!

— Я пришлю тобі примірник.

— То куди ж ти тепер?

— На південь, у Лос-Анджелес. А там діятиму за обставинами.

— Я поїду з тобою.

— Це не обов’язково.

— Звісно ж обов’язково, партнере! Ну, принаймні частину шляху проїду з тобою — мені ж цікаво, що там у тебе за історія.

Кол зібрав сумку, схопив Зухвалька та сів у машину до кевіна. Вони рушили через місто повз університетський район. Кол скоса глянув на свого друга й почав:

— Ну, то що там про ці твої множинні особистості? Ти що, як Сивіла чи Три обличчя Єви?

— Довго розповідати. Це заплутана історія. Але якщо ти вже їдеш зі мною, то тобі треба знати.

кевін зупинився біля книжкового магазину:

— Думаю, вона має тут бути — та книжка. Мабуть, у відділі психології. Іди купи — я тобі навіть підпишу.

Кол швидко повернувся з книжкою у паперовому пакеті.

Очі в нього були розміром з блюдця.

— У ній твоє фото!

— Не моє. Це фото Біллі. Сам я бачу себе в дзеркалі інакшеВони поїхали далі — по шосе у напрямку Портленда. Кол заходився читати, шоковано хитаючи головою.

— То хто ж із цих десяти — ти?

— Про мене ще не було, — відповів кевін. — Я тоді був серед небажаних.

(6)

20 листопада детективу Зібеллу зателефонували з поліцейського відділку у Садден-Веллей і повідомили, що агенти ФБР розпитують сусідів Кола про Кріса Карра. З’ясувалося, що Карр і Кол поїхали геть, не лишивши знайомим ніякої інформації.

Зібелла злило те, що Карр зникає, щойно йому вдається натрапити на його слід. Впевненість у тому, що Карр причетний до зникнення Бордена, посилювалася.

Після обіду у відділок приїхав агент ФБР з постером «РОЗШУК» і фотографією пацієнта на УДЗ, що втік із психіатричної лікарні в Огайо. Зібелл не впізнав у Міллігані сусіда зниклого чоловіка, але потім агент повідомив, що той може жити в Беллінгемі під іменем Крістофера Карра. У ту ж мить Зібелл уже був упевнений, що Мілліган убив Френка Бордена.

— А звідки ви дізналися, де його шукати? — спитав Зібелл.

— Наші агенти поговорили з його братом у Ванкувері — Джимом Моррісоном. Він нам і сказав, де його шукати.

(7)

Тім Кол просто не знав, чому вірити. Кріс Карр — чи Біллі Мілліган, бог його знає, — переконував його почати їхній спільний бізнес з джакузі у Флориді. Сама ця ідея подобалася йому. Крім того, він бачив, що Мілліган був не лише генератором ідей, а й умів виживати на вулиці. У нього можна було багато чого навчитися.

Зрештою Кол почав називати його Біллі.

З Портленда через оператора у Сан-Франциско (щоб дзвінок не змогли відстежити) Біллі зателефонував чоловіку на ім’я Ренді Дана. Кол запитав, хто це, і Біллі пояснив, що Дана був його роботодавцем і громадським захисником у Огайо. А ще додав, що держава винна йому грошей.

Дана повідомив Біллі, що наступного тижня планує брати участь у конференції для юристів у Кі-Біскейн.

— Він дав мені адресу готелю і номер телефону. Я хочу з ним там побачитися, — поділився Біллі з Колом.

Тож вони обидва рушили на південь, зупиняючись на кожному пляжі на узбережжі Каліфорнії. Вода була надто холодною, щоб купатись, але Тіму було весело як ніколи. Звісно, були в їхній подорожі і неприємні моменти. У районі Сакраменто Кол відчув, що його друг якось перемінився. А коли над ними почувся шум гвинтокрила, Біллі запанікував, наказав Колу зупинитися на узбіччі і втік у ліс. Його довелося шукати та вмовляти повернутися, запевняючи, що це всього лише патрульний або ж метеорологічний гелікоптер.

На кілька днів вони зупинились у невеличкому готелі в Сакраменто. Біллі сказав, що сюди його друг має надіслати посилку з ліками. Тут до Кола дійшло: без ліків Біллі перемикається з однієї особистості на іншу — як у книжці. Він наважився спитати, ким зараз був Біллі, але отримав агресивну відповідь:

— Я й гадки не маю, хто я такий! Яке взагалі твоє діло?

— Я не хотів тебе образити. Ким би ти не був — ми друзі й ділові партнери.

Той мовчки знизав плечима, дістав ніж і почав різати на шмаття тоненький матрац, бурмочучи щось під ніс.

— Навіщо ти це робиш?! — наляканий Кол відступив подалі.

— Відчепися! — гаркнув Біллі.

Потім він узяв телефон, подзвонив у беллінгемський поліцейський відділок і попросив покликати детектива Віллі Зібелла. Йому Біллі повідомив, що взяв у заручники Тіма Кола — тож якщо детектив не відкличе своїх людей, він уб’є заручника і закопає його тіло в лісі по частинах.

Коли Біллі повісив слухавку, Кол схопив Зухвалька і кинувся до дверей.

— Агов, повернися! Я зробив це лише для того, щоб вони не вважали тебе співучасником! Я не хотів би, щоб у мого партнера виникли проблеми через допомогу людині, яку розшукує ФБР.

Кол був вдячний йому за це.

Невдовзі прийшли ліки для Біллі, і на якийсь час він знов став собою. Однак йому доводилось економити, тому іноді він все одно лякав свого друга. Він став підозрілим і недовірливим, а потім взагалі заборонив Колу самому виходити з готелю.

У Лос-Анджелесі з документами Крістофера Карра Біллі купив дробовик і ножівку по металу — щоб обпиляти дуло. Коли вони виїжджали з міста, Біллі відчинив вікно машини і прострелив світлофор. Кол намагався здогадатись, яка з особистостей так поводиться.

Дорогою Біллі навчив Кола заправлятися на старих заправках — на них встановлені старі автомати для зчитування кредитних карток, тому можна було розплачуватися картками, ліміт яких уже вичерпаний, і таким чином не витрачати гроші.

— Давно я так не веселився, — сказав йому Кол.

Він вів машину, а Біллі загубився десь у своїх думках. Коли вони зупинилися на узбіччі на поклик природи, Мілліган сказав Колу, що в кущах щось ворушиться.

— Можеш перевірити, що там? — попросив він.

— Я нічого не чув, — похитав головою Кол, дивлячись на дробовик у руках Біллі.

– Іди подивися.

— Нікуди я не піду. Тут можуть бути змії. Якщо тобі так цікаво — іди і сам перевір. А я потримаю дробовик.

Коли вони поїхали далі, Біллі раптом схопив Зухвалька і сказав, що викине пса у вікна, якщо Кол відмовиться робити те, що йому кажуть. Кол негайно схопив його за волосся й різко смикнув голову назад:

— Хто б ти там не був, слухай сюди: торкнешся мого собаки — я тебе вб’ю.

Це вгамувало Біллі.

Він почав частіше приймати таблетки і знов наче став самим собою. Вони багато говорили про бізнес із джакузі та про те, як зможуть заробити багато грошей, допомагаючи літнім людям у Флориді полегшити біль у кістках.

Однак що менше їм лишалося до Флориди, то більше нервував Кол. Він почав підозрювати, що Біллі все це спланував від самого початку: потоваришувати з кимось, дізнатися про нього якомога більше, а потім забрати його документи, вбити і жити далі під його іменем. Він розумів, що документи Кріса Карра тепер нічого не варті, а нових він зробити не встигне та й не зможе. Кол не міг спокійно спати — він постійно прокидався зі страху, що Біллі щось із ним зробить.

У Кі-Біскейн Біллі почав розповідати дивні історії про те, що його батько — мафіозі, і що він збирається розповісти йому про свою ідею з орендою джакузі у будинки для літніх людей.

— Але я говоритиму з ним сам. Він не стане знайомитися з новою людиною. Він ненавидить мене, але сподіваюсь, я зможу його переконати, що змінився і що це хороша ідея.

Коли Біллі запропонував прогулятися вздовж канав і пошукати алігаторів, Кол помітив, що його друг поводиться просто як Джек Ніколсон у «Пролітаючи над гніздом зозулі»[55]. Може, Біллі планує кинути його в канаву, де б його з’їли алігатори?

Потім Біллі знов почав говорити дивні речі.

— У мене тут двоюрідний брат. Я хотів познайомити тебе з ним і його людьми, але потім передумав. Так що висади мене тут.

Кол запитав, чому Біллі передумав, і той пояснив, що його брат займається контрабандою наркотиків з Куби і дехто з його друзів підірвав літак, таємно підстеріг наркодилерів у місці передачі наркотиків, простежив за ними та вкрав їхній вантаж. Тепер у них жорстока ворожнеча з цими наркодилерами.

— У них все дуже добре організовано, — продовжував Біллі. — Так що тобі краще ніколи нікому про це не розповідати, інакше опинишся в небезпеці.

— Я нікому не розповім, — пообіцяв Кол.

— Так, завтра після обіду зустрічаємося на цьому паркінгу і їдемо говорити з Ренді.

— Добре.

— Я орендую лімузин — чекатимемо його біля готелю.

— Добре.

Але за кілька хвилин після того як Біллі пішов, Кол посадив Зухвалька на коліна, завів машину і помчав на північ. Через кілька миль він зупинився подумати. Щось усе це не сходилося. І тут до нього дійшло: Біллі щойно його кинув!

Кол зателефонував у поліцейський відділок Беллінгема й повідомив детективу Зібеллу місцеперебування Біллі та дещо з того, що трапилося з ними в дорозі. Він кілька разів повторив слова Біллі про наркоторговців і зустріч з громадським захисником з Огайо тут, у Кі-Біскейн.

— Ну, тепер все сходиться, — підсумував Зібелл. — У нього такий стиль — він краде особистості інших людей, краде їхні документи.

Кол згадав про дробовик і алігаторів.

— Будьте уважний, — продовжував Зібелл. — Якщо його схоплять — він може звинуватити вас у чомусь.

Цього Колу вистачило. Він рушив у дорогу та не спинявся аж до самого Джексонвілля. Там він переночував, а наступного ранку проїхав 800 миль[56] за десять годин — до Детройта. Його не залишала думка, що якби Біллі не був психічнохворим, йому б хотілося пізнати його ближче.

Більше Тім Кол і Біллі Мілліган ніколи не бачилися.

(8)

Відчиняючи двері своєї кімнати в готелі, Ренді Дана почув, як задзвонив телефон. Він кинув сумку й схопив слухавку.

— Це я, — мовив голос. Він одразу впізнав Біллі.

— Як ти? Це ж треба — такий збіг! Я щойно зайшов у кімнату. Ти звідки дзвониш?

— З холу готелю. Я внизу.

— Ти де?! — Ренді сів на ліжко.

— Я тут, унизу. Можна я до тебе піднімуся?

— Ні! Тобі не можна до мене заходити! Ні! Стій там — я за хвилину прийду!

— Добре, — погодився Біллі. — Тільки не дзвони в поліцію.-

— Я й не збираюся дзвонити в поліцію.

Він поклав слухавку, дістав із сумки пляшку з рештками віскі й допив його одним великим ковтком. Як працівник суду, він був зобов’язаний повідомити про Біллі в поліцію. Але він надто добре знав, чому Біллі втік з лікарні. Він зателефонував судді Мартіну, але йому відповіли, що судді немає і години три не буде.

Зрештою він зібрав усю сміливість і рушив униз у вестибюль. Коли двері ліфта відчинилися, він побачив, що в холі й біля басейну повно вишукано одягнених учасників конференції. З іншого боку басейну він побачив Біллі — той сидів у барі ресторану. Він мав дуже неохайний вигляд: джинси з відрізаними холошами, майка, сорочка, темні окуляри і панама.

Дана ще ніколи не був на таких заходах. Тут було повно суддів — федеральних і з різних штатів, — адвокатів, директорів ФБР, професорів юриспруденції та суддів Верховного суду. Його сюди запросили, бо нещодавно він обійняв посаду голови одного з комітетів захисту — комітету громадських захисників у Американській адвокатській асоціації. На цій конференції він мав представити інформаційну програму. Особливо престижним вважалося виступати з промовою у секції кримінального права.

Він весь спітнів, а в роті пересохло. Що ж тепер робити? І що Біллі хотів робити? Він сів біля нього і замовив випити.

— У тебе неохайний вигляд, Біллі.

— Я біг сюди майже всю дорогу.

Дана не встиг нічого відповісти, як до них підійшли двоє чоловіків у піджаках.

— Мілліган? — запитав один з них.

— Ми з ФБР, — показав значок інший.

— Господи, — шоковано видихнув Дана.

Вони миттю закували Біллі в кайданки й повели геть.

— Зачекайте! — оговтався Дана. — Куди ви його ведете?

— Сер, ви хто? — спитав один з агентів.

До Дани дійшло, що вони прийняли його за випадкового знайомого, з яким Біллі розмовляв у барі.

— Мене звати Рендалл Дана.

— Встаньте. Руки на стійку.

— Що? Чому?

Агент промацав його одяг.

— Хлопці, я його адвокат, — повернувся Дана.

— Містере, будь ласка, тримайте руки на стійці.

— Я громадський захисник з Огайо.

— У вас є документи? — спантеличено спитав один з агентів.

Ренді показав своє посвідчення — руки трусилися так, що він випустив гаманець, і той упав на підлогу.

— Я громадський захисник з Огайо та адвокат містера Міллігана.

— Тоді повідомляю вам, що Мілліган іде з нами. Згідно з нашими даними, він украй небезпечна особа.

Дана помітив, як обличчя Біллі змінилося. Очі засвітилися страхом — значить, він перемикається. Дана побіг за агентами, які вели Біллі до паркінгу. Там стояли ще два авто ФБР, з яких вибігли агенти, щоб загородити дорогу Ренді.

— Біллі, нічого не кажи! Не кажи жодного клятого слова!!! Не кажи їм нічого!

Кілька учасників конференції повернулися на шум. Багато хто вибіг з готелю, щоб подивитися, що відбувається.

— Не кажи нічого без свого адвоката!

— Що відбувається? Чому ви заарештовуєте цього чоловіка?

— У вас є ордер?

— Він — адвокат цього чоловіка, у нього є право говорити з клієнтом.

Кілька агентів щитом стали навколо Міллігана.

— Він — наш арештований. Не втручайтеся в арешт.

— Біллі, нічого їм не кажи, — повторював Дана. — Ми сьогодні внесемо заставу!

— Мабуть, що ні, — сказав один з агентів. — У нас ордер на арешт втікача. Приїздіть завтра вранці і поговоріть з суддею.

На цьому агенти розсілися по трьох машинах і поїхали геть.

Ренді, намагаючись не дивитися в очі всім цим адвокатам і суддям, пройшов через холл і піднявся назад до себе. У кімнаті він налив собі ще випити і сів до телефону.

(9)

Один з агентів перевірив гаманець Біллі і знайшов підробний паспорт.

— Це що, одне з твоїх альтер-его? Професор Крістофер Юджин Карр?

томмі дивився просто перед собою.

— У тебе ж є і інший адвокат, чи не так? Ґері Швейкарт? — спитав інший.

— Ага.

— А що він робить на Ямайці?

аллен і гадки не мав, що Ґері поїхав на Ямайку, тож просто знизав плечима.

— Мені нічого сказати.

— Що у вас там відбувається? — знов запитав агент. — Я маю знати.

— Чому Колумбус так прагне тебе впіймати? — додав перший. — Ти що, справді лише втік з божевільні? І все?

— Ми чули, що ти член групи, яка перехоплює літаки з контрабандою наркотиків з Куби. Цей адвокат захищає тебе в цій справі?

— Я нічого не казатиму без своїх адвокатів.

На цьому вони припинили допит і відвезли його у Федеральний виправний заклад у Маямі, де лишили на ніч — до слухання у Федеральному магістратському суді щодо екстрадиції.

Суддя звинуватила його у втечі з метою уникнути ув’язнення та втечі з метою уникнути правосуддя й призначила слухання на 1 грудня 1986 року. Його відправили в Регіональний виправний заклад Маямі без можливості внесення застави. Звідти передали в Окружну в’язницю Дейд, яка була й без того критично переповнена.

Коли Біллі заарештували, почався сплутаний час. Особливо беззахисними у в’язниці були діти. У нього вмить вкрали всі його речі, зокрема й кросівки. Замість них видали паперові капці.

Через три дні суд вирішив повернути його в Огайо у супроводі двох детективів з Колумбуса, чиїх імен аллен не розібрав. Подумки він назвав їх детектив Шпала і детектив Товстун. Вони повідомили аллену, що відвезуть його назад в Огайо.

Перш ніж поїхати в аеропорт, вони зупинилися пообідати у «Кволіті Інн» — кафе готелю, де ночували. За обідом кевін помітив двох дивних чоловіків — вони сиділи за іншим столиком і постійно на нього дивилися. Коли кевін доїв, вони підвелися та підійшли. Під піджаками у них чітко було видно силует зброї в кобурі.

— Що за чортівня тут відбувається? — запитав кевін. — Ви що, кілери?

Оскільки двоє детективів з Колумбуса навіть не глянули на них, кевін зрозумів, що вони, вочевидь, разом. Незнайомці показали свої значки, і один з них заговорив:

— Я детектив Вілл Зібелл, з Беллінгема. А це детектив Дюпентелер. Можливо, ви мене пам’ятаєте? Ми з вами спілкувалися щодо зникнення Френка Бордена. Уявляєте, який збіг? Ми зупинилися в одному й тому самому готелі!

— Ага, — хмикнув кевін. — Неймовірний збіг. Це ж треба.

— Ми б хотіли поставити вам кілька запитань, — промовив Дюпентелер.

— Ага, так я вже все тобі і розповів, свиня, — всміхнувся кевін.

— Слухайте, ми не збираємося питати про…

— А вам не здається, що я маю право на адвоката, ні?

— Вибачте, хлопці, але якщо він уже заговорив про адвоката — далі діла не буде, — втрутився Товстун.

Беллінгемські детективи пішли, і тільки потім кевін зрозумів, що Шпала і Товстун навмисне їх запросили. Однак лишилися питання, на які поки що не було відповіді: чому детектив Зібелл з північного заходу штату Вашингтон опинився тут, у південно-східній Флориді? Далі просто нікуди! Звідки він знав, що Біллі у Кі-Біскейн? І звідки у ФБР знали, що треба на нього чекати в готелі, де він планував зустрітися з Ренді?

Він вирішив, що Ренді зателефонував у ФБР. Йому і в голову не могло прийти, що переляканий Тім Кол міг напередодні ввечері зателефонувати Зібеллу та простодушно вивалити достатньо інформації для того, щоб детективи швидко визначили назву готелю, де проходить конференція, та імена громадських захисників, які беруть у ній участь.

А Зібелл вже зателефонував у ФБР, що й призвело до арешту Біллі.

У аеропорту Маямі аллен звернувся до детективів:

— Хлопці, а можна мені цигарок? Летіти ж далеко.

— Отримаєш свої цигарки вже в Колумбусі, — відмовив Шпала.

— Та чого ти, можемо купити йому цигарок. Що тут такого? — здивувався його напарник.

— Я ж сказав — ні. Я минулого місяця кинув курити, так що в салоні для курців я не летітиму.

аллен пильно глянув йому в очі:

— Слухай, друже, я чудово знаю правила федерації повітряного транспорту щодо мого перельоту. Варто мені зробити погрозу — і наступні три дні ти слухняно везти-меш мене на машині аж у самісінький Колумбус.

— Піди купи цьому виродку цигарок, — буркнув він. Товстун ледь стримав посмішку.

Літак сів в аеропорту Колумбуса й завернув на окрему смугу, де його оточили кілька службових автомобілів зі світловими сигналами. Тут був і загін спецпризначення у повному захисному обладнанні, і поліцейські з гвинтівками, і потрійна охорона.

— Ого! Вони що, президента зустрічають? — присвиснув аллен.

— Тебе, друже.

— Мене?!

— Це ще нічого. Ти ще журналістів не бачив.

Дійсно — щойно він ступив на сходи, як звідкілясь збоку заблимали спалахи камер.

— Це що, жарт такий?..

— Чув би ти, що про тебе говорять, — сказав один з офіцерів. — У приміщенні аеропорту цілий натовп журналістів. А всі репортери міста сьогодні в окружній в’язниці.

— Але ми їх надуримо, — втрутився третій офіцер. — Виїдемо через головний виїзд, а за чверть милі пересадимо тебе у звичайну машину й відвеземо в клініку.

— А чому такий шум? Вони думають, що я когось убив?

— А хіба ні, професоре Карр?

— Ви про що це? — холодок пробіг у аллена по спині.

— Ти що, газет не читаєш?

— Та коли б я читав газети?..

Офіцер дістав зім’ятий номер «Колумбус Диспетч» за 25 листопада 1986 року, і аллен швидко переглянув статтю.

У ЗВ’ЯЗКУ З ЗАГАДКОВИМ ЗНИКНЕННЯМ ЗАЗВУЧАЛО ІМ’Я МІЛЛІГАНА

Автор: Роберт Йокам

Пацієнт психіатричної лікарні Вільям Мілліган є підозрюваним у справі про зникнення студента в Беллінгемі, штат Вашингтон, де Мілліган переховувався під іншим іменем. 33-річний молодий чоловік [Френк Борден] зник 3 жовтня, і лейтенант місцевої поліції Девід Мак-Дональд вважає, що його вбили.

Мілліган — який на той момент жив під іменем Крістофера Карра — познайомився з Борденом, коли вони орендували сусідні квартири…

— Він — головний підозрюваний, — каже Мак-Дональд про Міллігана. — Ми кілька разів його допитувати, але він щоразу розповідав різні історії, а потім утік. Враховуючи всі наявні докази, на місці родичів містера Бордена я б не сподівався, що його знайдуть живим.

Мак-Дональд повідомив нам, що місцеві правоохоронці не знали справжнього імені Міллігана, аж поки його не заарештували в Маямі. Коли агенти ФБР встановили ім’я, під яким переховувався Мілліган, вони зв’язалися з поліцією Беллінгема. Водійське посвідчення на ім’я Крістофера Карра Мілліган отримав у штаті Вашингтон.

То ось звідки весь цей шум. Вони обвинувачують його в убивстві.

Розділ 23

Зі швидкістю смерті

(1)

Ренді Дана опинивсь у скрутній ситуації, яка поставила під загрозу його кар’єру і репутацію. Той факт, що він був разом з Мілліганом під час арешту, призвів до того, що ФБР і Генеральна прокуратура Колумбуса вирішили детально розглянути його роль протягом тієї частини життя Міллігана, коли він мав статус порушника умов УДЗ на втіках.

25 листопада «Колумбус Диспетч» опублікувала офіційну заяву Дани:

ГРОМАДСЬКИЙ ЗАХИСНИК ЗАПЕРЕЧУЄ, ЩО ПЕРЕХОВУВАВ МІЛЛІГАНА НА ВТІКАХ

«Я займаю цю посаду вже п’ять років і жодного разу не переховував утікачів і не робив інших протиправних діянь. І надалі не збираюся цього робити…» Вчора у своїй заяві Дана заперечив існування домовленості про зустріч з Мілліганом і наголосив, що взагалі не знав, де той перебував, коли його оголосили в національний розшук.

«Навіщо мені робити щось подібне? Я ж не дурний — переховувати клієнта, ризикуючи своєю практикою, сертифікатами, та й взагалі свободою».

Однак Дана найняв собі адвоката, який мав захищати його у звинуваченнях в переховуванні Міллігана. Той порадив йому подумати про власне майбутнє і відмовитися від того, щоб надалі представляти інтереси Біллі.

— Якщо тобі висунуть обвинувачення, Біллі можуть викликати свідком. А він може показати на тебе пальцем і сказати, що ти все це влаштував.

На Ренді тиснули всі друзі й колеги, але він все одно відмовлявся кидати Біллі. Під час конференції адвокатів у кримінальних справах колеги намагалися вмовити його не захищати Міллігана, але він вважав, що тепер потрібен йому більше, ніж будь-коли. Після зустрічі вони чимало випили і сварилися з цього приводу ледь не до ранку.

— Тебе скомпрометував той факт, що ти був разом з Біллі у Флориді під час арешту. Ренді, може виникнути конфлікт інтересів…

— Річ не тільки в тобі, Ренді. Усе це може суттєво підірвати авторитет інституту громадських захисників. У тебе є інші клієнти — декому з них загрожує смертна кара — і це може вплинути й на них…

— Зрозумій, продовження твоєї роботи з Біллі навіть не в його інтересах. Час комусь іншому його взяти…

Дана почав здавати позиції:

— Так а хто ж може взяти його?

— Може, Ґері Швейкарт? Він від самого початку брав участь у цій справі. Біллі його знає та довіряє йому.

— Він же пішов у приватну практику, — похитав головою Ренді. — А в Біллі немає грошей.

— Гроші ніколи не були для Ґері вирішальним фактором. Він же може взяти його pro bono[57].

— Це нечесно стосовно Ґері, — не піддавався Дана.

— А з твого боку нечесно продовжувати з ним працювати — нечесно стосовно твоєї родини і твоїх колег. І навіть самого Біллі.

Дана зітхнув. Сил боротися не лишилося.

— Мабуть, ви маєте рацію. Але тільки лише якщо Ґері погодиться його взяти.

Ґері Швейкарт погодився знов представляти інтереси Біллі, і їхні стосунки пішли на нове коло.

9 грудня 1986 року він приїхав зустрітися з Біллі у Франклінській окружній в’язниці. З того дня, як він і Джуді Стівенсон погодилися взяти його справу, минуло дев’ять років і один місяць.

— Пам’ятаєш, що я тобі сказав, коли ми вперше тут зустрілися?

Він кивнув:

— Ти сказав тоді денні: «Стули пельку, бо навіть стіни тут мають вуха».

– І нічого не змінилося. Не говори ні з ким, окрім мене. І ніхто хай не говорить.

Він знов кивнув.

— То хто ти зараз?

— аллен.

— Я так і думав. Передай іншим, що я сказав. І тримай їх у курсі подій.

— Я спробую, але я тут не головний, ти ж знаєш.

Ґері повернувся до офіса й зателефонував своєму другові та колишньому начальнику Джеймсу Курі, молодому громадському захисникові з округу Франклін, щоб повідомити про свою згоду знов захищати Біллі. Безкоштовно.

— Призначені слухання, на яких вирішуватимуть, що буде з Біллі, де його лікуватимуть і хто саме, — повідомив Ґері. — Відділ умовно-дострокового звільнення тільки й чекає можливості знов кинути його за ґрати. Я не можу сам воювати проти Шумейкера та відділу УДЗ. Мені потрібна допомога громадського захисника. Може, твоє бюро формально візьме цю справу, а мене призначимо додатковим адвокатом?

Під час зустрічі, на якій колеги тисли на Ренді Дану та зрештою примусили його відмовитися від роботи з Біллі, Джим Кура сидів мовчки. Потім прозвучало ім’я Ґері, і він одразу зрозумів, що якщо той погодиться — йому знадобиться допомога. На справу, у якій вже було винесено рішення — а в Біллі саме така справа — суд не дозволить витратити більше 100 доларів. Кура не знав більше нікого з юристів, хто б міг узятися за таку складну справу безкоштовно. Тільки такий ідеаліст, як Ґері Швейкарт, міг вступити в цю безнадійну битву лише через принципи. За це Ґері йому і подобався — вони були добрими друзями. Тож тепер, як би він сам до того не ставився, Кура просто не міг йому відмовити.

— Ти маєш рацію. У цій справі забагато політики — жодне інше бюро не погодиться з тобою працювати. Я виділю когось зі своїх людей тобі на допомогу.

Але всі адвокати в бюро громадських захисників округу Франклін відмовлялись — у них була купа своїх справ, а випадок Біллі Міллігана був надто неоднозначним і резонансним, щоб досягти в ньому успіху.

— Такі справи — це твоє, — сказала Курі Джуді Стівенсон. — Від самого початку тобі варто було бути адвокатом Біллі.

Кура зрозумів натяк. Тоді, у 1977-му, Кура призначив Джуді й Ґері займатися справою, що на той момент стосувалася лише кількох зґвалтувань. Скоро вони удвох прийшли до нього в кабінет і сказали, що вище голови їм не стрибнути — це вперше в країні (а може і світі) обвинувачують людину з множинними особистостями, і тиск ЗМІ та політиків неможливо здолати. У той час Кура був начальником бюро і брав лише ті справи, які колеги відразу так і називали: «справи Кури». За них не брався жоден інший адвокат, крім нього — це були клієнти з важким характером, клієнти, що постійно звільняли адвокатів, нервові чи навіть божевільні. Ґері і Джуді завжди вдавалося вмовляти його взяти якусь складну справу, але переконати його взяти Біллі в них так і не вийшло. Тепер Джуді вирішила спробувати ще раз.

Цього разу Біллі хотіли звинуватити в убивстві, і Джон Шумейкер з відділу УДЗ рішуче націлився використати «закон Міллігана», щоб відправити Біллі у в’язницю, щойно суд і Департамент психічного здоров’я його звільнять.

— Ми не можемо дозволити Шумейкеру це зробити, — сказав Ґері.

— Ну добре, — погодився Кура. — Я відволікатиму інших гравців, а твоє діло — м’яч.

Швейкарт і Кура запропонували суду знов призначити доктора Стеллу Керолін лікарем Біллі, але прокурор округу Франклін виступив проти, оскільки доктор Керолін не була членом персоналу установи судової медицини. Суддя Мартін вирішив, що до наступного засідання комісії у справі Біллі — за два місяці — він перебуватиме в Центрі судової медицини Тімоті Моріца в Колумбусі.

12 грудня в «Колумбус Диспетч» написали:

МІЛЛІГАНУ НЕ ДОЗВОЛИЛИ ОБРАТИ ЛІКАРЯ

…Учора на закритому [судовому] засіданні було вирішено, що Мілліган перебуватиме під наглядом доктора Льюїса Лінднера, директора Центру, або ж іншого лікаря з персоналу…

(2)

У той день, коли Біллі знов закрили в Центрі Моріца під контролем Лінднера, він зрозумів, що йому стало все одно. Він довго ходив по кімнаті колами, розглядав підлогу, рахував плитку і зрештою вирішив, що треба накласти на себе руки. Незважаючи на підтримку Ґері, він утратив рештки надії. Він зрозумів, що систему не змінити і що він лише продовжуватиме колами ходити від однієї судової клініки до іншої. Йому було легко уявити, як наступні двадцять чи тридцять років він сидить у закритих палатах таких установ.

Він не хотів більше так жити.

Раніше йому вже доводилося погрожувати самогубством для того, щоб маніпулювати людьми, але цього разу він дійшов межі. Терпіти все це забракло сил.

Йому вдалося пізнати вільне життя без тавра імені «Біллі Мілліган». Життя, у якому можна було досягти чого завгодно. На жаль, суспільство ніколи йому не дозволить насолоджуватися таким життям. Найкраще, що він тепер міг зробити, — померти. Куди б там не вів далі шлях — якщо він узагалі кудись веде, — у нього буде можливість розпочати інше існування. Він не знав, що на нього чекає після смерті, але що завгодно краще за це пекельне коло, за ці обертальні двері без виходу.

Він хотів піти.

Але як?

Терапевтична команда цілодобово стежила за ним — він навіть у туалет не міг сходити, щоб за ним ніхто не наглядав. Жодної можливості уникнути спостереження. Через попередні спроби накласти на себе руки лікарі наказали не дати йому жодної можливості вкоротити собі віку. Під час сплутаного часу аллен, артур і рейджен постійно сперечалися з приводу самогубства. Зрештою рейджен визнав правоту артура: єдиною можливістю захистити себе від розумових та душевних катувань була смерть. Маючи свідомий вибір урвати все це, вони отримували контроль над власними долями.

Зрештою вони погодилися на смерть від голоду.

Це рішення задовольнило всіх. Біль від голоду триватиме лише кілька днів — а потім почнуться галюцинації та відчуття ейфорії. А далі вже нічого — жодних розумових і душевних страждань. Назавжди.

Цього разу це не спроба маніпуляції. Він більше не міг терпіти експлуатацію лікарень, політиків і ЗМІ. А жити з обвинуваченням у вбивстві людини, яка насправді жива, — це вже занадто.

Він почав поступово знижувати кількість калорій — щоб дітям було не так важко. артур вирішив підготувати дітей і попросити їх бути сміливими. Він розповів їм, що вкрай важливо зовсім перестати їсти, і тоді всі вони зможуть переїхати у новий дім — дім, де в кожного буде власна кімната, а не одна загальна. Звісно ж, діти погодилися — яка дитина від такого відмовиться?

Голодування не особливо шокувало організм. Уже за тиждень він більше не відчував голоду. Оскільки він і досі перебував під особистим наглядом, санітари скоро помітили, що він їсть лише кілька шматочків на день. У записках медсестер з’явилися інструкції санітарам — заохочувати Міллігана більше їсти. Його почали щодня зважувати. Потім двічі на день. Потім почали погрожувати позбавити цигарок, якщо він не почне більше їсти — Біллі знизав плечима і сказав, що куріння все одно шкідливе для здоров’я.

Він нікому не розповідав, що саме планує. І ніхто не знав, що всередині він уже помер.

Після кількох днів часткового голодування аллен зібрав дітей, щоб пояснити, що все йде за планом:

— Ми нарешті тут, у кімнаті смерті. Вам буде трохи боляче й хотітиметься їсти. Але потім це станеться — і в кожного з нас буде власне місце. Ми всі нарешті зможемо робити те, що хочемо. Кожен з нас зможе постійно лишатися на сцені. І ми всі знов зустрінемось — у іншому світі.

Звісно ж, він брехав. Але артур теж не знав, що ще їм сказати.

Діти плакали від голоду, через що всі посварилися. Зрештою після раціональних пояснень вдалося дійти згоди. На шостий день усі зібралися востаннє. Остання зміна особистостей, остання амнезія — і переродження. Нарешті фінал — усі його особистості прийняли смерть.

Більше в голові голосів не було. Запала повна тиша. Це вперше в житті він справді хотів померти.

Адміністрація клініки не сприймала його голодування всерйоз, аж поки він зовсім не перестав їсти. Тоді їм довелося визнати існування проблеми. Вони спробували з ним домовитися — думали, він знов веде якусь маніпулятивну гру.

— Скажи нам, чого ти хочеш, — тобто «ми виконаємо твої вимоги, якщо ти почнеш їсти».

— Я нічого не хочу. Просто дайте мені спокій.

Він не став нічого оголошувати — просто одного дня зовсім припинив їсти. Прийшла нова зміна персоналу, і 2 січня 1987 року психіатр записав: «Сьогодні Біллі увесь день нічого не їв. За ним треба спостерігати — можливо, він захворів чи підхопив інфекцію».

Наглядач прийшов кликати всіх на вечерю і запитав Біллі:

— Агов, друже, хіба ти не голодний?

Він усміхнувся й похитав головою.

— Ти що, під кайфом?

Той продовжував усміхатися.

— Ну, якщо не хочеш їсти — добре.

Наступного ранку Біллі відмовився від сніданку, і лікарі прийшли його оглянути.

— Просто дайте мені спокій, — сказав він, не піднімаючи очей від підлоги. — Я щасливий і задоволений. Просто залиште мене.

— Зробіть аналіз крові, — наказав лікар. — Перевірте на наркотики.

Аналіз нічого не виявив.

Перші кілька днів у газетах писали, що він їсть таємно, і департамент прислав нових наглядачів.

Біллі перестав говорити. Було приємно усвідомлювати, що вони більше не мали над ним влади. Він сам контролював своє життя. А їм лише доведеться винести його тіло звідси, коли він помре. Так, вони найбільше хотіли десь його зачинити — але так і не змогли зачинити його розум. Тепер і тіло буде на свободі — він іде звідси.

Біллі з подивом усвідомив, що це найщасливіші дні його життя. Кінець був близько. Скоро вже все завершиться. І це приносило йому задоволення. Він жалкував про своє життя. Було шкода через те, як він ставився до людей — використовував їх, завдавав болю. Особливо він шкодував, що зробив з тими трьома нещасними жінками, коли був не при розумі.

Але себе він не жалів, бо знайшов вихід. Звісно, було б добре стати мухою, сісти на стіну й послухати все, що скажуть люди, коли його не стане. Та зрештою йому було все одно. Кортіло нарешті дізнатися, що ж там далі.

У грудях щось запекло, наче йому вирвали серце. Одна частина його підштовхувала далі: «Уперед! Зроби це! Ходімо далі! Зробімо наступний крок!» А інша — крихітна частинка інстинкту виживання — шепотіла: «Ні… ні…»

Біль був не фізичний, ні — то були нестерпні муки в серці. Усі тривоги й страждання, яких він зазнав за життя, нарешті знайшли притулок, і це боляче пеклó десь у душі. Він знав, що цей біль можна тимчасово вгамувати випивкою чи наркотиками, але він все одно нікуди не дінеться і чекатиме там же, поки ти протверезієш. Цей біль — ознака того, що час іти. Його не почути стетоскопом — але він як вогонь під шкірою. І єдиний спосіб його позбутися — прийняти смерть. Спустити курок, вирішивши померти.

Коли змиришся з власною смертю — біль мине.

Цікаво, чи відчував його справжній батько — Джонні Моррісон — те саме, коли заводив машину в зачиненому гаражі.

Він ніби злетів над своїм болем…

І почалися галюцинації.

Минуло десять днів з початку голодування, і він почав бачити такі речі, які навіть ніколи не уявляв. Тисячі пташок літали за вікнами — і це було так реально, що він питав інших, чи бачать вони те саме. Звідусіль лилося кольорове світло — чудові відтінки рожевого й небесно-блакитного — хоча було незрозуміло, звідки саме воно береться.

Óбрази та звуки смерті.

Згадалось, як Чалмер закопав його живцем — йому було вісім, майже дев’ять — і тоді денні теж побачив кольори смерті…

(3)

Середина червня. Ранок. Кукурудза вже фути два[58] заввишки. Росинки виблискують у променях ранкового сонця. На вітровому склі авто помітні краплинки дощу.

Маленький Біллі чекає у авто. На ньому сірі бавовняні шорти, футболка і мокасини.

З будинку швидкою ходою виходить Чалмер, застібаючи кобуру з пістолетом 22-го калібру. Він сів у пікап і смикнув передачу. Авто засвистіло шинами об доріжку й вискочило на шосе. Біллі побачив знак повороту на з’їзд з шосе 22, і Чалмер крутнув кермом. Ця дорога вела на кладовище Стоунвол. Біллі охопив страх.

Чалмер наказав йому вийти з машини. Хлопчик слідкував, як вітчим підійшов до невеличкого цвинтаря, оточеного кам’яним парканом з 12 боками. З-за високої трави Біллі не було видно, що Чалмер там робить, але коли він нарешті повернувся, то став наче спокійнішим. Вони сіли у авто і продовжили їхати по 22-му шосе на північ. Біллі колись чув історії про те, що на тому маленькому кладовищі поклоняються дияволу і що там закопали маленького хлопчика.

У голові з’явилася думка: як це — померти?

Шосе вийшло нагору на пагорб, і Чалмер спинився біля бару «Оазис», звідки повернувся з упаковкою пива. Усю дорогу до ферми вітчим пив. На фермі він розвантажив з багажника трактор, а Біллі кинув сапку і наказав прополоти кукурудзу.

Чалмер почав спускатись у поле на тракторі, а Біллі заходився працювати, не піднімаючи очей від землі. Раптом кулак Чалмера вдарив його в голову збоку.

— Чорти б тебе узяли! Ти пропустив бур’янину отут!

Очі застилали сльози. Біллі лежав на землі і дивився знизу на розгніваного велетня. Чалмер з банкою пива в руках пішов у сарай. Якийсь час було тихо, а потім він погукав:

– Іди сюди!

Біллі боязко підійшов до дверей сараю. Усередину заходити було страшно.

— Ось, тримай! — ткнув він на край металевого диска. — Мені треба отут гайку закрутити.

Як тільки Біллі узявся за диск, Чалмер з усієї сили ударив його по голові ззаду. Біллі повалився на культиватор. Вітчим простягнув руку кудись назад і дістав червоний шланг, яким завжди бив хлопця. Цього разу він зв’язав ним руки Біллі за спиною. Хлопець кричав і плакав, хапаючись за землю руками. Чалмер, не звертаючи на це уваги, прив’язав його до гачка.

— Твоя мати — курва, а ти — виродок! Ти це знаєш? Ти знаєш, що вона ніколи не була заміжня за Джонні Моррісоном? Га? Ти просто виродок жидівського коміка і курви!

Біллі звивався, намагаючись звільнити руки.

— Я тобі не вірю!

Чалмер схопив його за штани і волосся ззаду й витяг надвір. Біллі згадав, як Чалмер прив’язував його до столу в сараї біля струмка і ґвалтував — і він подумав, що цього разу на нього чекає те саме. Але вітчим потяг його в кукурудзяне поле і жбурнув під дерево. Біллі закричав від жаху — той витяг свій пістолет.

— Якщо ти знов таке викинеш — я пристрелю тебе, нікчемний виродку!

Він розв’язав руки хлопця й кинув йому лопату.

— Копай!

Біллі заплющив очі — і все розчинилось у темряві.

денні підвів очі. Тато Чал сердився на нього — але за що?

— Що таке? Що таке?..

— Копай канаву.

денні заходився копати канаву, як йому і сказали — три фути завглибшки та шість завдовжки[59]. Він майже закінчив, коли Чалмер допив останню банку пива, жбурнув її кудись убік і схопив лопату.

— Клятий бездара! Виродок! Коли копаєш — треба встромляти лопату рівно, отак! Потім давиш ногою, піднімаєш — і відкидаєш землю набік, — він кинув повну лопату землі денні в обличчя. — Тебе неможливо чогось навчити, виродку! — він ударив пласкою частиною лопати хлопця в живіт. Той зігнувся навпіл і впав додолу. Чалмер ногою штовхнув його — і він скотивсь у викопану траншею.

Тримаючи ногою хлопця в ямі, він почав засипати його землею. денні став звиватися, потім схопив Чалмера за чобіт і відштовхнув — той утратив рівновагу й ледь не впав на хлопця. Це розлютило чоловіка, і він знов вихопив свій пістолет і притис до голови денні. Вільною рукою він підтяг до себе шматок іржавої труби та поставив її на обличчя хлопця. Залізо боляче уп’ялось у шкіру. Інший кінець труби він обпер об стінку траншеї.

— Дихай через трубу, бо задихнешся.

Він знов заходився кидати землю. денні відчув, як чобіт притоптує її зверху. Навколо хлопчика ставало дедалі більше землі. Раптом він замерз — просто в одну мить стало страшенно холодно. Він уже не міг поворушити навіть головою. Подумав, що якщо підняти коліна — вони проб’ються назовні, але, мабуть, краще не треба, бо Чалмер його пристрелить. Краще лежати тихенько — може, тоді він піде геть.

денні почув якесь ревіння — наче Чалмер кричав щось у небо. Далі — звук удару лопати, наче він дубасить нею дерева. Потім він відчув на собі вагу — мабуть, вітчим ходив по закопаній ямі. Він зупинився — і денні здалось, що від тиску в нього розірве груди. Раптом по трубі полилася якась рідина — вона заливала йому очі й рот. Він зрозумів, що це сеча татуся Чала — його знудило, і він почав задихатися.

Значить, отака вона — смерть?..

Він подумав про маму й Кейті — з ними все буде добре? Може, Джимбо повернеться зі своєї служби у ВПС і подбає про них?

денні знов відчув тиск — але цього разу чобіт Чалмера розгрібав землю. А потім усе зникло.

девід вийшов прийняти біль.

Голоси в його голові щось нерозбірливо бубоніли. Чітким був лише приємний голос адалани — вона співала дітям, намагаючись їх заспокоїти.

— Двадцять чотири дрозди готували пиріг… Спекли пирога, розпочали спів…

томмі борсався, намагаючись звільнити руки від пут, але марно.

аллен штурхав ногами землю, намагаючись вивільнитися.

Знов вийшов денні і закашлявся.

Чалмер розв’язав йому руки і жбурнув мокрий рушник. денні витер бруд з обличчя, рук і ніг. Він намагався триматися подалі від Чалмера. Щоразу, як той відвертався, денні підскакував, готовий бігти геть. Він не вимовив ані слова — лише шморгав носом і намагався не потрапляти цьому божевільному під руку.

Дорогою назад Чалмер знов заїхав у «Оазис» і пробув там цілу годину.

Біллі розплющив очі. Чому у вухах і волоссі купа землі? Звісно, на фермі він часто бруднив одяг, але цього разу аж занадто. Тут з «Оазису» вийшов Чалмер з упаковкою пива «Блу Ріббон». Він сів у машину і кинув на нього налитий кров’ю погляд:

— Тільки спробуй сказати щось матері — і наступного разу я закопаю тебе в сараї, а цій курві скажу, що ти втік, бо не любиш її.

Біллі зібрався вже спитати, про що саме він не має казати, але вирішив, що краще промовчати.

Чалмер рушив назад по шосе 22. Він постійно клацав своїми вставними зубами й іноді виставляв їх назовні у жахливому вищирі.

— Якщо роззявиш свого рота і створиш мені проблеми — то дивитимешся, як я вибиваю всю ту маячню з твоєї матері, дійшло?

Біллі зрозумів, що не можна нічого нікому казати.

Вони повернулися додому. Біллі відразу пішов у ванну, а потім спустився у підвал, де в кутку тримав свої олівці і фарби. Тут він всівся просто на підлогу. Його всього трусило. Він був наляканий і розлючений. Зуби вгризались у губи й руки. Отак він більше години просидів, хитаючись і тихо ридаючи.

Не можна було, щоб мати про це дізналася, бо якщо вона хоч щось скаже Чалмеру — він знов її битиме, а може навіть уб’є. Біллі не хотів цього.

Аби тільки час міг просто взяти і зникнути…

Того дня Біллі зрозумів, що треба навчитися захищати себе. Він перестав бути частиною родини. Може, він ще і замалий, щоб битися з Чалмером — але принаймні треба знайти спосіб йому протистояти і якось виживати.

Тоді він почав «іти геть» у своїй свідомості. І його «подорожі» ставали дедалі тривалішими. Він почав прокидатися спантеличений у різних місцях. Скоро треба було знов іти в школу, і його це непокоїло: якщо він і надалі прокидатиметься хтозна-де, у нього можуть виникнути проблеми. Біллі поважав учителів і директора, але їхні слова тепер нічого для нього не означали. Якщо він хотів вийти з класу — то просто вставав і виходив. А якщо хтось намагався його спинити — він обходив його та й усе. Після всього того, що зробив з ним Чалмер, нічого не мало значення. Ніхто не міг йому зашкодити. Ніхто не міг заподіяти йому гіршого за те, що він уже пережив.

Протягом наступних п’яти років — поки йому не виповнилося чотирнадцять, — Чалмер знущався над хлопцем і ґвалтував його. І він це пережив. А якщо він уже це пережив, то зможе пережити що завгодно. Що завгодно, окрім власного бажання померти і поховати самого себе.

(4)

17 лютого 1987 року на першій шпальті місцевої газети «Етенз Мессенджер» вийшла стаття міжнародної агенції новин під заголовком: «БІЛЛІ МІЛЛІГАН ГОЛОДУЄ ВЖЕ 34 ДНІ: ВІН ВИМАГАЄ ПРАВА НА СМЕРТЬ».

Журналістам з агенції «Ассошіейтед прес» вдалося поговорити з Ґері Швейкартом, який повідомив, що Біллі звернувся до нього з проханням представляти його інтереси у справі про право на смерть — або ж знайти для нього іншого адвоката. Він і Джеймс Кура поки що не узгодили подальший план дій.

Міллігана перевели у відділ інтенсивної терапії в клініці Маунт Кермел, де якийсь час лікували від наслідків голодування, а потім знов повернули у Центр Моріца.

— Департамент уже звернувся до суду по дозвіл годувати тебе проти волі, — повідомив Кура Біллі. — Що я можу для тебе зробити?

— Я хочу, щоб мене залишили у спокої і дали померти.

— Ти впевнений у цьому? — перепитав Кура.

— Якщо ти не хочеш боротися за моє право на смерть — я робитиму це сам.

— Добре. Якщо це твоє рішення — я боротимуся за нього. Я твій адвокат, а значить, я маю захищати інтереси свого клієнта. Якими б вони не були. Я не можу ухвалювати рішення за клієнта — я лише надаю йому всі факти і дозволяю вирішити самостійно. Я представляв інтереси людей, які сиділи голі і жбурляли екскременти в того, хто проходив повз їхню камеру. І навіть таким людям я дозволяв ухвалювати власні рішення. Така моя філософія. І саме так я ставитимусь і до тебе, Біллі.

— Саме цього мені й треба, — сказав той.

Кура почав вивчати прецеденти. Нещодавно одна жінка наполягала, що на основі її релігійних переконань вона має право відмовитися від лікування — і Верховний суд Огайо постановив, що людина має повну свободу в тому, що стосується відмови від насильницького лікування. Цю справу заслухали зовсім недавно — Джеймсу навіть не довелося звертатися в архіви, він працював з тимчасовими рукописними документами.

Слухання Біллі щодо права на смерть пройшло 19 лютого 1987 року. Кура знав: його аргументи мають підписати Біллі своєрідний вирок, але з усіх сил захищав бажання свого клієнта. Він не хотів бачити, як Біллі борсатиметься в путах, поки лікарі годуватимуть його через трубки.

20 лютого 1987 року суд виніс рішення. На першій шпальті «Колумбус Диспетч» того дня повідомлялось: «СУДДЯ ВВАЖАЄ, ЩО МІЛЛІГАН МАЄ ПРАВО ГОЛОДУВАТИ, ЯКЩО ЦЬОГО ХОЧЕ».

Оскільки після того Мілліган не виголосив жодних вимог, погроз, ультиматумів чи прохань, журналісти змінили формулювання: з «голодного страйку» на «голодування». Департамент психічного здоров’я та адміністрацію лікарні охопила паніка. Вони були впевнені у своїй перемозі в суді, але тепер зіткнулись із жорстокою перспективою: їхній відомий на всю країну пацієнт скоро помре просто в них у лікарні за власним бажанням.

Біллі було приємно знати, що він нарешті зможе повністю контролювати те, що з ним відбувається.

За скляними стінами товклися всі ці начальники: директор Зекмен і доктор Лінднер, а ще психолог, соціальний працівник, директор освітньої програми, головна медсестра і ще вісім незнайомців у сорочках і з краватками. Кілька разів вони намагалися домовитися з ним та нав’язати свої правила — але все марно. Потім спробували маніпулювати — казали, що це суперечить його релігії та привели священика. Біллі нічого не відповідав, і хтось згадав, що його матір католичка, а біологічний батько — єврей. Прислали рабина. Коли той дізнався, що Біллі 32 роки, сказав: «Що, збираєшся заломити Ісуса?»

Усі вони без кінця питали, чого ж він хоче. Біллі лише відповідав: «Нічого». Але вони все одно стверджували, що він має чогось хотіти, і сподівалися, що як тільки вони дадуть йому це «щось», він одразу припинить своє безглуздя з голодуванням.

Щогодини в лікарню телефонували журналісти і питали про стан Біллі. Він не припиняв дивуватися: це ж треба, як їх усіх це турбує! Одна з медсестер розплакалася, благаючи його поїсти. Біллі відчував, що адміністрація і персонал почали доброзичливо ставитися до нього. Вони ненавиділи всю цю ситуацію, ненавиділи почуття безпорадності. Вони програли. Вони програли, і їм доводиться говорити з людиною, яка хоче померти.

Біллі усвідомив, що Чалмер Мілліган навчив його пасивно опиратися. Після всіх тих катувань, які він пережив і не зламався, уже ніхто не міг його зламати.

Живіт почав пухнути. Від будь-якого дотику ясна точили кров’ю. У очах усе розпливалося — пальці лишали по собі розмитий слід у повітрі, коли він проводив рукою перед очима. Якось серед ночі він прокинувся увесь мокрий від поту та гучно мовив до світу: «Ти зробив усе, що міг!» Він важко підвівся й поплентався до раковини. У дзеркалі над нею він побачив запалі жовті очі і темні кола. Його виснаження досягло максимуму. Він знав, що йому майже кінець. Очі почала застилати темрява, і довелося схопитися за раковину, щоб не впасти. Він зробив ковток води. Відчуття було дивне. Чогось не вистачало. Він прислухався — але панувала повна тиша. Тут він усвідомив, що їх немає. артур, рейджен, томмі, денні, девід та всі інші — вони зникли. Ніяких більше голосів. Ніяких людей у голові. І це не під препаратами — це сталося саме по собі. Його розум, помираючи, зібрав докупи розбитого Хитуна-Бовтуна[60]. Треба тримати це в таємниці. Останньою миттю його реальності стало те, що він знов став єдиним цілим, — а потім усе поглине його особиста темрява.

Учитель лишився сам. Усі його віддані друзі зникли. Він спробував тихенько їх покликати, але ніхто не відгукнувся. Він зрозумів, що втратив їх назавжди, — і заплакав.

Терапія смерті злила його докупи.

Учитель заговорив уголос. Це почув наглядач, який за ним стежив. Він подумав, що це вже передсмертна мить, і поквапився повідомити адміністрацію. Скоро вони всі зібралися навколо Біллі — просто посеред ночі — і стали чекати.

В Учителя промайнула думка: навіть якщо просто зараз усе скасувати — вже буде надто пізно. Було таке відчуття, наче його розірвало на кілька частин. Він виграв. А вони здалися. І їх це багато чого навчило — вони побачили, де саме в лікуванні своїх пацієнтів припускалися помилок. І вони вже навіть почали вдаватися до певних змін.

Уже майже кінець. Аж раптом йому захотілося зробити більше для інших пацієнтів. Якщо йому вдалося щось змінити таким чином — то хіба б не вийшло добитися більшого, не вбиваючи себе? «Якщо не можеш їх перемогти — стань одним з них», — промайнула думка.

Його думка. Не когось із тих, на кого він розпадався, а його. Але як же до них долучитися? Він не знав, хоча вони багато разів просили це зробити — казали: «Ви б могли допомогти нам зрозуміти стільки речей! Шкода буде втратити таке життя!»

— Якщо я житиму — ви можете дати мені якісь гарантії? — нарешті спитав він. — Ви можете точно мені сказати, коли я зможу вийти з лікарні? Ви можете мені пояснити, як почати нове життя?

— Ми спробуємо, Біллі.

— Ви зможете скласти план мого існування та гарантувати виконання своїх обіцянок? Ви зможете запросити для мене нового терапевта? Наприклад з тих, кого пропонував суддя Джонсон?

Це пробудило їх до дій. Вони заходилися організовувати для нього засідання комісії за межами Огайо і погодилися на наступному слуханні щодо його психічного здоров’я — за два місяці — просити суд випустити його з лікарні.

— Ми маємо надати вам якісь навички та освіту — щоб ви могли самостійно забезпечувати себе. Що ще ми можемо зробити, щоб показати, що ми тримаємо все під контролем?

Він на якийсь час замислився й відповів:

— Комп’ютер.

Він згадав, як Френк Борден легко зміг зламати систему за допомогою інформації, яку надавав йому комп’ютер. Якщо йому дозволять купити комп’ютер на гроші із соціальних виплат — це доведе, що вони йому довіряють і дотримуватимуться своїх обіцянок і нових правил гри. Навчитися ним користуватися він зможе і самостійно. Це дасть йому можливість увійти у базу даних системи охорони здоров’я та перевірити, чи не збираються вони відступити. Ну, а якщо вони брешуть — він завжди може померти. Потім. Борден розповідав, що якщо хочеш зруйнувати систему, треба створити логічну бомбу, яка знищить усю інформацію. Може, йому вдасться навчитися писати такі програми — на випадок, якщо його зрадять. Це дасть можливість помститися їм уже з могили. Ця ідея настільки збудила його, що він розсміявся.

Біллі нагадав собі, що не збирався торгуватися з ними. Це лише останній номер. Останній жарт. Як той дурний жарт батька у прощальній записці, яку він написав перед тим, як завести машину в зачиненому гаражі: «Мамо, а хто такі перевертні? — Стули пельку і причеши обличчя!»

Та на відміну від коміка-невдахи Джонні Моррісона він добряче посміється перед смертю. Заради такого варто пожити ще трохи.

— Якщо ви дозволите мені купити комп’ютер і все, що до нього потрібно, за мої гроші із соціальних виплат — я з’їм бутерброд з горіховим маслом.

Вони погодились і пообіцяли, що він обов’язково отримає комп’ютер — треба лише кілька тижнів почекати офіційного дозволу. На тому вони пішли, а він влігся на свої подушки і кволо всміхнувся. Біллі вирішив жити — вирішив вижити — та удався до нової філософії. Коли вже він зібрався лишитися на цьому світі, треба добряче тут усіх дістати!

Розділ 24

Комп’ютер

(1)

До наступного засідання щодо оцінки психічного стану Біллі лишалося менше місяця. Джеймс Кура мав підготуватися і переглянути всю історію хвороби Біллі від самого початку. Найскладнішим було отримати дозвіл на роботу з архівом у Центрі Моріца. Із судовим ордером напоготові він приїхав до лікарні. Охоронці провели його в крихітну кімнатку без вікон, де стояв стіл та один стілець. У кутку від підлоги до стелі височів стіс паперів. Це були здебільшого написані від руки звіти від особистих наглядачів (кожні п’ятнадцять хвилин), записи терапевтів, звіти про індивідуальну та групову терапію від його першого дня. Вочевидь, ті, хто працює з документами, знали, що мають зберігати папери для адвокатів.

Засідання проходило 20 березня. Біллі нервував через те, як повільно все відбувалося. Він вимагав права особисто допитати психіатра. Суддя Джонсон відмовив, аргументуючи це тим, що інтереси Біллі в суді представляє адвокат і що наразі його визнано психічнохворим — отже, він не має права особисто проводити допит свідка. Біллі оголосив, що хоче звільнити своїх адвокатів. Суддя знов відмовив і проголосив громадського захисника франклінського округу Джеймса Куру адвокатом Біллі, а Ґері Швейкарта — його помічником на безплатній основі. Зрештою слухання перенесли на 17 квітня.

Доктор Корнелія Вілбур, психоаналітик Сивіли і лікар, яка 11 років тому діагностувала в Біллі СМО, у своїх свідченнях заявила, що штат Огайо не надає Міллігану належного лікування.

— Центр [Моріца] — це в’язниця. Якби Мілліган отримував належне лікування, він би вже давно одужав і міг працювати, сплачуючи податки.

Вона порекомендувала суду дозволити доктору Стеллі Керолін продовжити лікування Біллі. Помічник прокурора Майкл Еванс заперечив — він повідомив, що Департамент психічного здоров’я планує передати Міллігана на лікування Шейлі Портер — соціальному психіатричному спеціалісту, яка працюватиме під контролем дипломованого психіатра.

Кура повідомив суду, що Біллі втік з клініки після того, як переконався, що лікарі мають намір йому зашкодити. Головною проблемою стали розбіжності в підходах до лікування й застосування препаратів. Після вивчення цього питання Кура дійшов висновку, що препарати були вкрай небезпечними, адже кожен з них або допомагав Біллі, або калічив його. Сучасні психіатричні клініки — особливо державні — були відомі тим, що замінили гамівні сорочки наркотичними препаратами, які втихомирювали пацієнтів і перетворювали їх на овочів. І особливо часто їх застосовували до бунтівних пацієнтів — таких, яким завжди був Біллі. Він боровся проти системи — і тепер боявся, що вони намагаються позбавити його уяви і вбити в ньому творчий потенціал. То якою ж була мета лікарні — допомогти Біллі чи загнати його у свої рамки?

Звісно, такі аргументи важко буде наводити судді та присяжним. Якщо він казатиме, що Біллі втік через те, що хтось у системі своїм лікуванням намагався його вбити — ніхто таке не слухатиме. Аргумент «наглядачі — погані люди» у суді не пройде, адже сам суд — частина цієї системи, і суддя має її підтримувати.

Тож 20 квітня 1987 року суддя Джонсон постановив: Біллі має провести у Центрі Моріца з максимальним ступенем безпеки ще два роки. Кура оголосив, що подаватиме апеляцію: навіть свідок, якого викликав прокурор, заявив, що Біллі не становить небезпеки ні для кого, крім самого себе:

– І єдине, через що він є небезпечним для себе, це те, що його тримають у Центрі Моріца.

Пізніше, після того як Кура представив суду документи відділу умовно-дострокового звільнення, він знайшов пояснення такому суворому вироку судді Джонсона. Виявилося, що голова відділу УДЗ Джон Шумейкер особисто писав листи судді Джонсону, у яких наполягав на передачі Біллі під контроль відділу УДЗ і подальшому поверненні його у в’язницю до наступного засідання комісії. Шумейкер вважав, що оскільки відділ УДЗ видав ордер на його арешт після втечі Біллі, він має повне право його заарештувати.

Однак Кура знав, що після таких слухань в’язні вже майже не мали шансів знов отримати умовно-дострокове звільнення. Відділ УДЗ мав особливий статус у корекційній системі: вони самостійно ухвалювали рішення, які неможливо було оскаржити, і над ними не було ніякого контролю. Тож віддати зараз Біллі під їхню відповідальність фактично стало б для нього смертним вироком. У в’язниці Біллі просто накладе на себе руки. Або ж помре дивною смертю, замаскованою під суїцид. Вочевидь, суддя Джонсон був такої ж думки і вирішив, що єдиний спосіб вберегти Біллі від в’язниці — лишити його під юрисдикцією Департаменту психічного здоров’я (а значить, і суду). Кура ошелешено зрозумів, що насправді суддя Джонсон був на їхньому боці.

(2)

Терапевтична команда та взагалі більшість людей, що працювали з Біллі, раділи з його наміру навчитися працювати за комп’ютером, адже вони вже давно намагалися його переконати опанувати якусь професію, окрім малювання — це дало б йому можливість заробляти на життя після завершення лікування.

Усе необхідне він хотів придбати на власні кошти, які отримав з фонду соціальних виплат — щоб уникнути необхідності проводити покупку через закупівельний відділ Департаменту психічного здоров’я.

— Мені знадобляться диски, кабелі й деякі програми, щоб навчитися друкувати. І я хочу, щоб охорона не встромляла свого носа у обладнання і не пропускала його через метало-детектор перед тим як віддати мені.

Департамент психічного здоров’я наказав одразу відправляти все, що пов’язане з комп’ютером Міллігана, його соціальному працівникові.

Окремо вони погодилися з його вимогами не передавати інформацію про нього журналістам. Він хотів, щоб у ЗМІ не поширювали умови, за яких він погодився припинити голодування, і дозволив лише повідомити, що персоналу лікарні вдалося стабілізувати його раціон і наразі йому поступово стає краще.

Нарешті все обладнання привезли і він заходився перевіряти. Прийшло все, що він замовив. Лише з модемом Біллі вирішив не квапитися, бо не знав точно, як він працює, і був упевнений, що охорона теж не знає. Про модем він чув від Бордена — той розповідав, що з його допомогою комп’ютер дротом можна під’єднати до телефона і таким чином отримувати інформацію звідки завгодно у світі.

Інформація завжди слугувала великим вирівнювачем у його житті.

Зрештою він передумав і замовив ще й модем разом з кількома книжками про системи зв’язку.

Департамент нагадав Біллі, що вивчати програмування — це добре, але треба якомога швидше знов розпочати терапію. Оскільки нікому з лікарів клініки Біллі не довіряв, він погодився зустрітися з тим соціальним працівником, якого Департамент обіцяв найняти для його лікування. Кура нагадав йому, що Шейла Портер від самого початку брала участь у його справі. У 1977 році вона працювала разом з психологом Дороті Тернер і доктором Стеллою Керолін. Тепер же суд призначив її опікуватися життям Біллі — десять років по тому.

Проходячи через металодетектори, Біллі бачив, як вона уважно його розглядає, чекаючи у кімнаті для відвідувачів — тендітна жінка з порцеляновою шкірою, темним модно підстриженим волоссям і такими самими темними очима, що наче пронизували наскрізь. На її губах була яскрава червона помада — такого ж кольору, як і лак на довгих нігтях. Вона мала інакший вигляд, ніж під час їхньої минулої зустрічі. І точно не такий, як інші мозкоправи. Перед нею на столі лежав великий жовтий записник, у якому вона щось швидко писала. Звісно, у цьому не було нічого дивного — усі психіатри робили нотатки. Але він же ще нічого їй не сказав — що ж вона там пише?

(3)

Записи Шейли Портер. 22 травня 1987 року, 7:00–20:30. Враження: вигляд дещо недбалий. За десять років постарів і змарнів.

Думаю, що під час бесіди був присутній саме «Біллі», хоча він і вживав займенники «ми» та «нам». Моральний стан: безнадія, суїцидальні настрої. Він переконаний, що його закрили тут назавжди. Погляд мертвий. Одразу помітно, що він дуже хворий. Соціопатія?

У кімнату для відвідувачів Біллі прийшов охоче. Мені не здалося, що він спілкувався зі мною через силу. Сказав, що пам’ятає мене і не хоче, щоб «мене втягли у цей безлад». Стало зрозуміло: пацієнт лютує через свій статус «політичного в’язня», через який, на його думку, він ніколи не вийде на свободу.

Протягом нашої розмови він кілька разів повторив, що не становить небезпеки для інших, що не вбивав того чоловіка у Вашингтоні і не скоїв жодного злочину після зґвалтувань.

Також [він] повідомив, що має відмовитися від мене [як від терапевта] з двох причин:

1. Якщо він погодиться на лікування під чиїмось контролем у цьому середовищі — це суперечитиме його проханням про клініку з меншим рівнем обмежень. «Лікування — це не лише балачки. Мені треба навчитися жити в суспільстві з моєю хворобою».

2. Пропозиція про його звільнення від соціального працівника ніколи не зможе переважити думку психіатрів, які вважають, що його не можна випускати. Боїться, що мої звіти як лікаря йтимуть не відразу до суду, а через Департамент.

Ми довго говорили про його роботу в бюро громадських захисників, про його почуття як жертви боротьби між доктором Керолін і доктором Лінднером, про його подорожі й заняття під час втечі. Звісно, одного разу він спробував поторгуватися зі мною і причарувати мене, але особливих зусиль не докладав. Коли він говорить про свою нетривалу свободу — у нього загоряються очі, на жаль, ненадовго. Він:

1. Нікому не довіряє — прагне абсолютної довіри як у дитини до батьків, але всі його спроби встановити таку довіру завершилися розчаруванням.

2. Не має мотивації одужати — не тільки не знає, навіщо докладати зусиль, а й боїться послабити свої захисні механізми — адже це може зруйнувати його особистість.

(4)

Він не знав, чи варто їй довіряти. Йому радили не довіряти нікому. Джим Кура зізнався: він боїться, що Департамент психічного здоров’я вдався до чергової гри, дозволяючи Шейлі Портер проводити терапію. Мовляв, потім вони все одно саботують її рекомендації і запросять більш кваліфікованих лікарів, які скажуть, що Міллігана треба тримати в закритій клініці.

Біллі хотілося довіритися їй і працювати з нею, але його вже стільки разів зраджували, що він просто не міг примусити себе повірити в те, що цього разу буде інакше. Аби тільки в нього було щось, за що б можна було триматися, якщо знов зрадять…

Про це все він думав, поки проходив перевірку, повертаючись у свою палату. Раптом гучномовець оголосив: «Привезли комп’ютерне обладнання для Міллігана!»

Його модем!

Біллі домовився з наглядачами про щоденне відвідування спортзалу і почав тренуватись, а також кинув курити. Згодом знов узявся за малювання в перервах між програмуванням і роботою за комп’ютером. Спочатку виникли суперечки щодо того, чи дозволяти йому малювати, але новий директор Памела Гайд оголосила, що Мілліган може малювати, коли захоче, навіть посеред ночі. Мабуть, на такий щедрий крок вона згодилася заради того, щоб уникнути зайвого галасу в газетах.

Згодом персонал клініки усвідомив, що Міллігану дозволили робити майже все, що завгодно. Неофіційна позиція адміністрації була такою: якщо з ним співпрацювати — ми швидше його позбавимося. Загалом це був спокійний період.

Біллі витратив кілька тижнів на те, щоб навчитися заходити в комп’ютерні бази даних Департаменту психічного здоров’я. Спочатку він лише ознайомлювався і вивчав систему, не завантажуючи ніяких даних. Прогресував він повільно, але квапитися було нікуди. Коли знаєш, як працює система, і маєш потрібну інформацію — цього у тебе вже ніхто не відбере, нагадував він собі. Це дасть можливість використати їхні методи управління проти них самих, тож треба навчитися контролювати систему, яка хотіла його знищити. Таким був його план.

Оскільки вони виконали свою частину домовленості — дозволили йому придбати комп’ютер, — він теж вирішив виконати свою і повідомив Шейлі Портер, що згоден з нею працювати.

Розділ 25

Тут був Біллі!

(1)

Записи Шейли Портер. 3 червня 1987 року. У бібліотеці за комп’ютером. Радіє. Пише програми. Зламав код програми з гри у шахи. Зайнятий, діяльний, настрій уже не такий безнадійний. Говорить про свій освітній план. Досі переживає про те, що я вплутуюсь у справи Департаменту. Відповідь його зацікавила — він про це подумає. Каже, що необхідний план — щоб не повторювати помилок.

11 червня 1987 року. Почувається не дуже добре. Болить голова. У кімнаті. Показує комп’ютер — свої розробки. Каже, що [його] цікавить освітній план — вже не такий стурбований — хороша комунікабельність. Говорили про Вайєта [художника].

12 червня 1987 року. У кімнаті відвідувачів. Приніс показати мені малюнки. Пояснив, що не може прийняти освітній план чи обговорювати його. Питає, чому Департамент [психічного здоров’я] ним зараз цікавиться. Говорили про брак конформізму, що призводить до проблем. Я спитала про «інших» — не хоче про них говорити. Щодо стилів малювання — каже, що «може малювати все, що малюють вони».

17 червня 1987 року. [Він говорив про] …зниклого чоловіка — знавця комп’ютерних наук, який цілими днями не виходив з дому. Одного разу [Борден] зламав систему ФКСД [Федеральна корпорація страхування депозитів], украв звідти 178 тисяч доларів і зник у Канаді. «Я допоміг йому зробити нові документи. Але я витрачав лише свої гроші — боявся мати справу з нелегальними коштами. Я жодного разу не скоїв злочину — після ґвалтувань» (пишається цим).

Попередні злочини — Робін Гуд — побачив на 5-й авеню жінку, яка їла корм для собак, і вкрав талони на продукти харчування в магазині. Хто це зробив? рейджен та Х, потім Х усі їх віддав. Хто вони? Небажані. Не працюють.

З ліками було простіше. Може лишатися Біллі, але не може зупинити перемикання в голові. Спробував — прокусив собі руку, намагаючись лишитись у свідомості. Деякі дні легші за інші, а іноді перемикається 40–50 разів на добу. Стелла [Керолін] каже остерігатися аллена. Йому вдавалося обдурити лікарку.

27 червня …Помічаю невеликі зміни між зустрічами і під час зустрічі — перемикається, але приховує? (Поговорити зі Стеллою)…

30 червня …Має пригнічений вигляд, тихий. Втратив час з 16:30 до 19:00. Каже, це часто трапляється, але безсистемно. Він просто перестає поводитися, як раніше. Почувався нормально лише під дією препарату. Лікар каже, у нього нерідко розширені зіниці — не в процесі розмови зі мною, але доволі часто протягом дня… Він маніп. [улює] мною заради препаратів? Чи щось не так?

Він приймав преп. до від’їзду з Сіетла — під першим вигаданим іменем Крістофер Карр. Вважає, що якби він продовжував приймати преп., його б не спіймали. Він впливав на концентрацію та діяльність. Говорили про Крістофера — про те, як чудово мати нове ім’я — без минулого, — бо можна стати тим, ким можна було б пишатися.

8 липня …Допускаю «перемикання» у свідомості — помітила, як він повертається і намагається зрозуміти, про що йде мова. Легкий напад чи що це? Він каже, що більше не виходять різні люди — різниця між особистостями дуже мала. Але різниця є — то хто ж це насправді?..

22 липня …Говорили про його раннє дитинство. Я спитала, що він пам’ятає про свого справжнього батька… Він розповів, що той працював у шоу-бізнесі й товаришував з Джиммі Дуранте[61]. Каже, що в них були фотографії, де вони з братом і сестрою зовсім малі сидять на колінах у містера Дуранте.

(2)

Біллі розповів їй про чудове почуття гумору Джонні Моррісона і про те, яким люблячим він був батьком. Дороті та Джонні сварилися через його пристрасть до азартних ігор, і коли Біллі було чотири роки, вони розлучилися. Кілька разів Джонні намагався накласти на себе руки. Біллі згадав, як мати боялася, що хтось украде дітей, якщо вона не заплатить ігрові борги Джонні. Згадав, як вона швидко зібрала їхні речі й сіла з малечею на літак у Колумбус, Огайо — вони вчотирьох були єдиними пасажирами на борту. Шейла Портер запитала Біллі, у чому він може бути схожий на Джонні Моррісона.

— Мабуть, насамперед, це почуття гумору. Крім того, Джонні був євреєм — і у мене його волосся й очі.

— Як думаєш, у тебе є його акторські таланти і схильність до депресії?

Він почухав голову і кивнув:

— Думаю, у цьому ми теж можемо бути схожі.

Біллі дізнався, що апеляцію, яку подав Кура, відхилили, а значить, Департамент психічного здоров’я знов його зрадив. Вочевидь, не зважаючи на свої обіцянки, вони збираються дозволити бюрократичній системі залишити його тут гнити довічно. Хоча Біллі не вважав Шейлу Портер винною в цьому, він вирішив нагадати тим шишкам з Департаменту, що з ними буде, якщо вони не виконають обіцянок.

Біллі дізнався телефонний номер Департаменту і склав список усіх номерів, порядкові числа яких на 50 більші та на 50 менші за висхідний. На перевірку їх усіх він витратив добу, але зрештою вдалося додзвонитися на факс Департаменту. Користі з того мало, та все ж це означало, що він на правильному шляху. Зрештою йому вдалося натрапити на лінію для комп’ютера. Біллі з’ясував, що більшість документів потрапляють у Департамент через радіорелейний канал зв’язку. Після цього вже отриману інформацію завантажували в комп’ютер. Коли оператори вмикали машини, усі замовлення на придбання, усі звіти про доставку, усі записи про працевлаштування та звіти медсестер разом з історіями хвороб передавалися на основну систему, а потім у архівний комп’ютер.

Біллі вдалося увійти в їхню базу даних. О 23:30 після приблизно тисячі спроб він нарешті побачив на екрані логотип: Департамент психічного здоров’я штату Огайо.

Нарешті вдалося!

Він не міг втриматися від радісних стрибків на стільці. На екрані з’явилося меню:

1. Редактор тексту

2. Введення даних

3. Телекомунікації

Біллі почав з перегляду даних. Він роздумував, чи варто лишити тут вірус — логічну бомбу, яку можна було б контролювати дистанційно, на випадок, якщо вони не дотримають свого слова і він захоче помститися. Але для цього спочатку треба все тут вивчити і створити для себе таємний вхід, а також аварійний вихід, через який можна втекти, не виказуючи своєї присутності.

Продивляючись системні каталоги, він знайшов файл «Меню». Тут виникла ідея: він зробив копію програми, що виводила меню на екран, і змінив її таким чином, щоб текст швидко миготів. За допомогою їхнього ж редактора тексту він зробив напис: «ТУТ БУВ БІЛЛІ! ХА-ХА-ХА!» Після того як він переконався, що все працює і його текст миготить, він зберіг програму і спробував її видалити. Але щось не давало йому це зробити. Він попався.

Господи! Це ж просто кінець усьому! Вранці оператори комп’ютерів ввімкнуть свої машини й побачать цей напис! На всіх екранах! А він ніяк не може цьому запобігти!

Він встав і почав готувати кімнату до страшенного обшуку, який точно чекатиме на нього вранці. Відключив усе обладнання, зробив копії всіх дискет і ліг спати. На охорону він чекав десь після дев’ятої ранку.

Наступного дня оператори комп’ютерів Департаменту психічного здоров’я прийшли на свої робочі місця й зайнялись буденними справами: налити кави, помити руки, потеревенити з колегами до 8:30 — а потім по сигналу розпочати роботу. Приблизно в один і той самий момент усі вони нахиляються і натискають на кнопку вмикання, одночасно підсуваючи ближче документи з даними, які потрібно ввести в комп’ютер. Але сьогодні замість звичного логотипу і меню на екрані з’являються слова: «ТУТ БУВ БІЛЛІ! ХА-ХА-ХА!»

Хвиля здивованого бурмотіння прокочується кімнатою. Голова відділу контролю даних скрикує:

— Ніхто нічого не торкається! Не рухайтеся! Що тут, у біса, відбувається?!

Вона чимдуж кидається геть з кімнати і на бігу ще раз кричить:

— Чорт забирай! Не торкайтеся комп’ютерів! Ніхто не торкається машин!!!

Вона забігає у ліфт і натискає кнопку одинадцятого поверху. Двері відчиняються, і вона бачить, як з інших ліфтів теж вибігають перелякані люди. Усі вони прямують в один і той самий кабінет — у кабінет директора Памели Гайд. Вочевидь, хтось прибув сюди трохи раніше, бо вона ще не встигла добігти до дверей, як звідти вже почувся крик:

— Який ідіот пустив того покидька за комп’ютер?!

Біллі вийшов у загальну кімнату та сів за стіл, чекаючи на охоронців. Приблизно о 9:30 почувся дзвін ключів та гучне клацання підборів на важких черевиках. Біллі всміхнувся. Двері в кімнату різко відчинились, і охоронець гаркнув:

— Мілліган! Обшук!

Той знизав плечима, підійшов до дверей своєї кімнати і жестом запросив їх усередину. Охоронці хотіли, щоб він теж зайшов і був свідком обшуку своїх речей, але він відмовився.

— Слухайте, мавпи, я чудово знаю, що ви тут робитимете. І швидше п’явка крикне, аніж я буду при цьому присутній.

— Ну й бундючний же ти вилупок!

Їм довелося покликати соціальних працівників. Ті спостерігали, як охоронці викидають з кімнати його одяг та все перетрушують. Один з них скинув на підлогу принтер і штурхонув його ногою за двері.

— Агов, обережніше з обладнанням! — гукнув Біллі.

— Ми це конфіскуємо, — охоронець видрав кабелі з монітора й системного блока.

— Якщо щось зламаєте — ви за це заплатите. Я купив усе за власні кошти.

Вони викидали з кімнати геть усе — шукали дискети. Один з охоронців підняв три порожні коробочки з-під дискет.

— Де дискети?

— Я відправив їх поштою, — кинув Біллі.

Звісно, він не міг відправити їх посеред ночі, але охоронцям у голову така думка не прийшла. Насправді ж він усе заховав у загальній кімнаті.

— А нащо ви забираєте одяг? — спитав він.

— Ти становиш загрозу для безпеки, — відповів охоронець.

— Так а що я зробив? Я сидів собі спокійно і дивився телевізор.

— Вочевидь, щось зробив, якщо ми тут, — відрізав охоронець. — Там усі просто збісилися. Ти знов будеш під цілодобовим наглядом.

У якості покарання його знов перевели в кімнату під особистим цілодобовим наглядом. Представники адміністрації прийшли лише після обіду, і охоронці привели Біллі в оглядову кімнату на зустріч з доктором Лінднером, доктором Закманом, особистим помічником Памели Гайд, головною медсестрою — загалом, усією верхівкою Департаменту.

— Ви розумієте, що вас можуть звинуватити у федеральному злочині та порушити кримінальне провадження?

— Я пацієнт психіатричної лікарні, — знизав він плечима. — Що вони зі мною зроблять? Закриють мене в лікарні?

Біллі вже навчився грати в їхню гру.

— Ми можемо зробити твоє життя абсолютно жалюгідним. Перевести тебе назад у Дейтон. Або ж можемо порекомендувати суду передати тебе під юрисдикцію виправної системи і потім кинути за ґрати.

— Стривайте! — розлютувався він. — У мене цей комп’ютер вже кілька місяців! Ви думаєте, я на ньому в ігри грав, чи що? Тільки уявіть, яку інформацію я міг отримати. Виявляється, ви платите якійсь привілейованій компанії по 11,90 долара за порцію їжі. А як щодо компаній, які встановили тут торговельні автомати? У вас же з ними особливі домовленості, чи не так? А скільки коштує доставка продуктів харчування з Дейтона? Не буду вже казати про особисті файли персоналу…

Вони обмінялися поглядами.

Видаючи цю інформацію, він розумів, що насправді вони не можуть знати, що саме він встиг зробити з їхньою базою даних. Усе це він дізнався після уважного вивчення одного з рахунків. Судячи з їхньої реакції, усі його висновки були правильні. Тепер треба їх переконати, що все сказане — лише невелика частина відомих йому фактів, тож він натякнув, що знає не лише про роздуті рахунки та незаконні домовленості, а й зламав найважливішу їхню базу — базу даних медичних записів пацієнтів.

— У вас більш ніж вісімдесят три тисячі психічнохворих пацієнтів — це лише в огайському Департаменті психічного здоров’я. Усі їхні особисті дані займають більш як сто сорок мільйонів мегабайтів у архівній базі даних, — звісно, він не встиг дістатися до цих файлів, але ж вони не знали, що він блефує. — Ви стоїте тут і вчите мене жити за допомогою вашого персоналу, а в більшості з ваших наглядачів і охоронців кримінальне минуле. Думаю, журналістів це зацікавить. Тож я не просто вимагаю замінити мій особистий комп’ютер, а й хочу, щоб надалі ви дотримувалися своєї частини домовленості і влаштували для мене незалежний огляд експерта зі СМО за межами штату. Крім того, у випадку, якщо мене визнають здоровим і безпечним для оточення, — ви маєте порекомендувати суду випустити мене на свободу, як ми і домовлялися.

Біллі знав, що судді в Огайо найчастіше ухвалюють те рішення, яке їм радить Департамент психічного здоров’я, адже в цієї установи бюджет у 440 мільйонів доларів, що робить її наймасштабнішою установою штату. Ці бюрократимозкоправи мали серйозний політичний вплив, і мало хто з суддів ризикував вступати з ними в суперечку. І цього разу Біллі мав намір скористатися їхньою впливовістю та змусити їх себе поважати.

Вони вийшли для наради і скоро повернулися з усмішками на обличчі.

— Містере Мілліган, у вас є хвилинка?

— Звісно, — він кивнув на свого особистого охоронця. — А моя горила теж має все слухати чи, може, дотримуватимемося права на медичну конфіденційність?

— Так-так, заберіть його наглядача.

Біллі бачив, що вони налаштовані на переговори.

— Нас вразило те, що ви змогли зробити все це без сторонньої допомоги. У вас приголомшливі здібності до навчання. Варто спрямувати такий потенціал на щось корисне.

— У в’язниці це буде важкувато.

— Ні-ні-ні. Ми дотримуватимемося плану. Нам порадили продовжувати обраний шлях, тож ми поговоримо з Шейлою Портер. Для початку ми знайдемо кількох спеціалістів, які оглянуть вас тут, а потім спробуємо якомога швидше організувати огляд у Бостоні. Можливо, навіть за тиждень.

Вони раніше вже обіцяли провести психіатричний огляд за межами штату, але нічого для цього так і не зробили.

— Добре. Я ще не був у Бостоні.

Вони дотримали свого слова.

5 січня 1988 року приїхав спеціаліст з Центру Моріца.

У своєму звіті він написав:

«…моя думка як психіатра така: цілком імовірно, що стан містера Міллігана більше не відповідає показникам, згідно з якими він має вважатися небезпечним для себе чи інших.

Я вважаю, що немає потреби надалі утримувати його в закладі з максимальним ступенем безпеки — такому, як Центр Тімоті Моріца у Психіатричній лікарні центрального Огайо.

Також я вважаю, що симптоми його психічного захворювання — а це депресія та/або множинні особистості — протягом останніх шести місяців не проявлялися. Можна зробити висновок, що його захворювання перейшло у стан ремісії. На основі цього я роблю висновок, що більше немає потреби утримувати його в клініці.

Я рекомендую надати містеру Міллігану можливість жити в суспільстві на засадах умовного звільнення».

Вони також запросили Джорджа Ґрівза, директора Центру лікування СМО у Ріджв’ю, який уже оглядав Біллі десять років тому. У його звіті йдеться про таке:

«Вільям Стенлі Мілліган є третьою найвідомішою живою людиною із синдромом множинної особистості (СМО) після Єви (Кріс Костнер Сайзмор) та Сивіли…

Переглянувши останні записи з історії хвороби містера Міллігана, я дійшов висновку, що продовження його госпіталізації не є необхідною чи бажаною частиною лікування… Вочевидь, обґрунтування тривалої госпіталізації містера Міллігана у лікарні з максимальним ступенем захисту полягає в тому, що він становить безпосередню загрозу для себе й інших. Я ознайомився з документами та провів бесіду з пацієнтом і не знайшов жодного підтвердження необхідності такої госпіталізації».

Ці звіти дозволили Біллі у супроводі Шейли Портер поїхати до Бостона.

(3)

Новини про психіатричний огляд Біллі за межами штату спричинили галас у прокуратурі й відділі умовно-дострокового звільнення. Обидві установи спробували завадити проведенню оцінки.

Працівники прокуратури зв’язалися з поліцейським відділком Беллінгема, штат Вашингтон, та запитали інформацію щодо справи про вбивство, у якій Мілліган був головним підозрюваним. 25 січня 1988 року прийшла відповідь від детектива Зібелла:

«За вашим запитом надаю інформацію щодо справи про зникнення Френка Бордена у вересні 1986 року. Після ретельного розслідування протягом шістнадцяти місяців нам не вдалося знайти тіло містера Бордена. На мою думку, він став жертвою вбивства. Нашим головним підозрюваним у цій справі є Вільям Стенлі Мілліган…»

Голова відділу УДЗ Джон Шумейкер особисто висловив протест проти поїздки Міллігана у Бостон. 12 лютого 1988 року він написав судді Джонсону лист:

«Беручи до уваги кримінальну історію Міллігана і той факт, що йому відомо про те, що як тільки він опиниться у юрисдикції відділу УДЗ, то повернеться до в’язниці, ми вважаємо, що він становить значну загрозу для суспільства і безпеки.

З цієї причини відділ умовно-дострокового звільнення протестує проти вивезення Міллігана за межі штату й проти будь-якої програми лікування, яка не включає суворої ізоляції. Крім того, з усією повагою до вас, ми наполягаємо на тому, щоб Міллігана передали у нашу юрисдикцію».

Суддя Джонсон не розпочав жодних дій за цим запитом. Біллі разом з Шейлою Портер вилетів у Бостон, де його прийняли у лікарню імені Макліна у Белмонті, штат Массачусетс. Там він перебував з 22 по 27 лютого 1988 року.

Після чотирьох днів індивідуальних бесід, ретельного психіатричного огляду, неврологічних тестів та електроенцефалограм доктор Джеймс А. Чу (дипломований психіатр та член Американської асоціації психіатрії й неврології) написав свій звіт, датований 3 березня 1988 року.

«За результатами тестувань я не схильний вважати містера Міллігана пацієнтом, який становить небезпеку для себе чи інших, і не вважаю необхідною його госпіталізацію… Я дійшов висновку, що його множинні особистості злилися…»

14 березня 1988 року доктор Девід Кол помер від серцевого нападу. Коли Шейла повідомила новину Міллігану, він заходився повторювати: «А я ж його попереджав…» Ці слова він ніяк не пояснив, але потім вона кілька разів чула, як Біллі казав: «Страждають усі, хто намагається мені допомогти».

За десять днів по тому Апеляційний суд 10-го округу Огайо відхилив скаргу, яку подав Джим Кура після того, як суддя Джонсон призначив Біллі ще два роки перебування у Центрі Моріца. Однак суддя Джонсон раптом сам вирішив змінити своє рішення. Він ознайомився з новими звітами психіатрів, які підтверджували стабільність стану Біллі, і постановив, що Біллі зможе вийти на свободу й жити разом зі своєю сестрою Кейті, якщо знайде роботу. А до того моменту його треба перевести у відкрите відділення Психіатричної лікарні Центрального Огайо. Кура зрозумів, що «умовність» звільнення Біллі з лікарні пояснювалася тим, що суддя Джонсон намагався захистити його від відділу УДЗ. Водночас Шумейкер подав у Департамент психічного здоров’я запит про надання психіатричних звітів і будь-якої іншої інформації про стан чи процес лікування Міллігана — і отримав відмову. Департамент заявив, що всі такі документи є цілком конфіденційними. Шумейкер склав внутрішній меморандум для своїх підлеглих, у якому оскаржив таку відмову, процитувавши оновлений Кодекс штату Огайо від 3 травня 1988 року:

«Усі службовці штату та місцева влада мають надавати таку інформацію на запит голови відділу УДЗ в рамках виконання ним службових обов’язків.

Я офіційно вимагаю надати всю таку інформацію. Також окремо хочу довести до всіх, кого це стосується, що Мілліган є порушником умов УДЗ, за якими його випустили з в’язниці багато років тому. Його слід повернути у в’язницю до слухання з приводу скасування покарання, як тільки він опиниться в юрисдикції відділу УДЗ».

Того ж дня Шумейкер склав «Міжвідомчу довідку» для начальника їхнього юридичного відділу й поскаржився на позицію суду:

«Я прошу Вас разом з представниками прокуратури з’ясувати можливі варіанти наших дій. Чи можливо просто заарештувати його, щойно він звільниться з лікарні — і відправити у ДВЗО [Державний виправний заклад Огайо]? Якщо це не найкраща стратегія, чи зможе прокурор подати від нашого імені writ of habeas corpus[62], щоб перевірити межі юрисдикції суду?»

Вочевидь, Шумейкер був всерйоз налаштований позбавити Біллі захисту, який надавав йому суддя, використовуючи Департамент психічного здоров’я. Пізніше Джеймсу Курі стало відомо, що серед тисяч справ тих, хто отримав умовно-дострокове звільнення, лише дві зберігалися на столі у Шумейкера. Однією з них була справа Біллі.

Оскільки звільнитися Біллі міг лише після того, як знайде роботу — а ніхто в Колумбусі не схотів би його наймати, — Департамент психічного здоров’я запросив його на тимчасову посаду програміста за 10 доларів на годину.

Розділ 26

У кімнаті нікого

(1)

Серед умов, за яких суддя Джонсон погодився випустити Біллі на один рік, були зустрічі з Шейлою Портер — щонайменше два рази на тиждень, — а також огляди в Південно-західному громадському центрі психічного здоров’я, який у свою чергу має надавати регулярні звіти в суд.

Статус Біллі змінився. Раніше він перебував під опікою Департаменту, а тепер ним займався Комітет № 648 — місцева організація охорони психічного здоров’я, яка працювала з тими, хто й досі мав звітувати перед Департаментом, але жив і працював у суспільстві. Замість терапевтичної команди ним тепер опікувалися працівники Комітету: вони допомагали пацієнтам увійти в суспільство, знайти квартиру та розібратися з повсякденними справами. Шейла Портер вбачала в цьому певну проблему. Справа в тому, що здебільшого пацієнти, з якими працював Комітет, були хронічними шизофреніками чи мали серйозні розумові вади, і для роботи з ними було розроблено стандартні процедури. Випадок Біллі був «геть особливим. Вони просто не мали належних інструментів для роботи з ним — у них ще ніколи не було таких пацієнтів».

Працівники Комітету повезли Біллі шукати квартиру в бюджетних районах, але не звернули увагу на той факт, що Біллі був добре відомою особистістю, і не підготували варіанти заздалегідь. Вони разом їздили заповнювати заявки на різні квартири, але варто було людям почути ім’я майбутнього пожильця, як вони відразу грюкали дверима просто у нього перед носом. Таке ставлення зачепило два негативні аспекти стану Біллі: його почуття «інакшості» у суспільстві та його нарцисизм. Шейла Портер вважала, що їм варто було заздалегідь підготуватись і убезпечити Біллі від таких ситуацій — але вони лише виконували звичні інструкції.

Загалом у Комітеті намагалися підлаштувати Біллі під свої звички й сценарії і чекали, що Шейла їм у цьому допоможе. А сам Біллі сподівався, що Шейла переконає їх грати за його правилами.

Вона чудово розуміла, як саме Біллі реагуватиме на цю ситуацію: застосує звичну стратегію «розділяй і володарюй». Щойно вона помітила перші ознаки цього, твердо сказала собі: «Ну от, знов почалося. Е ні, я в цю гру не гратиму». Шейла відразу зателефонувала Філіпу Кессу, голові Комітету:

– Єдине, на що я ніколи не погоджувалася, — це змушувати Біллі поводитися так, як треба. Це просто не спрацює — це не терапія. Так само вже було раніше — і в результаті всі програ`ють, а Біллі повернеться до лікарні.

Кесс запитав, що ж вона пропонує, і Шейла відповіла: — Я маю бути єдиною людиною, яка ним опікується. Таким чином я хочу позбавити його можливості «розділяти й володарювати» — за браком людей йому просто нікого буде розділяти. Я хочу, щоб з ним працювала одна-єдина людина.

Кесс пообіцяв подумати про це, і за кілька днів передзвонив:

— Ви маєте рацію. Навіщо нам заново вигадувати колесо? Я переглянув усі записи — і справді, кожного разу все відбувалося саме так. З якоїсь причини щоразу як справа стосується Біллі — система починає ганятися за своїм хвостом, натикається на якийсь внутрішній конфлікт і зрештою руйнується. Тож це правда: єдиний спосіб цього уникнути — дозволити вам бути його терапевтом і звітувати перед судом.

Вона погодилася на ці умови і взяла на себе обов’язок повідомляти суддю Джонсона про виїзди Біллі за межі штату. Варто було одній людині взяти на себе роботу з ним — і його стан одразу суттєво покращився.

(2)

Протягом наступних шести місяців Біллі спокійно працював оператором комп’ютера в Департаменті психічного здоров’я Огайо. Квартиру знайшла йому Шейла Портер. Увесь свій вільний час — вечори й вихідні — він проводив за малюванням.

20 січня 1989 року Біллі зателефонував Ґері Швейкарт. Він повідомив, що Верховний суд Огайо одностайно вирішив: чотири роки тому було порушено конституційні права Біллі (коли помічник шерифа Аллена записав на диктофон розмову між Біллі та Ґері у справі стрілянини в сараї).

— Виходить, тепер Шумейкер не зможе використати цей спектакль з рушницею для того, щоб кинути мене за ґрати? Друже, ти вже вдруге врятував мою дупу.

— Якби ти був звичайною людиною — так би й було. Але у твоєму випадку суд дає тобі одне — і забирає інше. Так, вони дійсно дійшли висновку, що твої права було порушено і що запис розмови з адвокатом на плівку має «суворо засуджуватися в усьому світі» — та, попри це, вони не знімають з тебе обвинувачень. Вони відправили цю справу назад у Афіни, де її розглядатиме новий суддя. Він уже вирішуватиме, чи був запис зроблений навмисне, щоб здобути конфіденційну інформацію, і чи вдалося стороні обвинувачення дізнатися щось про нашу стратегію захисту.

– І потім відділ УДЗ відправить мене назад у в’язницю.

— Я обіцяю тобі, що ти не повернешся до в’язниці.

– Ґері, не треба давати обіцянок, яких не зможеш дотриматись. Я глибоко тебе поважаю. І я завжди знав, що на мене хтось полює — хтось занадто могутній, щоб я чи навіть ти міг його подолати.

— Біллі, я хоч раз тебе підводив?

— Ні, але…

— Тоді не панікуй. І не тікай. Роби що завгодно — тільки не тікай.

(3)

Час швидко спливав, і це неабияк тиснуло на Біллі та Шейлу Портер. Його контракт на неповний робочий день у Департаменті психічного здоров’я закінчувався вже у березні, а на горизонті так і не було жодної іншої пропозиції. За умовами його звільнення він мав будь-що знайти роботу — інакше його повернуть у Психіатричну лікарню центрального Огайо.

Шейла зустрічалася з директорами різних установ — і навіть якщо вони хотіли взяти Біллі, то всі їхні співробітники рішуче відмовлялися працювати з ним. Самі лише глухі кути. Жодного рішення. Ніяких відповідей. У відчаї вона зателефонувала старому другові Джеррі Остіну — аби лише з кимось поговорити. Він колись працював у соціальному секторі Нью-Йорка, а наразі був політтехнологом (коли Джессі Джексон балотувався у президенти, він керував його виборчою кампанією).

— Джеррі, мені потрібен мозковий штурм. Ти ж умієш продавати політичних кандидатів? Скажи, як мені продати Біллі Міллігана?

— Давай подробиці.

Вона розповіла про пошук роботи та реакцію роботодавців, про ставлення до Біллі у штаті, про погрози Шумейкера і відділу УДЗ.

— Скажи, що ти думаєш, Джеррі. Може, я неправильно на це дивлюся? Може, ми не з того боку підходимо?

— Влаштуй мені з ним зустріч.

Шейла розповіла Біллі про Джеррі та його роботу у сфері створення політичного медіа-образу кандидатів на громадські посади.

— Джеррі хоче поговорити з тобою про зміну твоєї репутації. Він навчить, як представити себе звичайним американським хлопцем.

Джеррі Остін уважно роздивився картини Біллі, вислухав його історію й запропонував винайняти замість квартири будинок з гаражем, який можна перетворити на творчу студію. Він вважав, що Біллі необхідно продовжувати малювати. Щодо роботи, то Остін запропонував Біллі посаду особистого консультанта з комп’ютерної безпеки. Працюючи над виборчими кампаніями, Остін встиг нажити собі чимало ворогів, тож він і його партнери в Колумбусі опікувалися безпекою своїх інформаційних мереж. Нова робота Біллі полягала в тому, щоб не дозволити нікому проникнути в їхні системи.

Біллі вразила така довіра Остіна і його щедрість, тож він поквапився встановити нове складне обладнання, яке придбав для нього Джеррі, і завзято заходився вивчати безпеку систем. Скоро просто зі своєї квартири він міг забезпечувати роботу необхідних систем Остіна.

Пізніше Джеррі проконсультувався зі знавцями мистецтва, і вони високо оцінили талант хлопця. Остін вирішив стати його покровителем і вже восени влаштував першу виставку Біллі. Отримавши новий стимул, Біллі став малювати більше і завзятіше, ніж раніше. На полотні оживали все нові сюрреалістичні образи:

Полотно 48 на 60 дюймів[63], акрил і олія, «На примху політики»; перекручене тіло непритомного хлопчика-підлітка лежить на бетонній поверхні, а поряд тягнуться кабелі, схожі на ті, що використовують для шокотерапії; на задньому фоні видно цегляну стіну, вкриту графіті, на якому можна вгледіти напис «Далі живий!»

«Пригнічена креативність»: сталево-сірий гладіатор (з-під його білої маски з яєчної шкаралупи видно одне блакитне око); його величезне тіло займає майже все полотно розміром 72 на 48 дюймів[64]. Руками, закутими в золоті кайдани, він тримає пензель. З велетенських тюбиків фарби, що літають навколо, вириваються потоки фіолетово-червоного, синього й жовтого кольору.

На картині «Пані Чорне Серце» зображена красива чорноволоса жінка, що біжить від луків і кущів на задньому плані до лабіринту сходинок і таємних коридорів на передньому. Охороняє передній план ганчір’яна лялька, розіп’ята, наче опудало на городі. Десь на задньому плані також у повітрі зависли тріснуте яйце, ваза із зів’ялою квіткою, сфера, схожа на око і вкрита судинами, та чорне серце.

Загалом Біллі написав дев’ятнадцять сюрреалістичних картин з фігурами у капюшонах, родинами тіней, осудливими очима й розірваними, розіп’ятими чи стікаючими кров’ю ляльками.

Коли на вулиці світило сонце — вони лякали навіть його. Директор галереї Бренда Крукс вирішила назвати виставку «Біллі — крик зсередини». Вона мала відкритися зустріччю з художником у п’ятницю 27 жовтня і тривати до 15 грудня 1989 року.

За три тижні до відкриття виставки зателефонував Ґері Швейкарт і повідомив Біллі, що на 1 жовтня призначили слухання у Афінах з приводу стрілянини в сараї, що сталася чотири роки тому.

Усю дорогу від Колумбуса до Афін Біллі обурено бурмотів, що все це фальсифікація. Він був переконаний: якщо суддя визнає його винним навіть у такій дріб’язковій справі, Шумейкер зможе це використати як привід повернути його у в’язницю ще на тринадцять років.

— Я не дозволю Шумейкеру кинути тебе за ґрати, — заспокоював його Ґері.

— Я більше не довіряю системі.

Ґері поклав свої велетенські долоні Біллі на плечі і стиснув:

— Твої вороги наштовхнуться на цегляну стіну.

— Це ж на яку?

— На мене.

Коли вони приїхали до зали суду Афінського округу, Ґері запросили на приватну розмову з представниками сторони обвинувачення. Скоро він вийшов у коридор до Біллі й повідомив, що їм пропонують угоду. З 1985 року багато чого змінилося. Один з головних свідків обвинувачення був засуджений за тяжкий злочин. Інший — за два тяжкі злочини. Ще один помер. А останній не викликав довіри, бо кілька разів розповідав різні версії подій, які суперечили одна одній. Чоловік, що насправді зробив постріл, уже відшкодував збитки власнику сараю і вийшов на свободу (через тридцять днів). Загалом, доказів майже не лишилося.

Поважний сивий суддя запропонував угоду: він скасує один з пунктів обвинувачення за відсутністю доказів, а всі інші об’єднає у два, а Біллі у свою чергу має погодитися не заперечувати проти рішення суду й відкличе свій позов проти шерифа Аллена та штату Огайо. За цих умов суддя обіцяв присудити Біллі один рік у в’язниці, який зарахують як «відбутий» за час, що він провів у Центрі Моріца.

— Але ж я невинний! — гнівно протестував Біллі. — Я невинний і хочу довести це в суді!

— Я раджу тобі пристати на цю угоду, — сказав Ґері.

— Але ж ми можемо виграти! — шоковано вигукнув Біллі. — Ґері, це зовсім на тебе не схоже! Навіщо ти це робиш?

— Я не дурнем виріс, — сухо сказав він зі змученим поглядом. — Ніхто не знає, як там піде на суді. А якщо ми погодимося — ти точно не поїдеш у в’язницю.

— Повірити не можу, що ти мене просиш на таке погодитися. Дозволь я зателефоную Джеррі Остіну.

До Джеррі він не додзвонився і повернувся до Ґері.

— Ти просиш мене визнати себе винним у тому, чого я не робив, — спантеличено мовив він. — Після всього цього… після того, що вони зі мною зробили… Повірити не можу в те, що ти просиш мене здатися.

— Біллі, погоджуйся на угоду, — голос у Ґері був такий, наче він стримувався з останніх сил.

– Ґері, це справді на тебе не схоже, — Біллі опустив погляд. — У газетах напишуть, що я винний.

— Зараз не час хвилюватися про твою репутацію в Огайо. Важливо лише одне: вберегти тебе від в’язниці. Не ризикуй — через свої упередження присяжні можуть визнати тебе винним.

— Добре, — плечі Біллі пригнічено опустилися.

Вони разом увійшли до зали суду. Ґері повідомив судді, що вони готові прийняти пропозицію, яка влаштує обидві сторони.

Швейкарт замінив свідчення Біллі з «не вважаю себе винним» на «не маю заперечень». Суддя проголосив Біллі вирок, засуджуючи його до ув’язнення строком на один рік, а потім одразу зупинив його як уже відбутий.

Вони влаштували невеличке святкування з приводу того, як усе добре завершилося. Ґері поскаржився на головний біль і рано пішов.

3 жовтня 1989 року на першій шпальті «Колумбус Диспетч» з’явилася стаття: «МІЛЛІГАНА ВИЗНАНО ВИННИМ ЗА ДВОМА ПУНКТАМИ». Університетська газета «Пост» теж не лишилась осторонь: «МІЛЛІГАНА ВИЗНАНО ВИННИМ, АЛЕ УВ’ЯЗНЕННЯ ВДАЛОСЯ УНИКНУТИ».

За два тижні по тому в «Колумбус Диспетч» вийшла стаття Майка Гардена про художню виставку, що от-от мала відкритися:

ПСЕВДОХУДОЖНИК ЗБЕРЕ БІЛЬШЕ ГРОШЕЙ, АНІЖ ЗАХОПЛЕНИХ ВІДГУКІВ

…Тож тепер у Біллі буде виставка… Власниця галереї, вочевидь, не потребує ані грошей, ані проблем, які може принести цей семитижневий захід, проте вона погодилася надати своє приміщення. «Я просто хотіла дати йому можливість трохи перепочити», — каже вона…

У найгіршому випадку на нас чекає аматорське нагромадження символів, які розуміє лише сам Біллі. У найкращому — ми справді побачимо творчий потенціал.

Знайти трьох охоронців для галереї на час виставки було набагато простіше, аніж некомерційну організацію, яка візьме на себе цей проект за й досі не визначений процент від прибутку, який Мілліган хоче віддати на благодійність. Хтось вважає, що таке рішення — щирий прояв каяття і небайдужості до суспільства, але інші вбачають у цьому нову піар-стратегію чи не найбільшого пройдисвіта, що ходив вулицями Колумбуса. Одне ми знаємо напевне: коли після закриття виставки Мілліган отримає свій чек, ніхто не буде розмірковувати, який саме «Біллі» витрачатиме гроші.

Виставка під назвою «Біллі — крик зсередини» відкрилась у галереї Бренди Крукс у Колумбусі у п’ятницю 27 жовтня 1989 року. Її розпочали зустріччю з художником. У газеті «Колумбус Елайв» у розділі про художнє мистецтво вийшла стаття Лізи Яшон з відгуком про виставку та розповіддю про художника.

«[Його] втягнули у вир політичних і журналістських провокацій. У одній лише „Колумбус Диспетч“ з 1978 по 1979 рік про нього писали 297 разів… Наступне десятиліття Мілліган провів у заручниках політичного опортунізму і журналістських маніпуляцій. Над ним знущалася система, а розлючена громадськість жадала помсти».

Вона цитувала і самого Міллігана: «Колись у мене було відчуття, наче я в кімнаті з купою друзів, але моє життя — це катастрофа. Тепер катастрофа мого життя поступово вщухає, а от друзів у кімнаті більше немає».

Наступного тижня Біллі дізнався, що Ренді Дані довелося винайняти приватний літак, щоб якомога швидше відправити Ґері Швейкарта у лікарню Гопкінса. Місцеві спеціалісти підтвердили те, що йому вже казали лікарі в Огайо (але він тримав це в таємниці), — невиліковний рак. Йому лишилося жити три місяці.

Розділ 27

Скелет у канадській шафі

(1)

Ввечері 7 березня 1990 року — за два місяці після смерті Ґері Швейкарта — ведучий новин Дуг Адер у випуску програми «Колумбус Ньюзвотч 4» розповів, що офіцери канадської кінної поліції знайшли чоловічий скелет. Його було поховано під кількома футами снігу на гірськолижному курорті у Вістлері, Британська Колумбія — це трохи на північ від кордону зі США. Поліція Беллінгема вважає, що це може бути тіло Френка Бордена.

— Поліція Беллінгема розслідує зникнення цього чоловіка. Вони звернулися до «Ньюзвотч 4» з проханням надати їм плівку зі зйомками картин Міллігана, які виставлялися в місті восени. Детективи вважають, що це допоможе їм встановити, чи має Мілліган стосунок до цієї справи. Можливо, на його картинах знайдуться пейзажі, написані у місці, де знайшли тіло? — На цьому ошатно одягнений сивий ведучий зробив особливий наголос. — Адже востаннє Бордена бачили саме разом з Мілліганом… Канадська кінна поліція вже проводить аналізи знайденого тіла. Вони кажуть, що це справді може бути Борден, але їм знадобиться щонайменше рік, щоб зібрати достатньо доказів для обвинувачення Міллігана в убивстві.

Письменника такі новини схвилювали, але Біллі на знахідку поліції відреагував зневажливо:

— Я вже розповідав тобі про той період мого життя. Повторюю: Борден живий.

— Ти казав, що він був живий, коли ти востаннє його бачив. А це було у 1986-му. З того часу хтось уже міг його вбити. Виходить, у них є скелет, який може виявитися скелетом Бордена, а ти їхній головний підозрюваний.

— Це не Френк Борден.

— Ти казав, що відвіз його в Канаду, а потім за кілька тижнів привіз назад через кордон. Він узяв зброю, піднявся на борт катера — і не повернувся. Я правильно пам’ятаю? Востаннє ти бачив його, коли він піднявся на борт того човна?

— Саме так. Скоро канадці порівняють зуби скелета з їхніми зліпками зубів Бордена — і зрозуміють, що це не він. Немає чого хвилюватися.

Наступного вечора канадська поліція повідомила, що зліпки зубів Бордена невідомим чином зникли. Без цих зліпків єдиним способом встановити особу померлого лишається лише аналіз ДНК, а на його проведення знадобиться багато місяців.

— Це погано, — зблід Біллі.

— Чому? — запитав письменник.

— Аналізи ДНК можна підробити. Вони легко могли отримати його волосся — знайти у його квартирі на якомусь гребінці. І тоді вони просто напишуть, що, згідно з аналізами, ДНК скелета та ДНК волосся збігаються. Це дозволить їм мене заарештувати. Клятий сучий ти син, Бордене!

— Не треба так про мертвих.

— Та я кажу тобі, він живий! Ті кістки не його! Вони все підлаштують! Господи, я навіть не думав, що вони зможуть копнути аж на чотири роки назад і дійти аж до Канади! Треба щось робити…

— А що ж ти можеш вдіяти?

– Є кілька варіантів, — пробурмотів він. — Тобі краще не знати моїх контактів. Я спробую передати Бордену, що якщо він не вийде на зв’язок — я піду до журналістів. Я переконаний, що аналіз ДНК проводитиме ФБР чи ще якийсь державний орган США — а їм буде легко підлаштувати все так, наче це скелет Бордена.

За тиждень по тому письменник знов приїхав до Біллі додому — вони регулярно зустрічалися для інтерв’ю. Коли Біллі відчинив двері, вигляд у нього був такий, наче він кілька днів не спав.

— Я ж казав: немає про що хвилюватися, — він позіхнув і всміхнувся. — Борден живий.

— Розкажи мені все, — письменник вмостився у кріслі і ввімкнув диктофон.

Біллі заходився міряти кроками кімнату, розповідаючи останні події.

— У суботу о першій дня мені телефонують. Я беру слухавку і чую: «Привіт, вилупку!» Я здивувався: «Що?» — кажу. А він пояснює: «Це твій йолоп телефонує!» Я тоді зрозумів, що це Борден. Ми так постійно одне одного називали. Він мене — вилупком, а я його — йолопом. Далі він каже, що, мовляв, йому хтось передав, що я хочу з ним зустрітися. Я кричу: «Де ти, в біса?!» Він називає місто, розповідає, як знайти там торговельний центр і каже: «Побачимося там завтра».

– І про що ти тоді думав? — спитав письменник.

— Я розлютився. Я хотів знати, де він подівся. Він міг би принаймні прислати мені фото зі свіжою газетою в руках — щоб я міг довести, що він живий. Але потім усе виявилося навіть гірше. Я сказав: «Слухай, ти маєш дозволити мені порушити обіцянку мовчати про те, що ти мені розповів». А він заперечує: «Ні, бо тут справа не в тому, що я можу потрапити за ґрати, а в тому, що мене взагалі можуть убити». «Але ти ж знаєш, що мене звинувачують у твоєму вбивстві?» — кажу я. «Ні, я не знав, — відповідає він. — Приїзди сюди, зустрінемося». На тому все — він просто повісив слухавку.

— Тільки не кажи, що ти виїжджав зі штату без дозволу судді Джонсона! — письменник був шокований.

— У мене не було часу, — знизав плечима Біллі. — Він зателефонував у суботу. Щоб дістатися до місця зустрічі, мені треба було дванадцять з половиною годин. На паркінгу біля того торговельного центру я був о сьомій тридцять ранку в неділю. Ще десь з годину чекав на нього. Тоді побачив, як сріблястий «Транс-Ам» робить коло по паркінгу. Я зрозумів, що це він, і вийшов з машини. У мене були номери з Огайо — тож я став поруч з машиною. Я розумів: йому треба спочатку переконатися, що це справді я, тож я не квапився. Крім того, від часу нашої останньої зустрічі я змінився. Він повільно під’їхав до мене, опустив скло і махнув — мовляв, їдь за мною. Я сів у машину й поїхав слідом. Ми їхали хвилин двадцять — аж поки він не спинився біля придорожнього кафе — «Шоніз» чи «Елбіз», я вже не пам’ятаю. Ми зайшли туди поговорити.

— Як пройшла розмова?

— Ну, я був страшенно сердитий на нього. Коли ми бачилися востаннє — біля того човна, — я перелякався, що він так і не вийшов. Він розповів, що тоді сталося, куди він поїхав і навіщо.

— Так розкажи мені.

— На тому човні він мав забрати сім кілограмів колумбійського білого китайця[65]. Цю партію він повинен був передати іншому чоловікові — а той на мулах перевіз би її через гори на півночі Юти і поширив би країною. Так ніхто ніколи й не дізнався б, звідки була поставка.

— А що таке «білий китаєць»?

— Це стовідсотковий чистий гідрохлорид кокаїну — нерозведений. Так його продавати не можна, бо нерозведений він може вбити. Найчистіший з усього, що буває.

— Тобто він мав укласти якусь угоду на тому човні?

— Так. Він казав, що наче все вже було заздалегідь домовлено. Але на борту його примусили спуститися по драбині вниз і через вихід з іншого боку провели на інший човен. А потім хтось почав стріляти у човен, і вони змусили його піти іншим шляхом. Так що, виходить, через рейджена Бордена ледь не вбили, можеш уявити?

— Ти ж не вигадуєш усе це? — перепитав письменник.

— Присягаюся. Я й сам хотів знати, що там сталося. Мені треба було це знати.

— Ну гаразд, продовжуй.

— Він розповів, що його відвезли у Блейн — це трохи на північ узбережжям, — і висадили там, — тут Біллі похитав головою. — А далі вже зовсім усе дико — ти мені не повіриш. Я й сам не знаю, чи вірю в це.

— То просто розповідай те, що розповів тобі він.

— Френк сказав, що він поїхав у Канаду, нічого не знаючи ні про свій розшук, ні про те, що поліція звинувачувала мене в убивстві. Після цього він поїхав у Гонолулу, на колишню військову базу, потім у Баху, далі якийсь час жив у Мексиці, після чого приїхав у Санта-Фе, де й жив, поки не закінчилися гроші. Тоді він вирішив знов займатися комп’ютерами. Він планував у будь-який спосіб зламати бази Лас-Вегаса, бо, як він казав, «усі грошенята крутяться там». Він почав збирати інформацію. Тижнями завантажував усе, що міг, — у нього назбиралося три чи чотири сотні дисків.

— То він купу часу витратив? Він що, шукав наосліп?

— Зламати систему — це як малювати чи збирати пазл. Коли останній шматочок стає на своє місце — уся інформація, яку ти зібрав раніше, стає вкрай цінною, бо в тебе з’являються можливості використати її кількома різними способами.

— А що саме він шукав?

— Він казав, що шукав номери банківських рахунків.

— Чиїх?

— Він і сам не знав. І йому було байдуже. Френк тоді не проводив паралель між Лас-Вегасом і організованою злочинністю. Він думав, це все казки для журналістів. Тож він годинами копавсь у файлах різних казино, ліцензійних бюро, гральних комісій — загалом у всьому, що бодай якось стосувалося держави. Френк дізнався, ким були найзаможніші люди в місті, у яких закладів були ліцензії, а в яких — ні… Він знайшов особисті файли, списки телефонних номерів — усе, що тільки міг.

— А там хіба люди не стежать за безпекою своїх систем?

— Деякі системи не мають такої потреби, оскільки дані, які там зберігаються, майже публічні. А інші, звісно, захищаються. Френк не знав, що на деяких базах даних встановлено автоматичне цифрове повернення сигналу — це система, яка може встановити, з якого номера ти телефонуєш. Скоро вони прийшли по Френка — і йому просто пощастило, що в цей момент його не було вдома. Усвідомивши, що здобута ним інформація належить серйозним людям з кримінального світу, він зрозумів: час тікати. Йому знадобилися нові документи, але часу зробити їх самостійно вже не було. Він інкогніто зателефонував у Департамент юстиції і запропонував угоду. Він знав, що в нього є неабиякий козир, і за свої диски він хотів отримати свободу й нові документи. Вони попросили його вислати їм кілька дискет і зателефонувати знов через кілька днів. Борден так і зробив. Коли він зателефонував їм знов, агент відповів згодою: «Так, у вас є потрібна нам інформація». Представники Департаменту розповіли Бордену, що у Нью-Йорку от-от мали висунути обвинувачення кільком організаторам злочинних угруповань. Френк наполягав на тому, щоб його захистили навіть у тому випадку, якщо їм удасться лишитися на свободі — саме тому його родині й беллінгемським поліцейським нічого не повідомили. Френка Бордена включили у програму захисту свідків. Коли я сказав, що на мене намагаються повісити його вбивство за допомогою знайденого в Канаді скелета, він пообіцяв сповістити про це своїх наглядачів.

— Нелегко повірити в таку історію, — промовив письменник. — Так а що з тими зниклими зліпками зубів?

— Френк сказав мені: «Любий мій вилупку! Я не дам їм посадити тебе за моє вбивство!» А я кажу: «Чесно кажучи, я вбив би тебе просто зараз, аби не був такий радий тебе бачити». «Я теж тобі радий, — каже він. — І пробач за всі негаразди через мене. Але від цього залежить моє життя, друже». Я сказав йому, що мені потрібні якісь гарантії, бо я не хочу, щоб мене судили за вбивство, а особливо коли ця дурнодупа наволоч і досі жива. «Я подбаю про те, щоб тебе захистили. Навіть якщо вони висунуть тобі якісь обвинувачення — я відразу дізнаюся про це через газети чи телебачення, і мої наглядачі тебе витягнуть. Не можна, щоб ти розплачувався за те, чого взагалі не було. Я винен тобі — ти тоді нічого не розбазікав, хоча й міг. Не хвилюйся, я тебе прикрию», — отак він сказав.

Письменник пішов на кухню і налив собі води. На столі він побачив газету з міста за два штати звідси — Біллі сказав, що там він зустрічався з Борденом. Дата — сьогоднішня. Коли він повернувся в кімнату, Біллі вже хропів на дивані. Стурбований і спантеличений, письменник поїхав додому. Він скептично ставився до всієї історії про зустріч. Надто вже все влучно складалося.

Наступного вечора письменник увімкнув телевізор — транслювали передачу «Колумбус Ньюзвотч 4» з Дагом Адером. Він розповідав свіжі новини щодо канадського скелета.

— Поліції випадково вдалося знайти зліпки зубів Френка Бордена у Північній Кароліні, і їх уже передано в Беллінгем, штат Вашингтон.

Задзвонив телефон. Він підняв слухавку і почув радісний крик:

— Я ж казав!!! Я ж казав, що на йолопа можна розраховувати!!!

Наступного вечора Даг Адер повідомив чергову порцію новин:

— Якщо виявиться, що скелет належав Бордену, канадська поліція насамперед приїде в Колумбус поговорити з Мілліганом, а вже потім оголошуватиме результати аналізу публічно. Учора ми повідомляли, що зліпки зубів, які було знайдено в Північній Кароліні, прямують на захід, тобто за кілька днів поліція вже знатиме точно. Нагадуємо, що Мілліган вважався головним підозрюваним у справі зникнення Френка Бордена у 1986 році…

Газеті «Атенз Ньюз» вдалося взяте телефонне інтерв’ю з беллінгемськими поліцейськими, які підтвердили: якщо зліпки зубів Бордена відповідатимуть зубам скелета, Міллігану висунуть обвинувачення в убивстві:

— Наразі це досі справа про зникнення людини, але якщо скелет виявиться тим, кого ми шукаємо, то доведеться поручити справу про вбивство.

У черговому випуску «Колумбус Ньюзвотч 4» оголосили, що Даг Адер вилетів у Канаду для того, щоб бути присутнім під час проведення експертизи зліпків зубів.

Протягом тижня письменник намагався не хвилюватися, але його не залишала тривожна думка: а що, як вони підроблять аналіз? А що, як зліпки відповідатимуть зубам скелета, навіть якщо це і не Борден? Лише через тиждень пізно ввечері оголосили результати експертизи:

— …скелет, який знайшли в Канаді, не належить зниклому чоловікові, якого востаннє бачили живим чотири роки тому в супроводі Міллігана… За відсутності тіла немає жодних доказів того, що Бордена було вбито. Відкриття справи про вбивство відкладено.

Біллі вирішив перевірити, чи вдасться йому знайти якусь інформацію про Бордена за тим номером соціального страхування, який він допоміг йому отримати. Пошук не дав результатів: обидва номери соціального страхування, якими користувався Борден у минулому, видалені з системи. Усі ниточки, які вели до його минулого, було обірвано. Його колишня особистість більше не існувала — тепер він жив під новим іменем.

Біллі знав, як це — і йому стало шкода Бордена. Ким би він зараз не був. І де б він зараз не жив.

Розділ 28

Документ, що пахне порохом

(1)

7 травня 1990 року суддя С. Говард Джонсон зустрівся з Джимом Курою, щоб обговорити наступне засідання комісії. Звіти психіатрів підтверджували, що стан Міллігана стабілізувався і він більше не становить загрози для себе чи інших.

— Ми можемо вже випускати Біллі, — сказав Джонсон.

І цього разу Кура заперечив:

— Ні, — він розумів, що суддя Джонсон лишається єдиним захистом Біллі від відділу умовно-дострокового звільнення.

Перед своєю смертю Ґері зібрав друзів і родичів, щоб попрощатись, а потім покликав до себе Куру й Дану і попросив: «Хлопці, пообіцяйте мені, що доглянете Біллі. Я хочу переконатися, що в нього все буде добре». Вони обидва пообіцяли. Тож тепер перед Джимом стояло складне завдання: дотриматися обіцянки, яку він дав померлому, за постійних спроб Шумейкера кинути Біллі за ґрати.

Спочатку Кура просто тягнув час — адже в Огайо час під УДЗ зараховувався за відбування строку. Навіть якщо не брати до уваги п’ять з половиною місяців, що Біллі пробув на свободі після втечі (а це доволі суперечливий момент), максимальний строк за вироком Біллі вже майже вийшов. Шейла Портер особисто звернулася у відділ УДЗ, і вони письмово підтвердили, що умовно-дострокове звільнення Біллі добігає кінця. Маючи на руках таке письмове підтвердження, Кура попросив суддю Джонсона призначити останнє засідання комісії на серпень 1990 року — на той час Шумейкер уже не зможе заарештувати Біллі за порушення умов УДЗ.

На жаль, Кура не знав, що тепер Шумейкер не погоджувався з тим, як сам інтерпретував ситуацію раніше: тепер він вважав, що з того дня, як Міллігана визнали невинним у зв’язку з психічною хворобою і відділ УДЗ більше не міг його заарештувати — його «годинник» умовного звільнення спинився. А оскільки вдруге на УДЗ його ніхто не випускав, то і «годинник» не продовжить лічити час, аж поки Біллі не повернеться у в’язницю.

Кура спробував розібратися в такому упередженому ставленні Шумейкера до пацієнта, який провів у психіатричних лікарнях зі значними обмеженнями набагато більше часу, аніж він би відсидів у в’язниці за своїм вироком. У нього був доступ до офіційних документів відділу УДЗ, серед яких Кура знайшов одну фотокартку Біллі. На ній хтось ручкою домалював йому роги, розрізану щоку та ніж у шиї. Вочевидь, Шумейкер з якихось особистих причин (не обов’язково негативних) вирішив ретельно зайнятися справою Біллі — так вирішив Кура. Мабуть, Шумейкер вважав, що таким чином він зможе покращити життя суспільства. Це і спричинило конфлікт між ним і Біллі.

Незважаючи на те, що Кура мав усі папери відділу УДЗ, він звернувся по допомогу до юристів, які все своє життя займалися справами про порушення умов УДЗ. Вони почали пояснювати Джиму всі бюрократичні особливості й механізми роботи із сотнями документів відділу УДЗ.

— Дивно, — сказав один з юристів, переглядаючи якийсь документ. — Оця довідка свідчить про те, що Біллі вже повернули на УДЗ повторно. Значить, десь має бути офіційний документ від адміністрації, у якому йдеться про відновлення УДЗ для Біллі. І він має бути підписаний Шумейкером.

Кура розумів, що такий документ може стати безперечним доказом права Біллі на свободу. Він не зміг його відшукати серед виданих йому паперів, тому пішов у кабінет Шумейкера (його пропуск як адвоката Біллі досі діяв) і попросив підлеглих пошукати у столі Шумейкера документ щодо Міллігана, який, як казали, він тримав у себе. Там його теж не було.

Він пішов у інші кабінети і дав запит на купу інших паперів, серед яких теж не виявилося потрібного. Такий документ має існувати — але він ніде не міг його знайти. Можливо, його взагалі було втрачено. Або ж його хтось сховав. А може, його ніколи й не було, і Біллі ніколи не повертали на УДЗ, а значить, і «годинник» так і не було перезавантажено.

Цей документ був ключем до справи Біллі. Тим самим «пістолетом, що пахне порохом», який став би визначальним доказом. Якщо він його так і не знайде, у нього буде лише довідка, на якій у правому верхньому кутку стоїть код документа. У такому випадку буде вкрай складно довести, що адміністрація відділу УДЗ відновила Біллі статус умовнодострокового звільнення.

11 червня 1991 року Джон Шумейкер приїхав у бюро громадських захисників для свідчення. Кура окинув оком гладкого літнього чоловіка в окулярах із залізною оправою, у блакитному костюмі, білих черевиках і з так само білими паском і краваткою. Відразу було зрозуміло, що цей вольовий чоловік і є втіленням відділу УДЗ.

Біллі приїхав у білих штанях, яскравій сорочці з гавайськими принтами і солом’яному капелюсі. Вигляд він мав такий, наче щойно приїхав з пляжу на Карибах. Кура їх познайомив, і Біллі чемно потиснув руку.

Кура порозпитував людей і дізнався, що більшу частину свого життя Шумейкер провів на високій посаді, тож для всіх умовно-звільнених в Огайо він був ледь не богом. Тож навіть якщо Біллі виграє суд — для самого Шумейкера нічогісінько не зміниться. Це була битва за життя лише для Біллі.

Кура розставив меблі в кабінеті так, щоб начальник сидів за столом навпроти Біллі. Протягом усіх цих років Мілліган був для нього лише іменем у звітах підлеглих, газетах і телевізійних новинах — і сьогодні Кура хотів, щоб Шумейкер нарешті побачив живу людину. Біллі у свою чергу сприймав Шумейкера як зло і втілення диявола. І судячи з фотокартки, яку Кура знайшов у документах, Шумейкер (чи, може, хтось інший у його установі) ставився до Біллі так само.

Наскільки було відомо Джиму, начальник відділу УДЗ мав неймовірну владу. Навіть судді не мали таких повноважень, бо на відміну від начальника могли діяти виключно за обмеженими інструкціями закону, Верховного суду, конституції та апеляційних судів. Для Шумейкера все було зовсім інакше. Відділ УДЗ не мав ні перед ким звітувати. Вони самі писали правила — і їх ніхто не перевіряв. За ними було останнє слово. Кура вважав, що така влада — можливість ухвалювати остаточні рішення, які не підлягають перевіркам чи критиці, — могла створити відчуття відособленості і стерти межі, за які не можна виходити.

Під час свідчень виявилося, що Шумейкер чудово обізнаний у справі Біллі, але водночас ніби уявлення не має, які саме документи в ній є. Курі постійно доводилося показувати йому папери, у яких було зафіксовано основні процедури його ж організації, і звіти, у яких місцеві представники відділу УДЗ підтверджували, що повідомляли терапевтів Біллі про його статус умовно-достроково звільненого та про обов’язок Біллі звітувати перед офіцерами. Шумейкер стверджував, що ці місцеві представники працювали самостійно і не звітували перед ним. Він наполягав, що Біллі було позбавлено статусу умовно-достроково звільненого ще в 1977-му, тож він мав ще тринадцять років провести у в’язниці.

Документація відділу УДЗ була не дуже зручно організована: папери не було впорядковано ні за хронологією, ні за типом. Справа Біллі була більше схожа на стіс вирізок із газет, листів і записок. Усі вони були як перетасована колода карт. Здавалося, наче працівники відділу УДЗ навмисне перемішали папери, щоб Курі було важко щось там відшукати.

Процес свідчення тривав довше, ніж він очікував — вони закінчили аж після обіду. Помічник Шумейкера, Нік Сенборн, начальник відділу спостереження за звільненими, чекав за дверима своєї черги разом з юристом від прокуратури, якого призначили працювати зі справою Біллі. Перед початком другої частини свідчень вони разом з Шумейкером вирішили сходити пообідати. Перед тим як піти, Сенборн передав Курі коробку:

— Ваше бюро надіслало нам duces tecum subpoena[66], тож я привіз решту документів. Можете переглянути їх, якщо бажаєте.

Кура подякував і заніс коробку у свій кабінет. Поки він проглядав нові папери, Біллі купив їм хот-догів на обід. Серед документів була й та фотокартка Біллі з рогами і ножем — він відклав її, щоб далі використати на перехресному допиті. Потім він натрапив на ще один документ — він переглянув аркуш і закляк. Унизу стояв підпис Шумейкера. Він почав уважно його читати:

ШТАТ ОГАЙО

ВІДДІЛ УДЗ

СПЕЦІАЛЬНИЙ ПРИМІРНИК ПРОТОКОЛУ — R/W/A/L

Зважаючи на те, що Вільям Мілліган, № LEC1 92849, засуджений до 2–15 років ув’язнення, був умовнодостроково звільнений 25 квітня 1977 року;

зважаючи на те, що Вільяма Міллігана було оголошено порушником умов УДЗ після втечі 4 липня 1986 року;

зважаючи на те, що директор відділу УДЗ порекомендував повернути Вільяму Міллігану статус звільненого за УДЗ під час його втечі 9 грудня 1986 року;

та зважаючи на те, що адміністрація відділу УДЗ ретельно розглянула всі фактори стосовно цієї справи, отже, на основі влади, наданої оновленим кодексом, статтею 2867.15, Вільяма Міллігана відновлено у статусі умовно-достроково звільненого від 9 грудня 1986 року, під контролем відділу УДЗ.

Підписано та завірено печаткою особисто, 10 лютого 1988 року в Колумбусі, штат Огайо.

Підпис: Джон В. Шумейкер, голова відділу умовно-дострокового звільнення.

У правому верхньому кутку було надруковано: «Втрачений час: 5 місяців і 5 днів».

Це був саме той документ, про існування якого здогадувалися інші юристи. Він шукав його кілька місяців — і все марно. І от нарешті цей документ «із запахом пороху» у нього в руках! Документ, що остаточно доводить: Біллі відбув свій строк, поки був під УДЗ!

— Знайшов! — закричав Кура.

Біллі швидко проглянув документ.

— Сам Шумейкер його підписав! Це ж суперечить його власним свідченням!

— А головне — він доводить, що ти вже відбув свій строк. Вони пішли в кімнату з копіювальними машинами і зробили з десяток копій.

— Я візьму одну собі — на пам’ять. Мій квиток на свободу! — Біллі забрав один аркуш.

Сенборн повернувся з обіду і зайшов у кабінет Кури. Той з усіх сил намагався зберігати спокійний вигляд. В університеті один з професорів якось сказав: «Якщо у вас є щось, що може зруйнувати свідчення під час перехресного допиту — притримайте це. Змусьте свідка все заперечити, а потім представте свій доказ і зруйнуйте всі його свідчення. Для юриста, мабуть, немає більш приємного моменту. Про таке мріють, на таке роками чекають».

У Кури тепер був саме такий доказ — він ним скористався.

За кілька тижнів по тому Біллі приїхав до зали суду, де головував суддя Говард Джонсон. Біллі був одягнений у чорну футболку з написом «Термінатор-2: судний день».

Суддя попросив присутніх адвокатів назвати себе для протоколу. По черзі вони встали і назвали свої імена. Після всіх ще раз підвівся Кура і додав: «А також дух Ґері Швейкарта». Суддя мовчки кивнув.

Розпочали з того, що суддя зачитав останній звіт адміністрації Департаменту психічного здоров’я. Після цього він підняв очі на Біллі та зауважив: «…під час написання цих звітів містер Мілліган не страждав на серйозні психічні розлади і не становив небезпеки для себе чи інших. Психіатри дійшли згоди в тому, що більше немає потреби утримувати містера Міллігана в лікарні. Згідно зі свідченнями, стан містера Міллігана відповідає нормі, і вже досить довгий час у його свідомості домінує одна особистість».

1 серпня 1991 року о 16:00 суддя Говард Джонсон звільнив Біллі Міллігана з-під контролю психіатрів і судового нагляду.

Біллі підвівся. Усі його друзі й доброзичливці зібралися навколо — хтось плескав його по спині, хтось тиснув руку. Він з гідністю вільної людини рушив до дверей. Спочатку Біллі йшов повільно, але сил терпіти атмосферу суду вже не було — і він кинувся бігти.

Епілог

Диявол повстав…

Багато років тому я вже був на фермі Чалмера Міллігана у Бремені — мене возила сестра Біллі Кейті. Але разом з Біллі я тут ніколи не бував. У кінці осені 1991 року Біллі зателефонував мені і сказав, що хоче ще раз туди поїхати — і запросив мене з собою.

— Ти впевнений, що впораєшся? Це може завдати тобі болю.

— Ні, не думаю. Я хочу туди повернутися.

Біллі сидів за кермом. Після повороту з шосе 22 на дорогу до Нового Єрусалиму я побачив, що він зблід.

— Згадалося, як ми їхали тут уночі. На всіх полях з обох боків газові свердловини — і вночі все світилося вогнем. Коли Чалмер уперше мене сюди привіз, я думав, що це і є пекло.

— Може, повернемо назад?

— Ні. Я хочу побачити місце, де мене зламали і де я втратив розум.

— Що ти відчуваєш зараз?

— Страх. Як коли школяра викликають до директора. Така порожнеча всередині. Я постійно уявляю, що там далі стоїть Чалмер із рушницею чи кайданами. Або що він стрибне з кроков і спробує схопити мене, щойно я зайду в сарай.

— А якби так сталося?

— Я б спочатку перелякався — а потім розірвав би його на шмаття! Звісно, я знаю, що він уже помер — але, думаю, усередині я й досі цього не прийняв.

— Тепер приймаєш?

— Ага, — нервово реготнув він. — Родина не каже мені, де вони його поховали, але я маю знати. Мені треба побачити його могилу. Я знайду її. Я навіть думав узяти великий ніж чи хоча б дерев’яний кілок і встромити йому в серце, — він кинув на мене погляд. — Мабуть, з цим варто почекати. Коли я буду готовий — зі мною поїде Шейла Портер. Але це нічого…

Ми під’їхали до краю ферми, і він здивовано зітхнув — маленького будинку тут більше не було.

— Його що, знесли? — вигукнув він.

На місці будинку була лише почорніла земля з обгорілими стовбурами дубів.

— Мабуть, добряче горіло. Чималеньке пекло. Деякі з цих дерев були на відстані у сорок футів[67]. Дивись, той дуб 120 футів заввишки — і на 95[68] він згорів. Таке враження, наче сам диявол спалив цей будинок. Повстав і скинув це кляте місце назад у пекло.

Він розлючено крокував почорнілою галявиною і жбурляв ногами листя.

— От лайно!

— Що таке?

— Диявол встиг спалити його раніше за мене.

З усієї ферми лишився тільки сарай, де Чалмер катував хлопця. Біллі з острахом підійшов до нього. Усередині він показав мені мотузки, що й досі висіли з кроков — ними вітчим зв’язував його.

Ми пішли далі. Усе поросло бур’яном. Біллі душили сльози.

— Чому ніхто цього не прибрав? — крикнув він. — Навіщо тут і досі речі з мого дитинства? З мого проклятого дитинства!

У гаражі й досі стояла каністра з бензином, із якої Чалмер облив кролика. Обличчя Біллі стало білим, як папір.

— Слухай, я думаю, ти вже достатньо побачив, — сказав я.

— Ні. Спогади повертаються. Я багато чого забув. Мені було вісім — майже дев’ять — коли він уперше мене сюди привіз.

У кутку я знайшов невеличкий малюнок олією на шматочку шиферу — майже повністю схований під пилом. На ньому була зображена пташка — червоний кардинал.

— Може, варто забрати це? Як згадку про свої перші роботи?

— Ні! — він відмовився навіть торкатися його. — Я нічого звідси не візьму! Тут усе наче кричить: «Нічого не чіпай!» Якщо я щось звідси заберу — це може рознести заразу.

Я обережно повернув малюнок туди, звідки взяв.

Ми пішли до сараю біля струмка. Тут він віддихавсь і розповів, як Чалмер прив’язував його до столу і ґвалтував. А потім похрестив його кров’ю кота, якого розідрав.

— Здається, що я просто зараз бачу, як він робить усе це з маленьким Біллі. Я чую, як він плаче. Чую жахливий сміх Чалмера.

Ми вийшли надвір. Він здригнувсь і показав на щось у купі посохлого листя.

— Це металева труба, яку Чалмер притулив до обличчя денні, коли закопав мене живцем.

Він розплакався. Я відійшов на кілька кроків, щоб дати йому можливість побути на самоті. Скоро він заспокоївсь і над чимось замислився.

— Ти як?

— Нормально. Я не розпався, якщо ти про це. Я й досі Біллі.

— Я радий.

— Я просто подумав… Подумав, що, може, і Чалмера катували, коли він був малий… Може, він теж зазнав страждань — це могло б пояснити його агресію до мене.

Ми пішли до машини, а він продовжив свою думку:

— А що, як дідусь Мілліган знущався над ним? А над ним — його батько?.. І що, як усе це насилля передалося через нього до мене?..

— Що ти маєш на увазі?

— Я зрозумів, що насилля породжує насилля. І це не стане для нього вибаченням, ні, але може принаймні пояснити мої страждання. Може, навіть добре, що я отримав покарання за те, що зробив з тими трьома жінками — тепер я нарешті можу це зрозуміти. Бо вони тепер усе життя страждатимуть через те, що я з ними зробив. Мені дуже прикро. А що, як вони продовжать цей жахливий цикл і завдаватимуть болю своїм дітям? Господи, дозволь їм знайти в собі сили дати мені прощення й одужати — як одужав я сам.

Він знов глянув у бік чорних дерев.

— Мабуть, спершу я сам маю пробачити Чалмеру. Я хочу знайти його могилу і пересвідчитися, що він справді мертвий. Але я не буду паскудити його останній прихисток. Я скажу йому, що пробачаю — і його душа зможе простити насилля, яке хтось завдав йому самому. Сподіваюсь, прощення зможе охопити те давнє минуле і змінити майбутнє. Люди мають припинити завдавати шкоди одне одному.

Ми сіли в машину. Біллі рушив геть труською дорогою від згорілого будинку через критий міст на дорогу до Нового Єрусалиму — і жодного разу не озирнувся. Навіть у дзеркало не подивився. Жодного разу.

Подяки

Під час написання цієї книжки я зустрічався з багатьма людьми, знайомими з Біллі Мілліганом протягом періоду, який охоплює моя розповідь. Я хочу подякувати їм усім за виділений час і спогади. Більшість з них постають у цій розповіді під справжніми іменами, однак я хотів би додатково висловити їм свою вдячність.

Також хочу подякувати всім, хто погоджувався давати інтерв’ю, розповідати подробиці чи шукати підтвердження фактам, а особливо:

• покійному доктору Девіду Колу, головному лікарю Афінського центру психічного здоров’я; наглядачеві з Дейтонського центру судової експертизи Алану Вогелю; головному лікарю Регіонального центру судової експертизи Центрального Огайо, доктору Джудіт Бокс; психіатру доктору Стеллі Керолін; а також доктору психології Шейлі Портер;

• покійному адвокату Ґері Швейкарту; громадському захиснику Рендаллу Дані (і членам його команди); громадському захиснику Франклінського округу Джеймсу Курі; судді Афінського округу Алану Ґолдсбері та його колишньому помічникові Стівену Томпсону;

• детективу Віллу Зібеллу з вашингтонського поліцейського відділку в Беллінгемі, а також його колезі Тіму Колу, які допомогли мені з’ясувати подробиці втечі Міллігана у Вашингтон.

Танді Бартлі, яка погодилася дати мені велике інтерв’ю після весілля з Біллі (ще до того, як пішла від нього) — це дозволило мені детально зрозуміти події, що відбувалися під час підготовки до весілля.

Мері за її щоденник, який вона зберегла та дозволила використовувати для написання книжки; Джеральду Остіну, який став покровителем Біллі, а згодом працедавцем і представником його інтересів.

Важливу роль у створенні та публікації цієї книжки відіграли Лу Ароніка з видання «Беннем Букс» (а точніше, його віра у цей проект), Дженніфер Герші з її уважною редактурою, адвокат Лорен Філд з його цінною передвидавничою критикою, агенція Вільяма Морріса, співробітники якої підтримували мене й боролися за цю книжку та її публікування в інших країнах (а це Рон Нолт і керівник відділу міжнародних прав Марсі Поснер), та особливо мій відданий агент Джим Стайн, що підтримував мене й не покинув навіть у найскладніші часи.

Окремо хочу подякувати Хіроші Хаякаві, який ознайомив японський народ з історією Біллі Міллігана.

І наостанок ще раз подякую за підтримку своїм дочкам Гілларі та Леслі, а також дружині Ореї, яка невтомно працювала з рукописами й записами інтерв’ю та протягом багатьох років допомагала мені шукати інформацію й писати продовження історії Міллігана.

Усім цим людям, а також багатьом іншим, ім’я яких я не можу назвати з різних причин, щиро дякую.

Примечания

1

Відділ умовно-дострокового звільнення. (Тут і далі прим. перекл.)

2

Приблизно 290 кілометрів.

3

Ситуація в бейсболі, коли гравець не відбив кинутого м’яча. Після трьох страйків гравець вибуває.

4

Ріп ван Вінкль — герой новели американського письменника Вашингтона Ірвінга. Він проспав 20 років у горах і спустився звідти тоді, коли всі його знайомі померли. Символ людини, що відстала від часу і даремно пропустила власне життя.

5

Пустельний ховрах.

6

Приблизно 857 метрів.

7

Одиниця вимірювання міцності напоїв у англомовних країнах.

8

Одиниця вимірювання об’єму. Американський галон дорівнює 3,79 літра.

9

Близько 5 °C за Цельсієм.

10

Опікун-представник у судовому процесі.

11

Англ. Neverland — нереальне місце, в якому відбувається дія творів Джеймса Баррі про Пітера Пена.

12

Міцний ром.

13

Близько 165 см.

14

Іранський політичний діяч і духовний лідер азербайджанського походження.

15

Ідеться про англійський кінофільм 1940 року з однойменною назвою.

16

Приблизно 4 метри.

17

Приблизно 8 сантиметрів.

18

Приблизно 3 на 1,5 метра.

19

1,2 метра.

20

Приблизно 3,6 на 10,6 метра.

21

Приблизно 30,8 на 3,7 метра.

22

Близько 12 градусів за Цельсієм.

23

Приблизно 38 °C.

24

Відстань між містами — 265 км.

25

Тюрма у британськомі графстві Кент.

26

Іранський державний діяч, рахбар (вождь), лідер ісламської революції 1979 року в Ірані.

27

В’язниця суворого режиму у США.

28

Герой техаської революції 1835–1836 рр.

29

Близько 5 метрів.

30

Близько 160 кілограмів.

31

Трохи більший за тенісний м’яч.

32

Письмове свідчення, дане під присягою.

33

Комплект накреслень шрифтів для друку.

34

Приблизно 120 кілометрів.

35

Приблизно 6 метрів.

36

Приблизно 2 на 3 метри.

37

Один з найнадійніших і найдешевших антидепресантів.

38

Ідеться про ворожнечу кланів Мак-Коїв і Хетфілдів, що стала частиною американського фольклору. Протягом конфлікту було вбито близько 15 членів обох родин.

39

Місцева назва білих людей з Кентуккі.

40

Індіанський народ у Північній Америці, що історично був розселений на південному сході теперішньої території США.

41

Мається на увазі біблійний сюжет, що розповідає про перше диво, здійснене Христом — перетворення води на вино

42

Переклад Івана Огієнка.

43

Назва прихожан деяких католицьких церков, часто «п’ятдесятницьких», які занадто енергійно висловлювали своє відчуття Святого Духа — танцювали, каталися по підлозі тощо.

44

Драма 1980 року про начальника тюрми, який приїжджає у заклад як в’язень і стає свідком безлічі порушень.

45

Приблизно 162 см.

46

Присяжні, що визнають обґрунтованість обвинувачень і можуть або передати справу до суду, або закрити її.

47

Тобто про рішення щодо передачі справи в суд без його опублікування.

48

Щоб вийти з в’язниці до суду.

49

Приблизно один кілометр.

50

Приблизно півметра.

51

День незалежності у США.

52

Жанр античної літератури; невелика за обсягом проповідь на популярну морально-етичну тему, подеколи у формі дискусії з уявним опонентом.

53

Приблизно 400 метрів.

54

Приблизно 13 кілометрів.

55

Художній фільм 1975 року, у якому головний герой (його грає Джек Ніколсон) потрапляє у психіатричну лікарню, де панують жорстокі порядки. Його вражає, що всі пацієнти мовчки це терплять, і він сам вирішує підняти бунт.

56

Майже 1300 кілометрів.

57

З лат. дослівно «для суспільного добра». Означає професійні послуги, що надаються добровільно й безплатно, для користі громади, особливо для тих осіб, які не мають коштів для оплати цих послуг.

58

Приблизно 60 см.

59

Приблизно 90 на 190 см.

60

Англ. Humpty-Dumpty, персонаж англійського фольклору, схожий на велике людиноподібне яйце.

61

Відомий американський співак і комік.

62

З лат. — судовий наказ, який вимагає, щоб арештованого було доставлено до судді або суду.

63

Приблизно 122 на 152 см.

64

183 см на 122 см.

65

Розмовна назва синтетичного сильнодіючого наркотичного засобу.

66

Повідомлення, у якому отримувача просять прийти до суду й надати документи, що стосуються справи.

67

Приблизно 12 метрів.

68

Приблизно 36 та 29 метрів.

Content

Деніел Кіз
Війни Міллігана

Люди всередині

Пролог: особистості Біллі Міллігана

(1)

(2)

(3)

Вступ

Частина 1 Божевілля

Розділ 1 Залишити сцену

(1)

(2)

(3)

(4)

Розділ 2 «Мері, Мері…»

(1)

Розділ 3 Сплутаний час

(1)

(2)

Розділ 4 Рука містера Браксо

(1)

(2)

(3)

Розділ 5 Втрата часу

(1)

(2)

(3)

Розділ 6 Вино за ґратами

(1)

(2)

(3)

(4)

Розділ 7 Зоотерапія

(1)

(2)

Розділ 8 «Барбекю на колесах»

(1)

(2)

Розділ 9 Кімната смерті

(1)

(2)

(3)

Розділ 10 Шпигун серед них

(1)

Розділ 11 Послання в стіні

(1)

(2)

(3)

Розділ 12 «Закон Міллігана»

(1)

(2)

(3)

Розділ 13 Вкрасти двері

(1)

(2)

(3)

Розділ 14 Зброя

(1)

(2)

(3)

(4)

(5)

Розділ 15 Точка тиску

(1)

(2)

(3)

(4)

Розділ 16 Чорний понеділок

(1)

(2)

(3)

Розділ 17 Останні дні Ліми

(1)

Частина 2 Загадка

Розділ 18 Дейтонський центр

(1)

(2)

(3)

(4)

(5)

(6)

Розділ 19 А ось і наречена

(1)

(2)

(3)

(4)

(5)

(6)

Розділ 20 «Убити паскуду!»

(1)

(2)

(3)

Розділ 21 День незалежності

(1)

(2)

(3)

Розділ 22 Втікач

(1)

(2)

(3)

(4)

(5)

(6)

(7)

(8)

(9)

Розділ 23 Зі швидкістю смерті

(1)

(2)

(3)

(4)

Розділ 24 Комп’ютер

(1)

(2)

(3)

(4)

Розділ 25 Тут був Біллі!

(1)

(2)

(3)

Розділ 26 У кімнаті нікого

(1)

(2)

(3)

Розділ 27 Скелет у канадській шафі

(1)

Розділ 28 Документ, що пахне порохом

(1)

Епілог Диявол повстав…

Подяки

Примечания